Штоль Маргарет

Гарсия Ками

Чарівні створіння

Камі Ґарсія, Маргарет Штоль

Чарівні створіння

Ніку і Стеллі, Еммі, Мей і Кейт, а ще всім чародіям по всіх світах. Нас більше, ніж ви собі уявляєте.

Темрява не здолає темряву — тільки світло на це здатне. Ненависть не здолає ненависть — тільки любов на це здатна.

Мартін Лютер Кінг

Спочатку

Богом забуте місто

Батько каже, що у нашому містечку є тільки два типи людей: дурні та приречені. Одним на роду написано доживати тут віка, а другим бракує клепки, аби звідси забратися. Всі решта потроху змотують вудки. Ким він вважає себе — не відомо, але я й не наважуюся запитати. Батько в мене письменник, наша родина живе у місті Гатлін у Південній Кароліні з часів діда-прадіда, а точніше — пра-пра-прапрадіда Елліса Вейта. З нього почався увесь Вейтівський рід, а сам прадід загинув по той бік ріки Санті під час Громадянської війни.

От тільки Громадянською її тут ніхто не називає. Всі, кому немає шістдесятьох, кличуть її «війною між штатами», а кому вже є двічі по тридцять — не інакше як «агресією Півночі». Мовляв, Північ втягнула Південь у війну через браковану партію бавовни. І тільки ми, Вейти, єдині на весь Гатлін, називаємо цю війну Громадянською. А це ще одна причина, чому мені так хочеться звідси чкурнути.

Гатлін не схожий на маленькі містечка, як їх показують по телевізору. Ну хіба що у фільмах, яким уже років п’ятдесят. Ми задалеко від Чарльстона, а тому в нас немає ні «Макдональдза», ні бодай кльового кафе. У нас є тільки забігайлівка «Мороз»: колись тут було «Морозиво», але на вивіску новий власник пожалів грошей, тож просто зняв кілька літер зі старої. У бібліотеках досі не бачили комп’ютера, у школах — білої дошки з маркером, а купатися всі ходять на озеро Молтрі — таке тепленьке, де цвіте вода й водиться різна живність. У місцевий кінотеатр нові фільми привозять тоді, коли їх уже випустили на DVD, але й за тим треба їхати аж у Самервіль (кінотеатр там поряд із коледжем). Усі крамниці розташовані на центральній вулиці Мейн-стріт, нормальні будинки — біля річки, а всі решта живуть на південь від Дев’ятого шосе, де тротуар перетворився на шутер, яким неможливо йти, але класно жбурляти в роздратованих опосумів, найзліших створінь на всій землі. Погодьтеся, такого вам у кіно не покажуть.

У Гатліні немає нічого особливого. Гатлін він та й Гатлін. На ґанки цього міста виходять люди і вдивляються у задушливу спеку, хоча який у тому резон? Тут щодень, як учора. Завтра — мій перший день у десятому класі старшої школи ім. Мура Джексона,[1] і я точно знаю, яким він буде: де я сидітиму, з ким говоритиму, які будуть жарти, які дівчата, хто де припаркує авто.

В околицях Гатліна не буває змін. Ми просто Богом забуте місто.

Принаймні саме так я думав увечері тридцять першого серпня, коли дочитав пошарпану книжку Курта Воннегута «Бійня № 5», вимкнув айпод і загасив світло.

Як я помилявся!

У містечку було прокляття.

Була дівчина.

І наостанок — могила.

А я про це навіть не підозрював.

2. IX

Сон

Падаю.

Лечу, перекидаючись у повітрі.

«Ітане!»

Вона кличе мене, і ледь зачувши її голос, моє серце прискорює стукіт.

«Допоможи!»

Вона теж падала. Я тягнув руку, аби її упіймати, а натомість ловив повітря. Під ногами не було землі, а пальці чіплялися за баговиння. Наші руки на мить торкнулися — і я побачив у темряві відблиски двох зелених іскор.

Але вона вислизнула з моїх пальців. Я відчув порожнечу.

Лимон із розмарином. Уже тоді я знав її запах.

Та не міг її упіймати.

І жити без неї теж.

* * *

Я схопився у ліжку, задихаючись від браку повітря.

— Ітане Вейт! Ану вставай! Не вистачало запізнитися до школи першого ж дня! — гукала Амма знизу.

Я вдивлявся у пляму світла, що розсіювалася в темряві. Чув приглушений стукіт краплин у старі віконниці нашого будинку. Мабуть, дощ. Мабуть, ранок. Мабуть, я у своєму ліжку.

В кімнаті було вогко і тепло. Хто відчинив вікно?

У голові пульсувало. Я знову плюхнувся на подушку, відчуваючи, що сновидіння потроху стирається з пам’яті, як і завжди. Все гаразд. Я ж у себе в кімнаті, в нашому старому будинку, на тому самому рипучому ліжку з червоного дерева, що служить Бейтам уже шість поколінь поспіль. І ніхто з них не провалювався у чорні діри, ніхто у снах не місив багнюку, та й узагалі все у них було як завжди.

Я втупився у блакитну потиньковану стелю, що її небесно-синій колір мав відганяти бджіл-теслів — ну не на небі ж їм ліпити свої гнізда. Що зі мною не так?

Незрозумілий сон переслідував мене вже кілька місяців, і хоча я пригадував з нього лише деякі моменти, оцей епізод був завжди: падає дівчина, падаю я. Я маю втримати її, але не можу, а як відпущу, то трапиться щось жахливе. Але в тому й річ, що я не можу її відпустити, не можу втратити, так ніби я закоханий у неї, хоча насправді зовсім її не знаю. Кохання до першого погляду, чи як іще його назвати.

От маячня… це ж просто сон. Я ж навіть не бачив її обличчя! Вже кілька місяців мені сниться одне й те саме, а я навіть не пригадую лиця дівчини. Знаю лише: щоразу, як випускаю її з рук, в нутрі щось обривається, так ніби я чимдуж лечу з американських гірок і опиняюсь у самому низу закрученої Дуги.

Метелики в животі — таке собі недолуге порівняння. Радше ціла купа величезних африканських бджіл-убивць.

Або я чогось не розумію, або мені просто треба в душ. На шиї ще звечора висіли навушники, і коли я поглянув на невимкнений айпод, то не впізнав назву пісні.

«Шістнадцять місяців».

Цікаво. Я натиснув на пуск і почув незвичну мелодію. Хто співав — не знаю, але слова були ніби знайомі.

Шістнадцятий місяць, шістнадцятий рік,

Страхів тут шістнадцять найбільших твоїх,

Тут сни, де вшістнадцяте смак моїх сліз,

І падаєш, падаєш, падаєш вниз…

Пісня була похмура, моторошна, ба навіть гіпнотична.

— Ітане Лоусон Вейт! — пролунав крізь музику голос Амми.

Я швидко вимкнув айпод, сів і почав розправляти простирадла. Здавалося, що постіль усипана піском, але я знав, що це було насправді.

На ліжку скрізь рипіла земля, така ж, як і в мене під нігтями, точно як і після минулого сну.

Я викинув постіль у прання, запхавши її під брудний светр, а сам ускочив у душ, намагаючись забути про все, що сталось. Я щосили тер руки, і вода чорними цівками змивала залишки сну. Не хочеш проблем — не думай про них. Цим принципом я керувався вже кілька місяців, але з дівчиною-видінням все було не так.

Я не міг їй допомогти. Я постійно думав про неї, бачив один і той самий сон — і нічого не міг пояснити. Мені шістнадцять, а я закохуюсь у примару. Вона ж не існує в реальному житті. Мабуть, я потроху з’їжджаю з глузду.

Хай як я відтирав руки, сон із пам’яті стерти не міг. І навіть крізь запах мила й шампуню я чув знайомий аромат. Ледь-ледь уловимий, але такий знайомий!

Лимон із розмарином.

* * *

Cпустившись на перший поверх, я повернувся у стару добру буденність. Як і щоранку, сів за стіл, і Амма поставила переді мною ту ж саму біло-блакитну тарілку з японської порцеляни («драконову», казала мама), на якій уже лежали яєчня з беконом, підсмажений хліб із маслом і каша. Амма працювала в нас домогосподинею, та була мені майже як бабуся. Від моєї рідної бабусі вона відрізнялася хіба що кмітливістю і сварливим характером. Я фактично виріс у Амми на очах, і вона відчувала особисту відповідальність за кожен сантиметр, на який я виріс. Я вже й так вимахав під метр дев’яносто, а вона хотіла ще більше мене відгодувати.

Того ранку я зголоднів не на жарт, так ніби не їв цілий тиждень, а тому швидко проковтнув половину яєчні, два шматочки бекону і вже зі спокійною душею усміхнувся Аммі на весь забитий рот.

— Не сердься на мене, — сказав я їй. — Це ж перший день після канікул.

Амма поставила переді мною величезну склянку апельсинового соку і ще більший кухоль незбираного молока. Саме незбираного, бо іншого ми у Гатліні не п’ємо.

— А що, какао немає?

Я підсів на какао, як інші на «колу» чи каву, і вже з самого ранку мені хотілося смачненького.

— А-д-а-п-т-у-й-с-я, — мовила Амма, яка завжди любила складні слова з кросвордів, і що довшим було слово, то їй більше подобалося. Коли вона по літері їх вимовляла, складалося враження, що хтось цвяшками вбиває букви у голову. — Тобто звикай. І знай: не допивши молока, нікуди не підеш.

— Так, мем.

— Бачу, ти вже вдягнувся.

Ну, як сказати. На мені, як завжди, були джинси і вилиняла футболка. На футболках лише написи змінювалися. Сьогодні був «Гарлей Девідсон». І ще чорні кеди, які я носив останні три роки.

— Я думала, ти пострижешся, — сказала Амма з докором, але я розумів, що насправді так вона виявляє увагу.

— Я таке казав?

— У тебе ж очей не видно, а очі — це дзеркало душі.

— А може, я не хочу всім її показувати.

Покаранням за мої слова стала ще одна порція бекону. Амма була на зріст метр п’ятдесят і, скоріш за все, старша за «драконову» тарілку, однак кожного дня народження їй неодмінно виповнювалося п’ятдесят три. От тільки не подумайте, що у неї був характер спокійної літньої жінки. У нашому домі її слухалися всі.

— Так, і з мокрою головою надвір не підеш. Не подобається мені цей вітер. Наче щось у повітрі нечисте і крутить куди собі знає.

Ну що тут скажеш! В Амми на все була своя особлива думка, і коли вона бувала в такому гуморі (мама казала — «находило»), вона починала поводитися, як типова релігійно-забобонна жіночка з Півдня. А коли на Амму «находило», ліпше було з нею не сперечатися. Так само, як і не чіпати її амулетів на підвіконнях і не пересувати у її шухлядах ляльок.

Я з’їв іще одну виделку яєчні — й покінчив зі сніданком чемпіонів: прилаштував на тост яйця, перетерті з цукром ягоди і бекон. Закинувши бутерброд до рота, я за звичкою подивився у кінець коридору. Батьків кабінет уже був зачинений. Там тато писав усю ніч, а потім спав цілий день на старому дивані. Ця звичка з’явилася у нього з минулого квітня, відтоді як померла мама. Тітка Керолайн, яка тої весни приїздила пожити до нас, вважала, що батько взагалі вампір… Що ж, мабуть, не побачу його вже до завтра, бо щойно батьків кабінет зачинено — входу туди немає.

З вулиці посигналили. Це Лінк. Я ухопив пошарпаний чорний наплічник і вибіг під дощ. О сьомій ранку було так темно, що день скидався на ніч. Уже кілька днів з погодою коїлося щось дивне.

Так, це була Лінкова тарабайка. Мотор гарчав на всю вулицю, а з вікон горлало музло. Ми з Лінком товаришували ще з дитячого садочка і завжди їздили до школи разом. Він став моїм найкращим другом після того, як поділився зі мною в автобусі половинкою шоколадного батончика. Правда, перед цим Лінк підняв його з підлоги, але ж я про це не знав. Цього літа ми з Лінком обидва отримали права, але машина (якщо можна так назвати його тарабайку) була поки що тільки в Лінка.

Тарабайка гарчала гучніше за негоду. Амма вийшла на ґанок і, сердито схрестивши руки, сказала:

— Веслі Джефферсон Лінкольн, ану прикрути звук, а то я подзвоню твоїй матері й розповім, чим ти все літо займався в підвалі, як тобі було дев’ять років!

Лінк прокліпався — крім матері й Амми ніхто не називав його на повне ім’я.

— Слухаюсь, мем, — підняв він скло, посміхнувся — і щосили натиснув на газ. Машина крутнулася на мокрому асфальті і рвонула так, ніби ми тікали від погоні. Щоправда, Лінк їздив так зажди, а втекти нам звідси досі нікуди не вдалося.

— А що це ти робив у мене в підвалі, коли тобі було дев’ять років?

— Ха, та чого я там тільки не робив!

На щастя, Лінк притишив музику, бо вона дійсно зривала дах, а він іще й укотре збирався запитати, чи вона мені до душі. Біда в тому, що у музик його гурту «Хто вбив Лінкольна» не було ні голосу, ні слуху, але Лінк марив Нью-Йорком, мріяв грати на барабанах, записувати пісні… Не знаю, але мені здавалося, що він радше п’яний і з зав’язаними очима закине трьохочковий,[2] ніж підпише контракт на звукозапис. Причому закине з тамтого кінця шкільного подвір’я.

Лінк не горів охотою вступати до коледжу, та все одно був крутіший мене. Він точно знав, чого хоче, навіть якщо заради цього довелось би працювати роки й роки. У мене ж наразі назбиралася повна коробка брошур із різних коледжів — я ці брошури навіть батькові не показував. Усе, що мені було потрібно, це поїхати навчатись подалі від Гатліна; я не волів, як тато, жити все життя в одному будинку, у тому ж закутні, де минуло моє дитинство, і бачити щодня одних і тих самих людей, які застрягли тут навіки-віків.

* * *

На тому боці вулиці під дощем мокли столітні будиночки — вони теж анітрохи не змінилися ще з часів своєї появи. Я жив на вулиці під назвою Бавовняний поворот, бо раніше ці старі оселі підпирали неосяжні бавовняні поля. Тепер замість полів — Дев’яте шосе, але це бодай внесло у наше одноманітне життя якусь новизну.

З коробки на підлозі автівки я взяв черствий пончик.

— Це ти закачав мені вчора дивну пісню на айпод?

— Яку пісню? О, до речі, що скажеш про цю? — Лінк увімкнув один зі своїх останніх демо-треків.

Моя відповідь не відрізнялася оригінальністю:

— Ну… треба ще попрацювати. Як і над твоїми іншими піснями.

— Ага, над твоїм фейсом теж треба буде попрацювати. Ось дам тобі добрячого стусана, — Лінкові слова теж не відрізнялися оригінальністю.

Я прокрутив на айподі перелік пісень.

— «Шістнадцять місяців» називається, по-моєму.

— Не знаю, про що ти.

Дивно, але її у переліку не було. Та як це, я ж слухав її сьогодні вранці! І вигадати я такого не міг, бо вона досі в’їдливо крутилася у мене в голові.

— Якщо хочеш щось послухати, я тобі нову пісню увімкну, — сказав Лінк, клацаючи на магнітолі.

— Гей, на дорогу дивися.

Він не звернув уваги, а я краєм ока побачив поряд із нами дивне авто…

На мить усе поглинула тиша. Було не чутно ні музики, ні дощу, і здалося, що все відбувається в уповільненому русі. Я не міг відірвати від машини очей. Дивне було відчуття, не описати словами. А потім автівка промчала повз нас і щезла за рогом.

Я не знав цієї машини і ніколи її раніше не бачив.

Ви не уявляєте: в нашому місті не можна не впізнати машину, тут всі усіх знають. І це точно не туристи — ну хто припреться до Гатліна в сезон ураганів?

Машина дуже скидалася на катафалк. Певно, це катафалк і був.

А може, це поганий знак, і справи йтимуть іще гірше, ніж я думав?

— Ось він — мій квиток у шоу-біз. «Чорна бандана».

Допоки Лінк звів очі, автівка зникла.

2. IX

Новенька

Вісім вулиць. Ось який шлях ми долаємо щодня від Бавовняного повороту до школи. Та як виявилося, за цю дорогу можна пережити заново ціле життя, а можна й забути дивне чорне авто. Може, саме тому я вирішив Лінку нічого про нього не казати.

Ми проїхали крамничку, яку сміливо можна було б назвати «крадничкою». Це був єдиний мінімаркет у місті, відчинений допізна, і ми часто заходили туди під час вечірніх посиденьок. Головне було не натрапити у таку годину на чиюсь матусю або — гірше того — на Амму.

Я помітив на стоянці біля крамнички знайомий «понтіак».

— Овва, Товстун уже тут.

Товстун сидів за кермом і читав військову газету «Зорі та смуги».

— Може, він нас не бачив? — Лінк нервово дивився в дзеркало заднього огляду.

— Або ми вже вскочили у халепу.

Товстун був нашим шкільним наглядачем і гордо носив звання поліцейського міста Гатлін. Його дівчина, Аманда, працювала в крадничці, і тому він майже щоранку паркував тут своє авто і чекав на свіжоспечену здобу. І якщо ти запізнювався до школи, то краще було повз крамницю не проїздити. А ми з Лінком запізнювалися майже завжди.

Розпорядок дня Товстуна ми знали незгірше за власний розклад. Сьогодні він нас пропустив і буркнув, не відриваючись від спортивної колонки:

— Спортивні новини і булка з корицею. Ви знаєте, про що я.

— Так, у нас рівно п’ять хвилин.

* * *

Ми закотили тарабайку на нейтралці, сподіваючись непомітно проскочити повз чергових. Але надворі досі лупив дощ, і наші кеди так чвякали від води, що не пройти непоміченими було неможливо.

— Ітане Вейт! Веслі Лінкольн!

Ми стояли у вестибюлі, мокрі як хлющ, і чекали на штрафні картки.

— Запізнилися у перший же день школи. Ну нічого! Вам, містере Лінкольн, влетить від матері, а ви, містере Вейт, теж не радійте — Амма дасть вам добрячого прочухана.

Міс Тестер мала рацію. Амма вже знає про моє запізнення, або ж дізнається про нього щонайпізніше за п’ять хвилин. Таке вже у нас місто. Мама розповідала, що наш листоноша Карлтон Ітон читає всі більш-менш цікаві листи, а тоді навіть не вважає за потрібне заклеювати конверти. Насправді в тих листах немає нічого особливого, але секрети є у кожній оселі. І невдовзі ці секрети стають надбанням усієї вулиці. І навіть це не секрет.

— Міс Тестер, через негоду я повільно їхав, — почав був Лінк причаровувати наглядачку, але чари не спрацювали. Вона подивилася на нього поверх окулярів, і тоненький ланцюжок, який тримав їх на шиї, загойдався збоку в бік.

— Хлопці, мені немає коли з вами розмовляти. Я зайнята, — міс Тестер простягла нам два блакитні папірці. — Ось ваші штрафні картки, читайте, де ви будете по обіді.

Зайнята вона, аякже. Ми ще й не вийшли з холу, а з нього вже потягло лаком для нігтів. Ласкаво просимо до школи!

* * *

У Гатліні перший навчальний день завжди однаковий. Учителі знають тебе ще з недільної школи, і вже у дитячому садочку вирішують, розумний ти чи тупий. Я був розумний, бо ріс у сім’ї професорів, а Лінк — тупий, бо колись зжував кілька сторінок з Біблії на уроці Закону Божого, а ще — видав на-гора обід просто під час Різдвяного святкування. Я був розумний — і отримував гарні оцінки, а Лінк тупий — і отримував погані. Наших письмових робіт ніхто не читав. Я інколи писав посеред творів і самостійних усілякі нісенітниці, щоб перевірити, чи хтось їх узагалі розгортає. А дзуськи.

А от із контрольними з літератури справи йшли гірше. На першому ж уроці англійської я дізнався, що наша вчителька місіс Інгліш (її справді так звали) задавала нам на літо прочитати роман «Убити пересмішника», а отже, контрольної не склав. Супер. Насправді я читав «Убити пересмішника» років зо два тому (це взагалі була улюблена книжка моєї мами), але за два роки встиг забути деталі.

До речі, мало хто знає, але я постійно щось читаю. Лише завдяки книжкам я можу бодай ненадовго вирватися з Гатліна. На стіні у мене висить мапа, і на ній я щоразу відмічаю місце, куди хотів би помандрувати. Нью-Йорк полюбився мені з «Ловця у житі», Аляска — з «На природу» Кракауера. А коли я прочитав «У дорозі» Джека Керуака, то відзначив на карті Денвер, Лос-Анджелес, Мехіко і Чикаго. Ну, Керуак узагалі заведе куди завгодно. Раз на кілька місяців я з’єднував помітки на мапі тонкою зеленою лінією, і так вимальовувався шлях, яким би я хотів помандрувати після закінчення школи. Якщо я, звісно, взагалі хоч куди-небудь виберуся з цього міста. І мапу, і книжки я тримав подалі від сторонніх очей. Не хотів, щоб хлопці з команди вважали мене ботаном.

Із хімією в школі теж не все було гаразд. Містер Голленбек прирік мене на довічні лабораторки з Емілі Ашер, котра ненавидить мене відтоді, як минулого року я необачно взув кеди до смокінга і попросив батька підвезти нас на шкільну вечірку на старому «вольво». Одне вікно в машині не зачинялося, і невдовзі бездоганна зачіска світлокосої Емілі перетворилася з благородних кучерів на скуйовджену перуку. Емілі не розмовляла зі мною до кінця вечірки і послала Саванну Сноу, щоб та привселюдно кинула мене від її імені. На цьому все, в принципі, і скінчилося.

Цю тему постійно обговорювали хлопці, які вважали, що ми ще зійдемось. Однак вони не знали, що такі дівчата, як Емілі, не мій типаж. Вона гарненька, але однією красою ситий не будеш. Мені потрібна інакша дівчина, з якої не сиплються пустопорожні балачки і яка здатна підтримувати розмови не лише про вечірки і титул королеви балу. Я б хотів, щоб вона була розумна й весела… чи щоб принаймні з нею можна було виконувати лабораторки.

Можливо, така дівчина існує тільки в моєму сні, але краще вже сон, ніж кошмар. Навіть якщо цей кошмар носить коротеньку форму дівчачої групи підтримки нашої шкільної баскетбольної команди.

Хімію я якось пережив, але далі справи пішли ще гірше. Наступним уроком була історія Сполучених Штатів. У нашій школі ніякої іншої історії не викладають, тому назву предмета можна скоротити до одного слова. Отже, весь рік я вивчатиму «агресію Півночі», а викладатиме її містер Лі, тезка генерала Конфедерації Роберта Лі та, як усі ми встигли помітити, затятий його прибічник. Містер Лі був одним з небагатьох учителів, хто фактично ненавидів мене, а минулого року я ще й побився з Лінком об заклад, що напишу роботу під назвою «Агресія Півдня», — і дотримав слова. Одержав «незадовільно». Мабуть, учителі інколи таки читають наші роботи.

Лінк сидів за останньою партою і хутко переписував конспект попереднього уроку, який уже встиг проспати. Щойно я сів поряд, як він сказав:

— Чувак, ти чув?

— Що?

— У школі новенька.

— Телепню, до школи перейшла купа нових дівчат після восьмого класу.

— Новенька у нашому класі, десятому.

У будь-якій іншій школі новенька десятикласниця нікого б не здивувала. Але ж це Гатлін! Тут слово «новенька» востаннє звучало ще у третьому класі, коли до нас перейшла Келлі Вікс. Вона переїхала до Гатліна з дідусем і бабусею після того, як її батька заарештували за незаконні азартні ігри, якими він заправляв у підвалі їхнього будинку в Лейк-Сіті.

— А хто вона така?

— Не в курсі. У мене другий урок був з цивільного права, то я запитував про неї у хлопців зі шкільного оркестру. Вони теж нічого не знають, кажуть тільки, що грає на скрипці чи що. Ну, сподіваюся, хоч буде на що подивитись.

Як і в більшості хлопців, в Лінка одне на гадці. Відмінність лише в тому, що він про це одне ніколи не вмів мовчати.

— То вона теж грає в оркестрі?

— Ні, просто собі грає. Може, як і я, любить класику.

— Ти любиш класику?

Лінк слухав «симфонії» хіба що в кабінеті стоматолога.

— Ну, ти знаєш, класика — це «Пінк Флойд», «Блек Сабат», «Ролінг Стоунз».

Я засміявся.

— Містере Лінкольн і містере Вейт! Шкода вас перебивати, але якщо ви не проти, то ми починаємо урок, — заговорив містер Лі з таким самим сарказмом, що й минулого року. Так само не змінилися його масна чуприна і побите віспою обличчя. Він роздав нам програму, яка теж не змінювалася років десять. Ага, значить, інсценуватимемо події Громадянської війни. Ну хто б сумнівався! Позичу форму в когось із родичів — вони, було, влаштовували такі сценки на вихідні. Хоч із цим пощастило.

Продзвенів дзвоник, і ми з Лінком пішли виглядати новеньку біля шафок у коридорі. Послухати Лінка, так він уже й споріднену душу в ній знайшов, і до себе в гурт її бере, і планує ще дещо, чого я навіть не хотів чути. Однак за цілісіньку перерву ми побачили тільки Шарлотту Чейз у завузькій джинсовій спідниці, а далі був УМЖ, і це означало, що до обіду ми так нічого й не дізнаємося. УМЖ — це урок мови жестів, і на ньому суворо заборонено розмовляти. А міми з нас такі, що ми на пальцях і «новенька» не покажемо, та й як щось вивчиш, коли на уроці сидить увесь клас та ще й уся баскетбольна команда школи.

Я граю в команді з восьмого класу, відтоді як виріс за літо на п’ятнадцять сантиметрів і став принаймні на голову вищий за всіх однокласників. Та й треба ж сину професорів мати якесь нормальне заняття! Виявилося, що граю я цілком пристойно; мені частенько вдавалося передбачити кидок противника, а тому я завжди міг розраховувати, що в їдальні не чекатиму в черзі на місце. А в нашій школі це таки щось означає.

Сьогодні місце в їдальні було фартове, адже я сів поряд з нашим першим номером Шоном Бішопом, а він уже бачив новеньку. Лінка — як, зрештою, й інших хлопців — цікавило тільки, чи вона «гаряча штучка».

— Ще б пак, — відповів Шон.

— Як Саванна Сноу?

Саме в цю мить у їдальні з’явилася Саванна — еталон краси, з яким зрівнювали усіх дівчат школи. Під ручку з нею йшла славнозвісна Емілі, а ми всі витріщалися на ноги Саванни — мабуть, найшикарніші ноги на землі. Навіть коли Емілі й Саванна не вдягали однострої команди підтримки, вони все одно були однаковісінькі: обидві блондинки зі штучною засмагою, у босоніжках і суперкоротких джинсових спідницях. Саванна була ногами школи, а Емілі притягувала погляди усіх хлопців своїм декольте. Багато хто мріяв побачити її в купальнику на пляжі. Підручників ці дівчата ніколи з собою не носили, а натомість мали при собі маленькі блискучі сумочки, в яких тримали хіба що мобільні, та й то в ті рідкісні хвилини, коли Емілі не писала есемески.

Відмінність полягала тільки в тому, які місця Саванна й Емілі посідали в піраміді групи підтримки. Перша була капітаном і основою — вона разом з іншими дівчатами тримала на собі ще два ряди. Емілі ж стояла на самій верхівці: її підкидали на півтора метри в висоту, і вона робила в повітрі сальто і ще якісь викрутаси, від яких запросто можна скрутити собі в’язи. Емілі б усе віддала, щоб залишатися на своєму місці. Саванна на нього не претендувала. Без Емілі піраміда встоїть, а от без Саванни — ні. Варто їй зрушити бодай на сантиметр, і всі полетять стирчака.

Емілі-ненависниця-Ітана помітила наші погляди і зло зиркнула на мене. Хлопці засміялися. Еморі Воткінз поплескав мене по спині:

— Ти попав, Ітане. Ти ж знаєш Емілі: від кохання до ненависті один крок.

Сьогодні я не хотів думати про Емілі, а спробував уявити її протилежність. Відтоді як Лінк розповів мені про нову дівчину, вона просто застрягла у мене в голові. Я вірив, що існує хтось інший, з іншого міста, можливо, з цікавішим життям. Принаймні цікавішим, ніж у мене.

Може, саме її я бачив уві сні. Звісно, це все вигадки, але такі приємні!

— То ви вже всі чули про новеньку? — вмостилася Саванна на коліна капітану нашої команди, Ерлу Петті. Вони з ним то сходилися, то розходилися, але зараз знову були разом. Він погладив її по засмаглій нозі — так високо, що ми не знали, куди подіти очі.

— Шон саме розповідав. Каже, вона гарненька. Візьмете її в команду? — Лінк потягнув з моєї таці кілька дерунів.

— Навряд чи. Ви би бачили, що вона носить.

Перший удар.

— І яка вона бліда.

Другий удар. Ну, як на Саванну, то всі або занадто бліді, або занадто гладкі.

Емілі сиділа поряд з Еморі, нахилившись уперед трошки більше, ніж дозволяло її декольте.

— Ти сказала їм, хто вона?

— Що ти маєш на увазі?

Емілі для більшого ефекту зробила паузу, а тоді мовила:

— Вона — племінниця старого Рейвенвуда.

Тут пауза була непотрібна. Щойно Емілі це промовила, як з їдальні нібито висмоктали повітря, а кілька хлопців вибухнули сміхом. Вони гадали, що Емілі пожартувала, але я був певен, що ні.

Третій удар. Про дівчину я більше не думав. Навіть не міг її тепер уявити, не те що помріяти про наше перше побачення. На мене чекали ще цілі три роки в компанії різноманітних Емілі Ашер.

Мейкон Мельхіседек Рейвенвуд був відлюдьком. У порівнянні з ним навіть неговіркий Редлі з «Убити пересмішника» зійшов би за світського денді. Рейвенвуд мешкав у напіврозваленому будинку на території найсумнозвіснішої плантації Гатліна. У самому ж місті його вже ніхто не бачив років зо двадцять.

— Ти що, серйозно? — здивувався Лінк.

— Абсолютно. Це Карлтон Ітон розповів учора мамі, коли приносив пошту.

— Моя мама теж таке чула, — кивнула Саванна. — Наша новенька приїхала кілька днів тому до старого Рейвенвуда чи то з Меріленду, чи то з Вірджинії, не пам’ятаю.

Тепер усі говорили про неї — про одяг і зачіску, про її дядька й імовірні дивацтва. За це я ненавидів Гатлін більше за все. За його постійні плітки: що ти зробив, сказав чи вдягнув. Я потупився в тарілку з макаронами, що плавали в оранжевій рідині, мало схожій на сир.

Відлік розпочато. За два роки і вісім місяців я маю вибратися з цього міста.

* * *

Після занять група підтримки відпрацьовувала в спортзалі трюки. Дощ нарешті припинився, і тренування з баскетболу перенесли на відкритий майданчик з потрісканим бетоном, погнутими кільцями і купою калюж від уранішнього дощу. Посеред майданчика тягнулася величезна тріщина завширшки з Великий Каньйон, і потрібно було пильнувати, аби не вскочити в неї під час гри. Однак з ігрового поля можна було роздивитися майже всю стоянку і мало не всі найцікавіші події шкільного життя.

Сьогодні я був на висоті — сім попадань зі штрафної з сімох спроб. Однак і Ерл не пас задніх, дублюючи кожен мій закинутий м’яч.

Кидок! Вісім. Сьогодні був один з тих днів, коли я нібито самим поглядом закидав м’ячі у корзину.

Кидок! Дев’ять. Ерл помітно нервував. Він дедалі сильніше набивав м’яч щоразу, як мій пролітав крізь сітку. Він був нашим другим центровим. У нас з Ерлом існувала негласна домовленість: він — лідер, а мене не дістають, якщо я не хочу щодня після школи вештатися біля «краднички». Там не було чого робити — хіба що патякати про тих самих дівчат і їсти ті самі чіпси.

Кидок! Десять. Я не міг не поцілити. Можливо, у мене вроджений талант, можливо, щось інше, але відтоді як померла мама, я перестав це з’ясовувати. Дивно, як я досі не закинув гру.

Кидок! Одинадцять. Ерл скреготів зубами у мене за спиною і ще дужче гамселив по м’ячу. Я ледь стримував посмішку і перед черговим штрафним кинув оком на стоянку. Раптом за кермом довгого чорного авто я побачив людину з довгим чорним волоссям.

Катафалк. О Боже!

Дівчина за кермом обернулася і подивилася на мене у відчинене вікно. Принаймні мені так здалося. М’яч ударився об обідок і відскочив до сітки майданчика. За спиною я почув знайомий звук.

Кидок! Дванадцять. Ерл Петті міг більше не нервувати.

Машина проїхала, і я подивився на майданчик. Решта хлопців застигли, немов побачили привид.

— Це?..

— Так, — кивнув наш нападаючий Біллі Вотс, тримаючись однією рукою за сітку, — племінниця старого Рейвенвуда.

— Ага, — кинув йому м’яч Шон, — точнісінько як і казали — за кермом катафалка.

— Еге ж, таки класна, — похитав головою Еморі. — От халепа!

Хлопці повернулися до гри, але ще Ерл не встиг зробити кидок, як знову почався дощ. Не минуло і хвилини, як дощ посилився і перетворився на страшну зливу, сильнішу навіть за ту, що була зранку. Я залишився надворі; вода била мені в обличчя, і мокре волосся лізло в очі, аж я не бачив ні школи, ні хлопців.

Поганим знаменням був не лише катафалк. Ним була й дівчина.

На кілька хвилин я дозволив собі повірити, що цей рік буде не таким, як завжди, що нарешті з’явиться хтось, із ким я зможу побалакати, хто буде зі мною на одній хвилі.

Але поки що я міг похвалитися хіба що вдалою грою.

2. IX

Дірка в небі

Смажене курча, товчена картопля з підливою, боби і печиво — все це чекало на мене на плиті й уже давно захололо. Зазвичай Амма тримала вечерю підігрітою, аж доки я не приходив зі школи, але цього разу все було не так. Я міг отримати на горіхи. Розлючена Амма сиділа за столом і жувала перчені цукерки, розгадуючи кросворд з «Нью-Йорк Таймз». Це тато потайки підписався на недільний випуск, тому що кросворди із «Зірок та смуг» були з помилками, а у «Рідерз-дайджесті» не було чого й розгадувати. Не знаю, як йому вдалося оминути Карлтона Ітона — той би всьому місту розпатякав, що ми, мовляв, «Зірки та смуги» забракували, але заради Амми тато був ладний зробити що завгодно.

Амма підсунула мені тарілку і подивилася на мене скляними очима. Я проковтнув порцію холодної картоплі й курки, адже залишати щось на тарілці було недопустимо. Навпроти мене небезпечно порипував Аммин нагострений чорний олівець — спеціальний, номер 2, призначений нею лише для кросвордів. Сьогодні його вістря могло пустити кров.

У абсолютній тиші я чув лише розмірене токотіння дощових крапель. Амма постукала олівцем по столу.

— Чотири букви. Моральна або фізична покута за правопорушення.

Амма знову стрільнула очима. Я з’їв іще картоплі і відчув, що зараз мені буде чотири по горизонталі.

— К-а-р-а, тобто прочухан. Як не можеш вчасно приходити до школи — сидітимеш удома.

Цікаво, хто ж таки доніс Аммі про моє запізнення? Чи, точніше, хто про нього не доносив? Амма нагострила і без того тонкий олівець в автоматичній стругачці, що стояла у неї на кухні, і продовжувала принципово не дивитися на мене, хоча ліпше б уже глянула просто у вічі.

Я підійшов до Амми і міцно її обійняв:

— Аммо, ну не сердься. Зранку лило, як з відра, ти ж не хотіла б, щоб ми мчали на повній?

Амма звела брову, але вираз її обличчя дещо подобрішав.

— Литиме з відра ще рівно стільки, скільки ти ходитимеш з нестриженою чуприною, тож сам вирішуй, як тобі встигати в школу до дзвоника.

— Так, мем! — я ще раз ухопив її в обійми і пішов доїдати холодну картоплю. — Ти не повіриш, що ми сьогодні дізналися: в нашому класі буде новенька!

Не знаю, чому я про це розповів; мабуть, новина і досі не йшла мені з голови.

— Гадаєш, я не знаю про Ліну Дюкейн?

Я мало не вдавися печивом. Прізвище Дюшан, вимовлене на південний манер, римувалося з «глінтвейн». А коли Амма вимовляла його, вона ще й додавала йому зайвий склад — Дю-кей-єн.

— Це так її звати? Ліна?

Амма підсунула до мене склянку какао.

— Так, і тебе це не стосується. Не пхай носа в чужі справи, Ітане Вейт.

Амма завжди говорила загадками, і здогадуватися потрібно було самому. Востаннє я був у її хаті біля Броду ще в дитинстві, хоча знаю, що відвідувачів ця хата бачила чимало. Мабуть, чи не всіх мешканців Гатліна. За сотні миль від міста не було визнанішої ворожки на картах таро, ніж Амма; свій хист вона успадкувала від матері, а та — від своєї матері, й так уже впродовж шістьох поколінь ворожок. У Гатліні скрізь живуть набожні люди, але ніхто — ні баптисти, ні методисти, ні п’ятидесятники — не може встояти перед спокусою карт і нагодою вплинути на свою долю. Вони вважають, що визнана ворожка здатна це зробити, а Амма саме такою і є.

Інколи я знаходив котрийсь з її амулетів поміж своїх шкарпеток чи над дверима батькового кабінету і лише одного разу запитав її, для чого це потрібно. Тато кпив з Амми, коли знаходив ці штуки, але ніколи їх не знімав. Він казав: «Береженого Бог береже», — проте від кого — не уточнював. Можливо, від Амми, бо від неї часом не завадило би поберегтися.

— То ти щось про неї чула?

— За собою стеж. Бо колись проколупаєш дірку в небі, випаде тобі на голову цілий Усесвіт, і буде нам усім непереливки.

В цю мить, човгаючи капцями, на кухню зайшов батько в піжамі. Він налив собі горнятко кави і дістав із шафки пачку пластівців. З вух у нього досі стирчали жовті воскові беруші. Пластівці означали, що він готовий розпочати свій день. Беруші — що день насправді ще не розпочався.

Нахилившись до Амми, я прошепотів:

— То що ти чула?

Амма вихопила у мене тарілку і поклала її у раковину. Промивши під водою кістки, що нагадували поросячу лопатку, вона поклала їх у миску. Дивно, на вечір нібито була курка.

— Тебе це не стосується. А що це тобі так кортить дізнатись?

— Та нічого мені не кортить. Просто цікаво.

— Знаєш, що про цікавих кажуть, — Амма встромила виделку у мій шматок маслянкового пирога, глянула добре мені відомим пронизливим поглядом — і вийшла з кухні.

Навіть батько помітив, як за нею загойдалися двері, і вийняв беруші.

— Як там школа?

— Нормально.

— А чого Амма на тебе сердита?

— Зранку запізнився.

— Олівець номер 2?

Я кивнув.

— Гострий?

— Був як голка, а вона його ще підгострила, — зітхнув я. Батько усміхнувся, а таке бувало рідко. Мені стало легше, так ніби в його усмішці була моя заслуга.

— Знаєш, скільки разів у дитинстві я сидів за цим столом, а вона цілила у мене своїм гострим олівцем?

Питання прозвучало риторично. Так, цей подряпаний, заляпаний фарбою, розмальований фломастерами і замурзаний клеєм стіл служив чи не всім поколінням Бейтів. Він був одним зі старійшин нашого дому.

Я усміхнувся. Батько узяв тарілку з пластівцями і помахав мені ложкою. Амма виростила і його, і в дитинстві, щоразу як я збирався бовкнути їй зайвого, мені про цей факт неодмінно нагадували.

— С-т-о-к-р-а-т-н-о, — батько промовляв слово по літері, ставлячи тарілку під кран. — П-е-р-м-а-н-е-н-т-н-о, тобто значно більше за тебе, Ітане Бейт.

Батько відійшов подалі, став під лампою, і його усмішка почала поступово згасати. Потім її зовсім не стало. Вигляд він мав іще гірший, ніж зазвичай: щоки запали і шкіра напнулася на кістках. Через те, що він ніколи не виходив надвір, його обличчя мало зеленкуватий відтінок. Уже кілька місяців він був схожий на живий труп, і важко було уявити, що колись ця людина сиділа зі мною на березі озера Молтрі, їла бутерброди з куркою й салатом і вчила мене ловити рибу: «Туди-сюди, туди-сюди. Як стрілки годинника: то друга, то десята година, то друга, то десята». Останні п’ять місяців видалися для нього заважкими — він надто любив маму. Але і я теж.

Узявши каву, батько почовгав до кабінету. Що ж, прийшов час подивитися правді у вічі: можливо, Мейкон Рейвенвуд був не єдиним відлюдьком у місті. Але два мовчуни Редлі в нашому містечку? То вже забагато. За останні кілька місяців у нас уперше відбулося щось подібне до розмови, і я так не хотів відпускати батька!

— Як там книжка? — випалив я раптово. Це означало: не йди, поговорімо!

Батько трохи здивувався і знизав плечима:

— Просувається. Ще багато роботи.

Це означало: «Я йду».

— До міста переїхала племінниця Мейкона Рейвенвуда, — сказав я саме тоді, коли батько знову пхав беруші у вуха. Ми постійно робили щось невлад. Останнім часом у мене так чомусь складалося з усіма.

Батько вийняв з вуха одну затичку, а потім і другу.

— Що? — запитав він дорогою до кабінету. Часу на розмову залишилося обмаль.

— А що ти знаєш про Рейвенвуда?

— Певно, те, що й усі. Він самітник і вже багато років сидьма сидить у своєму маєтку.

Відчинивши двері до кабінету, батько переступив поріг. Я не пішов за ним і просто стояв у дверях.

Я взагалі ніколи не заходив до його кабінету. Лише одного разу, коли мені було сім років, батько заскочив мене за читанням його невідредагованого роману. Його кабінет був темний і похмурий. Над масивним пошарпаним диваном початку минулого століття висіла картина, затулена шматком полотна, і я знав, що питати про неї було не слід. Між диваном і вікном стояв різьблений стіл червоного дерева — ще одна реліквія нашого будинку, що вірно служила багатьом поколінням Бейтів. Старі книжки у шкіряних палітурках читали тільки на дерев’яній підставці — такі вони були важкі. Все це пов’язувало нас із Гатліном, з корінням Бейтів, і разом з цим — із понад столітньою історією наших пращурів.

На столі у картонній коробці лежав батьків рукопис. Я хотів лише глянути на нього, дізнатися, про що в ньому йдеться. Батько писав готичні тексти — романи жахів, і, чесно кажучи, семирічній дитині там не було чого читати. Однак усі будинки Гатліна, як весь Південь, мають свої секрети. Наш теж не був винятком уже тоді.

Коли батько зайшов, я спав, скрутившись калачиком на дивані. Аркуші його рукопису були розкидані по всій кімнаті. Вже згодом я навчився замітати сліди, але тоді… Пам’ятаю лише, як він верещав на мене, а потім я плакав, сидячи на старій магнолії за будинком, і мама, знайшовши мене там, сказала: «Ітане, у всіх є свої секрети, навіть у дорослих».

Але ж мені просто було цікаво, і ця цікавість, це одвічне джерело моїх проблем, залишилася в мене й дотепер. Я хотів дізнатися, чому батько ніколи не виходить з кабінету і чому ми не виїздимо з цього нікчемного будинку лише через те, що тут прожила купа наших пращурів. По смерті матері це питання постало ще гостріше.

Але не сьогодні. Сьогодні мені просто хотілося пригадати бутерброди з куркою, риболовлю і той час, коли батько снідав на кухні, жартуючи зі мною за тарілкою пластівців. Засинаючи, я теж не забув про це згадати.

* * *

Ще до того, як наступного дня у школі продзвенів перший дзвоник, про Ліну Дюкейн не говорив хіба що ледачий. Незважаючи на грозу і перебої зі світлом, Лоретта Сноу і Юджинія Ашер (матері Саванни й Емілі) примудрилися за вечерею обдзвонити усіх і кожного в місті. Мешканці Гатліна мали знати: родичка ненормального Мейкона Рейвенвуда їздить містом у його катафалку, а ним-бо, подейкували, Мейкон потайки перевозить трупи… І повірте, ці плітки — то були ще квіточки.

У Гатліні завжди діють два закони. По-перше: багато сидітимеш удома — тебе в чомусь запідозрять. Багато виходитимеш на люди — теж. А по-друге, якщо у місті з’являються новини, про них обов’язково усі почують. Історія про дівчину, що переїздить до маєтку головного гатлінівського самітника, була, певно, чи не найгучнішою новиною з часу аварії, у якій загинула моя мама. Тому навіть не знаю, чому я дивувався, що про неї теревенить усе місто. Хіба що тільки у хлопців з нашої команди були сьогодні нагальніші справи.

— Еморі, то що розкажеш? — гупнув дверима шафки Лінк.

— Ну… Якщо подивитися на тренування команди підтримки, то четверо дев’ятикласниць — на «вісім», троє — на «сім» і ще кілька на «чотири».

Все, що нижче оцінки «чотири», Еморі взагалі не збирався рахувати.

Тепер шафу зачинив я:

— І це новини? Хіба це не ті самі дівчата, яких ми щосуботи бачимо в «Морозі»?

Посміхнувшись, Еморі поплескав мене по плечу:

— Але тепер вони у грі, Вейте, — подивився він на дівчат у коридорі. — І я готовий розпочати цю гру.

Еморі весь час так казав. Минулого року, щойно ми перейшли до дев’ятого класу, він постійно розповідав нам про кльових старшокласниць, яких сподівався заарканити, а тим паче після того, як отримав путівку до університету. Еморі, як і Лінк, літав у хмарах, от тільки був жорсткішим за Лінка. Була у ньому якась агресивна жилка, така ж, як у всіх Воткінзів.

— Як персики з куща зриватимемо, — похитав головою Шон.

— Персики на деревах ростуть, — сказав я. Ця розмова мене дратувала, можливо, й тому, що я вже чув її зранку біля «краднички», доки Ерл гортав єдині цікаві для нього журнали — з дівчатами в купальниках на капотах машин.

— Ти про що? — спантеличено подивився на мене Шон.

Не знаю, навіщо я взагалі втрутився. Це була безглузда розмова — така ж безглузда, як і домовленість щосереди зустрічатися перед уроками біля краднички. Всі хлопці мали бути присутні, і це нагадувало мені перекличку. Але такі були закони: якщо ти в команді, то маєш приїздити до крамнички, разом з усіма ходити до їдальні, тусуватися на вечірках Саванни Сноу, запрошувати когось із дівчат команди підтримки на зимовий шкільний бал і зависати біля озера Молтрі в останній навчальний день. Головне було з’явитися на перекличку, від решти можна було відкосити. От тільки з кожним тижнем мені дедалі важче ставало приїздити сюди. І я не знав чому.

Не осяйнуло мене й тоді, коли я побачив її.

Навіть якби я її не помітив, я б усе одно здогадався, що вона десь тут. За лічені секунди натоптаний учнями коридор спорожнів: усі, хто метушився біля шаф і поспішав устигнути на урок, відступили вбік. Бо зайшла вона. Як суперзірка.

Чи як прокажена.

Я побачив гарну дівчину в довгій сірій сукні й білій спортивній куртці з вишитим написом «Мюнхен». З-під подолу сукні вистромлювалися зношені чорні кеди. На шиї висів довгий срібний ланцюжок із купою брязкалець: пластмасовим кільцем з автомата жувальних ґумок, шпилькою і ще безліччю усіляких дрібниць, які я не міг розгледіти здаля. Дівчина вочевидь була немісцева. Я не міг відвести від неї очей.

Племінниця Мейкона Рейвенвуда. Та що це зі мною?

Вона заправила за вухо довгі чорні кучері, і чорний лак на її пофарбованих нігтях відбився блискучим сяйвом. Її долоні всі були у чорній пасті, ніби вона повсякчас писала на них. Дівчина пройшла коридором, не помічаючи нікого. У неї були найзеленіші в світі очі; настільки зелені, що цей колір міг би отримати окрему назву.

— Таки вона класна, — зітхнув Біллі.

Я знав, про що думали хлопці. На якусь мить усі вони були готові кинути своїх дівчат і позалицятися до неї. На якусь мить вона здалася досяжною.

Ерл окинув її пильним оком і гримнув дверцятами шафи.

— Так, якщо тільки забути, що вона ненормальна.

Він сказав це якось по-особливому, точніше, акцент змістився саме на причину. Вона була ненормальною, тому що приїхала з іншого міста, тому що не пнулася зі шкіри, аби потрапити до групи підтримки, тому що не звернула на Ерла жодної уваги. Будь-якого іншого дня я би змовчав, але тільки не сьогодні:

— То що, вона одразу ненормальна? Бо не носить уніформу, коротку спідницю і не фарбується на білявку?

Ерл ось-ось ладен був спалахнути. Це був один з тих випадків, коли я мав би визнати його першість, а я не дотримався негласної угоди.

— Бо вона з Рейвенвудів.

Усе зрозуміло. Вона класна, але про неї можна більше не думати. Однак дивитися на Ліну ніхто не забороняв, а тому всі продовжували на неї витріщатись. Увесь коридор очей не зводив з дівчини, наче з лані, що потрапила в пастку.

А вона просто йшла, і намисто розмірено подзенькувало у неї на шиї.

* * *

За кілька хвилин у мене була англійська, і я вже стояв на порозі класу. Ось вона, Ліна Дюкейн. І через п’ятдесят років її називатимуть новенькою, якщо, звісно, від неї відчепиться прізвисько «племінниця старого Рейвенвуда». А поки що вона простягнула місіс Інгліш рожевий табель з попередньої школи, і та примружилась, аби його прочитати.

— У розкладі щось наплутали, і тому в мене ще не було англійської, — мовила Ліна. — Натомість було два уроки історії Сполучених Штатів, а я вже вивчала цей предмет у попередній своїй школі, — голос Ліни звучав схвильовано, і я ледь стримувався, щоб не усміхнутись. Навряд чи можна сказати, що вона вивчала історію Сполучених Штатів, якщо її викладав не містер Лі.

— Так-так, зрозуміло. Сідай на будь-яке вільне місце.

Після цих слів місіс Інгліш простягла Ліні примірник «Убити пересмішника» — такий новий на вигляд, що здавалося, його не розгортали взагалі. Хоча, гадаю, з появою фільму люди справді перестали читати цю книжку.

Новенька підвела очі й помітила мій погляд. Я відвернувся, але було запізно. Мені не вдавалося стримувати усмішку: через зніяковіння я усміхався тільки ширше. Здається, вона не звернула на це уваги.

— Дякую, у мене цей роман з собою, — дістала Ліна книжку у твердій палітурці, де на обкладинці було тиснення у вигляді дерева. Книжка мала доволі старий і пошарпаний вигляд. Вочевидь, її читали неодноразово.

— Це одна з моїх улюблених книжок, — сказала Ліна так, ніби це нікого не могло здивувати. Тепер я дійсно подивився на неї впритул. Зненацька хтось мене пхнув, і до класу, не звертаючи на мене жодної уваги, увійшла Емілі. Саме так вона завжди «віталася», очікуючи, що я піду за нею на гальорку, де сиділи наші друзі.

Новенька сіла за першу парту просто перед місіс Інгліш. Тут ніхто ніколи не сідав. Даремно вона так вчинила. Одне око місіс Інгліш було скляне, а ще вона мала поганий слух. Це й не дивно, адже її родина володіла єдиним в окрузі полігоном. Тож вона не бачила і не викликала нікого далі першої центральної парти, а це означало, що Ліна відповідатиме сьогодні за весь клас.

Емілі кинула на новеньку здивований погляд і, щоб пройти повз неї, навмисно змінила маршрут. І зачепила сумку Ліни, тож її книжки розлетілися по проходу.

— Ой, — нахилилася Емілі і підняла потертий зошит на спіральці. Його обкладинка ось-ось мала відірватися. Тримаючи зошит, як дохлу мишу, Емілі мовила: — Ліна Дюкейн? Це так тебе звати? А я думала, твоє прізвище Рейвенвуд.

Ліна повільно підвела очі:

— Віддай зошит, будь ласка.

Емілі удала, що не чує, і перегорнула кілька сторінок:

— О, це твій щоденник? Ти письменниця? Ду-уже кльово.

— Будь ласка, — простягнула руку Ліна.

Емілі швидко згорнула зошит і відвела руку вбік.

— А можна я його поки що почитаю? Страшенно цікаво.

— Поверни його негайно. Я попросила, — Ліна підвелась, і у повітрі запахло грозою. Дівчина ризикувала викопати собі яму, з якої не так-то легко видряпатися. У Емілі чудова пам’ять.

— Спочатку навчися читати, — вихопив я зошит з рук Емілі і віддав його Ліні.

Потім я сів біля новенької. У полі зору місіс Інгліш. У буквальному сенсі цього слова. Емілі не повірила своїм очам, та я й сам не знав, чому так вчинив. Я взагалі ніколи не сідаю у перших рядах. Ми обоє були вражені. Продзвенів дзвоник, й Емілі не встигла сказати ані слова. Але це було неважливо — я знав, що все мені озветься пізніше. Ліна ж просто розгорнула зошит і не звернула уваги на жодного з нас.

— Можемо починати? — пролунав голос місіс Інгліш.

Емілі тишком вмостилася за останню парту — там вона могла не відповідати на запитання з англійської цілісінький рік, а сьогодні ще й не бачила б зайвий раз племінницю Рейвенвуда. І мене теж. Це трохи зняло напругу, хоча я й розумів, що доведеться п’ятдесят хвилин аналізувати стосунки Джема і Скаут, про які я на сьогодні не прочитав жодної сторінки.

Коли урок скінчився, я обернувся до Ліни, не знаючи, що їй сказати. Можливо, я чекав, що вона мені подякує, але вона лишень мовчки складала підручники в сумку.

156. На її долоні було написане не слово. Це було число.

* * *

Ліна Дюкейн не розмовляла зі мною ні того дня, ні того тижня. Однак я весь час думав про цю дівчину і постійно натикався на неї, хай де був і куди дивився. І справа була не лише в Ліні, не в тому, який вона мала вигляд (хоча, попри дивний одяг і зношені кеди, вона була симпатична); не у її словах, хоча говорила вона зазвичай те, про що ніхто б не здогадався чи не наважився б сказати. Справа навіть була не в тому, що вона відрізнялася від інших дівчат школи, звісно, ні.

Просто вона показала мені, наскільки, попри всі свої зусилля, від гатлінівців не відрізнявся я.

Цілий день падав дощ, а ми сиділи на уроці з гончарної справи і ліпили з глини. Цей урок іще називався УВ, або «усі відмінники», оскільки на ньому оцінки ставили за старання. Я записався на гончарство минулої весни, бо мені потрібно було добрати бали з мистецтва, а до шкільного оркестру я не хотів ні за які гроші. Оркестр саме відчайдушно репетирував на поверх нижче під керівництвом худої, як скелет, і одержимої роботою міс Спайдер. Біля мене сиділа Саванна. У класі були тільки дівчата, і я, як єдиний хлопець, абсолютно не знав, що робити далі.

— Сьогодні ми експериментуватимемо, і за це я не ставитиму оцінок. Спробуйте відчути глину, звільніть розум. І не слухайте, що там грають унизу, — місіс Абернаті здригнулася, коли оркестр заграв гімн Південних Штатів. — Зануртесь у себе і знайдіть дорогу до власного серця.

Я запустив гончарне коло і втупився у глину, що оберталася перед моїми очима. Потім зітхнув: що в оркестрі, що тут — одна нудьга. Згодом, коли у класі все стихло і шум гончарних верстатів витіснив теревені з останніх рядів, я почув, як унизу заграли щось інше. Це була скрипка, чи радше альт; музика лунала водночас чарівна і сумна, і все це було якось незвично. У цій невимушеній грі було більше таланту, ніж у виконанні під вправним керівництвом міс Спайдер. Я роззирнувся: здавалося, нікому й діла немає до цієї пісні, а в мені вона торкнулася самої душі.

Я впізнав мелодію і вже за мить наспівував про себе пісню з айпода. От тільки цього разу слова змінилися:

Шістнадцятий місяць, шістнадцятий рік,

І грім, що у пам'яті в тебе не стих,

Шістнадцята миля, шістнадцятий шлях,

Шістнадцятий пошук, шістнадцятий страх…

Я не зводив очей зі шматка глини: він рухався по колу і поступово втрачав обриси. Що більше я намагався зосередитися на глині, то розмитішим ставав клас, і от уже разом із глиною обертаються і весь кабінет, і стіл, і стілець разом зі мною. Нас усіх втягувало у коловерть постійного руху в ритмі пісні з кабінету музики. Клас зникав. Я повільно витягнув руку вперед і провів пальцем по глині.

Спалах. Розмиті оберти кімнати перетворилися на інший кадр:

Я падаю.

Ми падаємо.

Це знову сон. Її рука. Я хапаю її за кисть, чіпляюся пальцями за шкіру, за зап’ясток і відчайдушно намагаюся її втримати. Але вона вислизає, і я відчуваю, як її пальці висковзують з моєї долоні.

«Не відпускай!»

Я хотів їй допомогти, втримати її. Це бажання було сильнішим за всі інші, але вона просочилася крізь мої пальці…

* * *

— Ітане, що ти робиш? — пролунав схвильований голос місіс Абернаті.

Я розплющив очі та спробував зосередитися, повернутися в реальний світ. Відколи померла мама, я постійно бачив такі сни, але удень це трапилося вперше. Я подивився на сіру руку, заліплену висохлою глиною. Потім на глину на колі. На ній явно проступав відбиток долоні, так нібито я сам щойно приплюснув усе до верстату. Я придивився і зрозумів, що долоня була не моя. Вона менша, це відбиток руки якоїсь дівчини.

Це її рука.

Я глянув на свою: під нігтями скрізь застрягла глина, яку я зішкріб з її зап’ястка.

— Ітане, ну ти хоч би спробував щось зробити, — місіс Абернаті поклала руку мені на плече, і я підскочив. За вікном гримнув грім.

— Але ж, місіс Абернаті, гадаю, саме так промовляє Ітанів внутрішній світ, — хихикнула Саванна і зазирнула мені через плече. — І каже він тобі, Ітане, що час підстригти нігті!

Дівчата мало не луснули зо сміху. Я розтовк глиняний відбиток долоні та знову зліпив з нього сіре казна-що. Потім підвівся, витер руки об джинси — і тут пролунав дзвоник. Ухопивши рюкзак, я вилетів із класу, мов куля, ризикуючи послизнутися на поворотах у мокрих кедах і перечепитися через незав’язані шнурки. Пронісся двома прольотами — й опинився перед кабінетом музики. Мені потрібно було переконатися, що це був не сон.

Я відчинив двері зали обома руками — і побачив порожню сцену. Репетиція закінчилася, всі саме виходили в коридор, мало не збиваючи мене з ніг. Я глибоко вдихнув… Цей запах я впізнав іще до того, як по-справжньому відчув його.

Лимон із розмарином.

На сцені міс Спайдер збирала ноти, розкидані поміж складаних стільців, на яких сиділи «великі музиканти» шкільного оркестру.

— Вибачте, мем, — гукнув я до неї. — А хто тільки що грав… ну, ту пісню?

— У нас чудове поповнення серед струнних, — усміхнулася міс Спайдер. — Альт. Дівчина, яка щойно переїхала до міста….

Ні, це неправда. Тільки не вона.

Я вибіг із зали, навіть не почувши її імені.

* * *

Коли розпочався восьмий урок, Лінк чекав на мене біля роздягальні. Провівши рукою по скуйовдженому волоссю, він розпростав плечі. Тепер його вицвілу футболку із «Блек Сабат» було видно в усій красі.

— Лінку, мені потрібні ключі.

— А як же тренування?

— Не можу сьогодні. Є справи.

— Ти про що?

— Дай ключі.

Мені негайно слід було кудись поїхати. Усі ці сни, пісні та якась цілковита прострація просто посеред уроку (чи як там її назвати) заводили мене у глухий кут. Я точно знав, що це не на добре.

Була б моя мама жива, я б усе розповів їй. Ми ніколи не тримали одне від одного секретів. Але вона померла, батько замкнувся у кабінеті, а Амма б місяць викачувала з мене переляк, якби дізналася, в чому річ.

Мені не було з ким поговорити.

Лінк простягнув ключі.

— Тренер тебе вб’є.

— Знаю.

— І Амма дізнається.

— Знаю.

— І дасть тобі лупки, — докинув він, і його рука дивно здригнулася, коли я забирав ключі. — Чувак, не тупи.

Я розвернувся і побіг геть. Пізно.

11. IX

Зіткнення

Заки я добіг до машини, змок до нитки. Вже тиждень як падав дощ. Тарабайка ловила аж три станції, й усі на довгих і середніх хвилях, і на кожній з них передавали прогноз погоди. Небо затягнули чорні хмари, а в сезон ураганів цим не варто було легковажити. Та я не переймався; мені потрібно було звільнити розум і збагнути, що все-таки відбувається. Навіть якщо я гадки не мав, куди скерувати авто.

Зі стоянки не можна було виїхати, не увімкнувши фар: навколо машини стіною стояв дощ. У такі дні ліпше сидіти вдома. Просто над головою небо розітнула блискавка, і за старою Амминою порадою я почав лічити: один, два, три… Гримнув грім, а це означало, що гроза недалеко — за Амминими підрахунками, милі за три.

Червоне світло на шкільному світлофорі, одному з трьох у місті. Я й гадки не мав, що робити далі. По тарабайці тарабанив дощ, радіо шипіло, але по ньому все ж таки можна було щось почути. Я підкрутив звук — і зі скрипучих динаміків залунала пісня.

«Шістнадцять місяців».

Та сама пісня, що зникла з мого айподу, та сама пісня, яку, крім мене, здається, ніхто не чує, та ж пісня, яку Ліна Дюкейн грала на альті. Пісня, яка доводила мене до божевілля.

Світлофор засвітився зеленим, і тарабайка рушила вперед. Я поїхав у нікуди.

Блискавка знову шмагнула небо, я встиг полічити лише до двох. Гроза наближалася. Я увімкнув двірники, але толку з того було мало. Мені не вдавалося розгледіти й половину вулиці. Спалах. Один. Грім гримнув просто над головою, і дощ почав лупити у лобове скло. Заторохкотіло так, ніби воно ось-ось лусне, а знаючи тарабайку, я цілком міг таке припустити.

Я не гнався за грозою; здавалося, це вона переслідувала мене і нарешті наздогнала. Колеса ледь трималися на слизькій дорозі, і машина почала ковзати по обох смугах Дев’ятого шосе.

Видимість була нульова. Я вдавив по гальмах — і здався темряві. Фари на мить спалахнули, і з самісінької середини дороги на мене блимнули зелені очі. Спочатку я вирішив, що це олень, але насправді…

На дорозі хтось стояв!

Я щосили крутнув кермо — і вдарився об дверцята машини.

Незнайомка витягнула руку, і я заплющив очі в очікуванні удару.

Нічого не сталося.

Тарабайка прокотилася ще метр і різко загальмувала. Фари малювали у товщі дощу бліді кола світла, а у них відображався дешевий дощовик, куплений у найближчій крамничці. Я бачив дівчину. Вона повільно скинула каптур, і дощ пустився на її обличчя. Зелені очі, чорне волосся.

Ліна Дюкейн.

Мені забракло повітря. Я знав, що у неї зелені очі, я бачив їх раніше, але сьогодні, сьогодні вони були зовсім іншими й не схожими на жодні очі на землі. Величезні, неприродно, я б навіть сказав, люмінесцентно зелені, подібні до блискавки над головою. Стоячи ось так під зливою, вона вже навіть не скидалася на людину.

Я виповз із тарабайки, не вимикаючи мотору і не зачиняючи дверцят. Жоден з нас не сказав ні слова. Ми стояли мовчки під хлющею, просто посеред шосе, у негоду, яку можуть принести лише урагани. Адреналін бив у скроні, м’язи застигли в напрузі — я ніби й досі чекав на удар.

Вітер хлистав Ліну мокрим волоссям. Я зробив крок назустріч, і раптом… Мокрий лимон. Мокрий розмарин. Зненацька я почав пригадувати сон, він находив хвилями, але цього разу я побачив, хто весь цей час вислизав з моїх рук.

Зелені очі й чорне волосся. Я згадав. Це вона. І зараз вона стояла переді мною.

Мені досі не вірилося, і тому я вхопив її за руку. Ось вони — маленькі півмісяці від моїх нігтів на її зап’ястку, саме там, де я вхопив її уві сні. Я торкнувся її руки, і мене немовби вдарило струмом. У ту ж мить у дерево за три метри від тарабайки влучила блискавка. Воно розкололося надвоє і почало тліти.

— Ти божевільний? Чи не вмієш керувати авто? — Ліна відступила від мене, і її очі спалахнули. Злістю? Хтозна, але у них точно щось промайнуло.

— Це ти!

— Смерті моєї хочеш?

— Ти справжня, — слова дивно булькотіли у мене в роті, я ледь ворушив язиком.

— Ага, майже справжній труп. Спасибі.

— Я не божевільний. Гадав, що збожеволів, але ж ні. Бо ти таки існуєш і зараз стоїш просто переді мною.

— Я не збираюся довго тут стояти, — Ліна розвернулася і пішла по дорозі. Не так я уявляв нашу першу зустріч.

І я побіг за нею.

— Це ти нізвідки вибігла на шосе.

Вона махнула рукою так, ніби відмахувалася не лише від моїх слів, але й від мене самого. Раптом я побачив тьмяні обриси довгої чорної машини. Катафалк із відчиненим капотом.

— Та ти що? Я допомоги шукала, розумнику. Дядькова машина здохла. Міг би просто проїхати, не обов’язково було мене чавити.

— Та це ж ти була у моєму сні! І пісня, дивна пісня в айподі…

Вона круто розвернулася:

— Який сон? Яка пісня? Ти п’яний чи жартуєш?

— Я знаю, це ти. У тебе мої сліди на зап’ястку.

Вона спантеличено подивилася на руку.

— Оці? Це від собаки. Відчепись.

Але я точно знав, що це вона. Внутрішнім зором я тепер чітко бачив обличчя з дивного сну — і не розумів: невже вона може не знати?

Дівчина зачинила капот і, не зважаючи на дощ, попрямувала до будинку Рейвенвуда. Я наздогнав її:

— Послухай мене. Наступного разу не вилазь із машини посеред дороги в грозу, а дзвони в 911.

Вона не зупинилася.

— Я не збиралася дзвонити в поліцію. Мені навіть за кермо не можна, у мене лише учнівський дозвіл. Та й телефон накрився.

Було добре зрозуміло, що вона не місцева. Гатлінівська поліція прискіпується лише до тих, хто їде по зустрічній.

Дощ пускався дедалі дужче, і його вже потрібно було перекрикувати.

— Давай я тебе відвезу! Не мокни!

— Дякую, не треба. Чекатиму ще на якогось Шумахера!

— Марно чекатимеш. Тут півдня нікого не буде.

Ліна не збиралася зупинятися.

— Не проблема. І так дійду.

Я не міг відпустити її саму блудити під дощем. Мама старалася виховати з мене справжнього чоловіка.

— Я не пущу тебе саму за такої негоди.

Раптом, ніби навмисне, над нашими головами прокотився грім. Вітер здув з Ліни каптур.

— Я обережно поведу, як бабуся. Як твоя бабуся.

— А ти ніби її знаєш! — відпекла Ліна, перекрикуючи вітер.

— Та годі тобі.

— Що?

— Гайда в машину. В мою.

Ліна глянула на мене, і ще якусь мить я не був певен, що вона погодиться.

— Їхати безпечніше, ніж іти. Особливо по трасі.

* * *

Тарабайка цілком промокла. Лінк мене вб’є. У машині гроза шуміла по-іншому — гучніше і тихіше водночас. Дощ нещадно гамселив авто, але навіть голоснішим за нього здавалося калатання мого серця і клацання зубів. Ми рушили. Присутність Ліни я відчував шкірою. Ось вона, зовсім поряд, сидить біля мене в авто… Я не втримався і мигцем глянув на неї.

Хоча вона й змусила мене понервувати, я не міг не визнати, що вона вродлива. Величезні зелені очі, які, не знати чому, випромінювали сьогодні якесь особливе сяйво. Найдовші у світі вії, шкіра світла, ні, навіть дещо бліда на тлі неслухняного чорного волосся. І ще маленька родимка у формі півмісяця на вилиці під лівим оком. Ліна не була схожа на жодну дівчину в школі, та й узагалі — на жодну дівчину, що я бачив у житті.

Вона стягнула мокрий дощовик. Чорна футболка і джинси прилипли до тіла так, ніби вона одягнута плавала в басейні. З сірої жилетки на дерматинове сидіння потоком лилась вода.

— Не див-вис-сь.

Я відвернувся, перевів погляд убік, уперед, лише не на неї.

— Скинь краще. У мокрому холодніше.

Було помітно, як вона тремтливими руками намагалася розстібнути на жилетці крихітні срібні ґудзики. Я простягнув руку, і вона завмерла. Так ніби я знову насмілився б її торкнутись.

— Пічку увімкну, — сказав я.

— Д-дякую, — відповіла Ліна і продовжила розстібати жилетку.

Мені було видно розмиті чорнильні написи на її руках. Я зумів розгледіти лише декілька цифр — одиницю, чи то пак сімку, п’ятірку і двійку. 152. Що б це могло означати?

На задньому сидінні Лінк зазвичай возив стару армійську ковдру, але цього разу її не було. Натомість я знайшов старий спальник, залишений тут, напевно, ще відтоді, як Лінк посварився з домашніми і ночував у машині. Спальник відгонив димом і підвальною сирістю. І все ж я простягнув його Ліні.

— М-м-м, так краще, — заплющивши очі, вона почала кутатися в тепло. Я заспокоювався, дивлячись на неї. Ліна дедалі рідше цокотіла зубами, і ми їхали мовчки. У машині чути було тільки шум дощу і шурхіт коліс, що розтинали залиту водою трасу. Ліна малювала фігурки на запотілому склі, а я намагався пильнувати дорогу і в той сам час пригадати інші деталі сну, які б довели, що вона — це… ну як би сказати… вона — це вона, а я — це я.

Але що більше я намагався зібрати пазл видіння, то гірше він розсипався, танув у дощі, на мокрому шосе й на гектарах тютюнових полів з покинутим сільськогосподарським реманентом і купками струхлявілих сараїв. Ми доїхали до розвилки на околиці Гатліна. Якщо повернути ліворуч, можна потрапити до мене додому, до відреставрованих довоєнних будинків на березі ріки Санті, або ж виїхати з міста. Машинально я повернув саме сюди, адже праворуч була лишень плантація Рейвенвуд, а туди ніхто не потикався.

— Ні-ні, нам праворуч, — сказала Ліна.

— Точно. Вибач, — мені стало ніяково. Я повернув, і ми виїхали до по-справжньому величезного маєтку. Я настільки занурився у думки про Ліну, що й забув, хто вона насправді. Дівчина, яка снилася мені місяцями, дівчина, яка не йшла мені з голови — племінниця Мейкона Рейвенвуда. І зараз я везу її до будинку з привидами — саме так ми всі називали це місце.

Точніше, так назвав його я.

Ліна опустила очі. Багато хто знав, що вона мешкає у дивному місці, і я міркував над тим, яких пересудів вона вже встигла наслухатися в школі. Чи чула, що про неї кажуть. З її зніяковілого обличчя я зрозумів, що так. Не знаю чому, але мені було нестерпно бачити її такою, і я спробував почати розмову.

— А чому ти переїхала до дядька? До Гатліна зазвичай не переїжджають — звідси тільки виїздять.

— Я вже де завгодно жила, — почала Ліна, і її голос дещо оживився. — В Новому Орлеані, в Саванні, на півдні Флориди, кілька місяців у Вірджинії. Навіть на Барбадосі жила.

Вона не відповіла на запитання, але зараз я думав про те, що ладен був би віддати, аби хоч на літо виїхати в одне з цих місць.

— А де твої батьки?

— Померли.

Від цих слів мені здавило груди.

— Співчуваю.

— Та нічого. Вони померли, як мені було ще два рочки. Я їх навіть не пам’ятаю. Я жила то з одними родичами, то з іншими, але переважно з бабусею. Вона поїхала на кілька місяців, тому я зараз у дядька.

— Моя мама теж загинула. В аварії.

Не знаю, чому я це сказав, адже здебільшого уникав теми про мамину смерть.

— Співчуваю.

Я не сказав «та нічого», бо відчув, що така дівчина, як вона, не повірить цьому.

Ми зупинилися перед пошарпаними чорними кованими ворітьми. За ними на узвишші ледь-ледь виднівся крізь завісу туману напівзруйнований будинок найстарішої і найодіознішої плантації Гатліна. Маєток Рейвенвуда. Я ще ніколи не бачив його так близько.

Я заглушив мотор. Дощ перетворився на легку, нав’язливу мжичку.

— Здається, гроза вщухла.

— Вітер іще може принести негоду.

— Хтозна, але не сьогодні.

Ліна поглянула на мене з цікавістю.

— Так. Гадаю, на сьогодні досить.

її очі змінилися. Вони стали не такими яскраво-зеленими і навіть зменшилися. Ну, не те щоб зменшилися, але тепер мали звичайний вигляд.

Я хотів був відчинити дверцята і провести її до будинку, але вона зупинила мене.

— Не треба, — зніяковіла Ліна. — Мій дядько… він соромиться сторонніх.

Гм, м’яко сказано.

Я сидів біля прочинених дверей автівки, Ліна теж. Ми ризикували змокнути ще більше, але й далі сиділи — мовчки, не озиваючись ані словом. Я знав, що хотів би запитати, але так само знав, що не можу цього вимовити. І навіщо я, до нитки мокрий, сиджу зараз тут перед будинком Рейвенвуда? Я нічого не розумів, знав тільки: від’їду від маєтку, візьму курс на Дев’яте шосе, і життя знову повернеться у звичне русло. Все стане на свої місця. Хіба ж не так?

Ліна заговорила першою:

— Що ж, дякую.

— За те, що я тебе не збив?

— Ага, — посміхнулася вона. — І за те, що підвіз.

Вона усміхалася мені, як давньому приятелю, але ж це було неможливо. Я дивився й дивився на неї, аж раптом відчув, що на мене щось тисне, мені бракує простору і я маю якнайшвидше звідси вибратись.

— Та нічого. Тобто, класно, що так вийшло. Не переймайся, — накинув я каптур олімпійки точно так, як це робив Еморі, коли у коридорі його перестрівали відшиті ним дівчата.

Ліна подивилася на мене, похитала головою і впхнула мені у руки спальний мішок. Її усмішка щезла.

— Як знаєш. Побачимось, — вона розвернулася, прошмигнула у ворота і побігла до будинку по крутому розкислому підйому. Я гучно зачинив дверцята авто.

Спальний мішок так і лежав на сидінні. Я підняв його і кинув назад. Цього разу від нього війнуло не лише вогкістю і димом, а ще й ледь відчутним ароматом лимону й розмарину. Я заплющив очі. Коли знову розплющив їх — Ліна вже була на півшляху до будинку.

— У неї скляне око! — крикнув я їй у відчинене вікно.

— Що? — запитала вона, обернувшись.

— У місіс Інгліш! — кричав я, а дощ крапотів у салон авто. — Сідай з другого боку, бо питатиме тільки тебе!

Ліна посміхнулася крізь краплі, що вмивали її обличчя.

— А може, я люблю поговорити.

По цих словах вона відвернулася і побігла сходами до веранди.

Я здав назад і виїхав до розвилки на шосе — до знайомого повороту, до дороги, якою їздив усе життя. Усе життя, крім сьогодні. Раптом на потрісканому сидіння щось блиснуло. Срібний ґудзик!

Сховавши його до кишені, я подумав: а що ж мені насниться сьогодні?

12. IX

Розбита шибка

Нічого.

Уперше за останні кілька місяців я не бачив снів.

Коли я прокинувся, вікно було зачинене, на ліжку не рипіла земля, в айподі не звучала дивна пісня. Я перевірив двічі. Та навіть у душі пахло звичайним милом.

Я лежав у ліжку, дивився на блакитну стелю і згадував чорні коси й зелені очі. Племінниця старого Рейвенвуда. Ліна Дюкейн. Римується з «глінтвейн».

Хлопче, що з тобою коїться?

* * *

Я чекав Лінка на узбіччі, а коли сів у авто — вгруз кедами у мокрий килимок. Через вогкість тарабайка смерділа ще гірше, ніж зазвичай. Лінк похитав головою.

— Вибач, чувак, — перепросив я. — Після уроків я спробую її висушити.

— Ага. Ти ліпше не чуди, гаразд? А то про тебе патякатимуть більше, ніж про племінницю старого відлюдька.

Якусь мить я вагався, але все ж таки вирішив сказати:

— Я її бачив.

— Кого?

— Ліну Дюкейн.

Нуль реакції.

— Племінницю старого відлюдька.

* * *

Заки ми заїхали на стоянку, я встиг розказати Лінку всю історію. Ну, чи майже всю, адже навіть у найкращих друзів є свої секрети. Навряд чи Лінк повірив кожному моєму слову, але це було й не дивно. Я сам іще до кінця не отямився. Та навіть якщо він не встиг розпитати всі подробиці, поки ми приєдналися до хлопців, він устиг затямити одне: варто поменше про це патякати.

— Насправді нічого такого не сталося — ти просто підвіз її додому.

— Нічого не сталося? Чим ти слухав? Вона мені стільки місяців снилася, і виявилась…

Лінк обірвав мене на півслові:

— Ти ж не зустрічаєшся з нею? У будинок з привидами не заходив? Ні. І його… ну, його ти теж не бачив.

Навіть Лінк не промовляв цього імені вголос. Одна справа — тусуватися з симпатичною дівчиною, інша — зі старим Рейвенвудом.

— Ні, — похитав я головою, — але…

— Та розумію, ти заплутався. Я просто кажу — нікому ні слова. Надсекретна інформація, і ніхто більше не має про це знати.

Я здогадувався, що буде складно. Але щоб настільки…

Починався урок англійської. Заходячи до класу, я досі думав про вчорашнє. Про все це «нічого» і Ліну Дюкейн.

Можливо, справа була в її чудернацькому намисті з купою усіляких фішок, кожна з яких, певно, мала для неї особливе значення. Можливо, справа була у її поношених кросівках, які вона взувала і до джинсів, і до сукні, і здавалося, вона щохвилини збирається здавати спринт. Коли я дивився на неї, то опинявся далеко-далеко від Гатліна. Це теж мало значення.

Напевне, замислившись, я зупинився, і в цю мить хтось врізався мені в спину. Ні, не штовхнув, як минулого разу, а саме врізався, немов цунамі. Ми добряче гупнулись, і в самісіньку мить зіткнення над нами закоротило лампочку. З неї навсібіч полетіли іскри, я швидко втягнув голову в плечі й відступив. Людина позаду мене — ні.

— Ти що, знову хочеш мене вбити? Вдруге за два дні, Ітане?

У класі запала мертва тиша.

— Що? — вичавив я з себе.

— Питаю, знов хочеш мене вбити?

— Я не знав, що ти тут.

— Вчора ввечері ти сказав приблизно те саме.

Вчора ввечері. Два слова, здатні назавжди змінити твоє життя у школі Джексона. Хоча в класі горіла ще купа лампочок, було враження, що все світло зосередилося на нас. Ми опинилися в центрі шоу. Я відчув, що червонію.

— Вибач, тобто привіт, — пробурмотів я, мов бовдур. Ліна здивовано подивилася на мене, зайшла до класу і поклала рюкзак на ту ж парту, за якою сиділа весь тиждень. Прямісінько перед здоровим оком місіс Інгліш.

Відтепер я знав — немає потреби розповідати Ліні Дюкейн, де їй сідати. Хай що там кажуть про Рейвенвудів, але слід віддати їй належне. Я прослизнув на своє місце біля Ліни, де теж просидів увесь тиждень. На забороненій території. От тільки цього разу вона до мене говорила, і тому все здалося іншим. Не те щоб це було погано, але трохи страшнувато.

Ліна стримувалася, щоб не усміхнутись. Я хотів сказати щось розважливе, чи принаймні не бовкнути дурниці. Але нічого не спадало мені на думку, і тут збоку від мене вмостилися Емілі з Ідей Вестерлі й Шарлоттою Чейз. Нічого собі, на шість рядів ближче, ніж зазвичай! Навіть місце у мертвій зоні місіс Інгліш не зможе мене врятувати.

Остання підозріло подивилася на клас.

— Привіт, Ітане, — обернулася до мене Іден і посміхнулася, втягуючи мене в їхню гру. — Як справи?

Я не здивувався, що Іден опинилась у почті Емілі. Ще одна симпатична дівчина, яка не дотягує до рівня Саванни. Іден завжди відводилася другорядна роль — як у житті, так і в команді підтримки. Вона не була в основі й не стрибала з верхівки, а інколи навіть не виходила на поле. Однак Іден завжди намагалася потрапити до основного складу, а ще хотіла вирізнитися. Хоча іншою, як і всі у школі Джексона, вона не була.

— Ми не могли кинути тебе тут самого напризволяще, — втішалася Шарлотта — «номер три», після Емілі й Ідей. Претендувати на більше Шарлотті заважало те, з чим не змирилась би жодна інша дівчина з команди підтримки: не надто струнка фігура. Вона була трохи по-дитячому пухкенькою, і хоча постійно сиділа на дієтах, скинути останні п’ять кілограмів їй ніяк не вдавалося. Звісно, її вини у цьому не було — вона ж постійно докладала зусиль. З’їдала пиріг і не доїдала шкуринку. Наїдалася хліба і залишала м’ясо.

— От нудна книжка, — сказала Емілі, не повертаючи голови. Це вже пахло боротьбою за територію. Можливо, Емілі було на мене начхати, але бачити біля мене племінницю старого Рейвенвуда вона не хотіла теж. — Типу цікаво читати про місто ненормальних. Тут своїх вистачає.

Аббі Портер, котра, як правило, сиділа навпроти здорового ока місіс Інгліш, зайняла місце через прохід від Ліни і ледь помітно їй усміхнулася. Ліна всміхнулася у відповідь і нібито збиралася сказати їй щось дружнє, аж раптом Емілі так зиркнула на Аббі, що стало зрозуміло: традиційній південній гостинності тут не місце. Піти наперекір Емілі Ашер означало автоматично підписати собі вирок, тож Аббі відвернулася від Ліни і з головою поринула в документи учнівської ради. Сигнал прийнято.

Після цього Емілі зміряла Ліну поглядом від самісінької темної маківки й незасмаглого лиця аж до не полакованих рожевим нігтів. Ідей і Шарлотта повернулися обличчям до Емілі, так ніби Ліни не існувало. Нічого собі прийомчик! Справжній бойкот.

Ліна розгорнула потертий зошит на спіральці і почала писати. Емілі теж писала — тільки есемеску на телефоні. Опустивши очі, я сховав у зошит комікс про Срібного серфінгіста (такого собі «міжгалактичного брата» людини-павука). У першому ряду зробити це непомітно було нелегко.

— Гаразд, леді та джентльмени. Оскільки світло погасло не всюди і вам не пощастило прогуляти англійську, поговорімо про аспекти соціальних конфліктів, характерні для невеликих міст, — місіс Інгліш заходилася енергійно писати на дошці. — Сподіваюся, ви всі знайшли вчора час для читання?

* * *

Не знала місіс Інгліш, що у нашому класі розгортається не просто соціальний конфлікт, а масштабна атака під керівництвом Емілі.

— Хто може відповісти, чому Аттикус вирішив захищати Тома Робінсона в умовах соціального невігластва й расизму?

— Напевне, Ліна Рейвенвуд, — невинно усміхаючись учительці, підказала Ідей. Ліна проглянула нотатки у зошиті, але не сказала ні слова.

— Стули писок, — прошепотів я трішки голосніше, ніж слід. — Ти знаєш, її не так звати.

— А може, й так. Вона ж у ненормального живе, — приєдналася Шарлотта.

— Мовчи ліпше, — пустила Емілі в хід небезпечну зброю, — подейкують, вони… е-е-е… типу зустрічаються.

— Годі, — місіс Інгліш обернулася до нас здоровим оком, і ми замовкли.

Ліна поміняла позу, і ніжки стільця голосно шкрябнули підлогу. Я нахилився уперед, намагаючись відгородити Ліну від прихвоснів Емілі, так ніби я у прямому сенсі слова міг відрикошетити їхні фрази.

«Але ти не можеш».

Що? Я здивовано розпростав плечі. Обернувся, але ж ніхто до мене не говорив. Подивися на Ліну — вона й досі вся була в зошиті. Класно! Мало того, що мені являються дівчата зі снів і я наспівую неіснуючі пісні, так тепер іще й чую голоси.

Я почав краще розуміти ситуацію, яка склалася навколо Ліни. Я теж був до неї причетний. Якби не я, Емілі та її почет так до Ліни б не ставилися.

«Ставилися б».

Ну от, знову. Тихенький, ледь чутний голос, що лунає десь із моєї підсвідомості.

Ідей, Шарлотта й Емілі подовжували спопеляти Ліну поглядами, а вона й оком не вела, так наче поки вона робить свої нотатки, її нічим не проймеш.

— Позицію Гарпер Лі можна сформулювати наступним чином: неможливо по-справжньому пізнати людину, доки не опинишся на її місці. Що ви думаєте з цього приводу? Хто скаже?

«Гарпер Лі не жила в Гатліні».

Я озирнувся, стримуючи сміх. Емілі подивилася на мене, як на психа.

Ліна підняла руку:

— На мою думку, це означає, що треба дати людині шанс. А не зразу починати її ненавидіти. Чи не так, Емілі? — сказала вона, посміхнувшись останній.

— От вреднота мала, — прошипіла собі під ніс Емілі.

«Чому ж мала?»

Я пильно подивився на Ліну. Тепер вона вже нічого не писала в зошиті — натомість писала на руці. Чорною пастою. Можна було й не дивитися, я знав, що це буде число. Цього разу — 151. До чого ці цифри, і чому вона пише не в зошиті, а на долоні? Краще вже знову читати «Срібного серфінгіста».

— Поговорімо про Артура Редлі. Як ви здогадалися, що це він залишає подарунки дітям Фінча?

— А він — як старий Рейвенвуд. Заманює дітей до будинку, а потім убиває, — прошепотіла Емілі достатньо голосно, щоб почула Ліна, але водночас так тихо, щоб не почула місіс Інгліш. — А тоді кладе їх у катафалк, вивозить і закопує бозна-де.

«Замовкни».

Я знову почув голос, але цього разу ще і якесь рипіння.

— Так, і у старого дивне ім’я, як і в того відлюдька Редлі. Як там воно?

— Ага. Страхітливе біблійне ім’я, яким уже більше нікого не називають.

Я завмер. Вони начебто говорили про старого Рейвенвуда, але насправді — про Ліну.

— Емілі, чого ти ніяк не заспокоїшся, — не витримав я.

— Бо він ненормальний, — примружилася та у відповідь. — І всі знають, що у них не всі вдома.

«Я сказала, стули пельку».

Рипіти почало ще гучніше, навіть тріщати. Я озирнувся — ну що це за звук? Але — і це здивувало мене найбільше — звуку, здавалося, теж ніхто не чув, так само як і голосу.

Ліна дивилася просто себе. Її щелепи були міцно стиснені, і здавалося, вона не бачить нічого, крім тієї точки, яку свердлить очима. Кімната почала звужуватись.

Ліна знову шкрябнула стільцем по підлозі: це вона підвелася і попрямувала до книжкової шафи біля вікна. Скоріш за все, вона вдавала, ніби пішла погострити олівець, щоб уникнути (хоча не знаю, чи можна було цього уникнути) пліток. Від стругачки почувся знайомий звук.

— Мельхіседек, ось як його звати.

«Досить».

І знову я чув скрегіт.

— Моя бабуся каже, це лихе ім’я.

«Досить, досить, досить!»

— А йому личить.

«УСЕ!»

Це слово пролунало так гучно, що я затулив вуха. Скрегіт ущух. Раптом нізвідки полетіло скло, і виявилось, що навскоси від нашого ряду, коло Ліни, яка гострила олівець, луснуло вікно. Поряд з Шарлоттою, Ідей, Емілі — та мною. Дівчата заверещали і кинулися на підлогу. Тепер я зрозумів, що це був за звук. Напруга. Маленькі тріщинки розповзалися по склу, як жилки на листі, доки вікно, мовби за волею невидимої сили, не посипалося в клас.

У кабінеті панував хаос. Дівчата верещали, всі стрибали зі стільців. Навіть я схопився.

— Не панікуйте! Усі цілі? — намагалася втихомирити нас місіс Інгліш.

Я обернувся до стругачки — подивитися, чи з Ліною все гаразд. Ні, вона стояла біля розбитого вікна серед купи скла, застигла від страху. Її обличчя стало неприродно блідим, а очі — ще більшими і зеленішими, ніж зазвичай. Як учора під дощем, але й трохи не так. Цього разу вони були налякані. Де й поділася її сміливість!

Ліна простягла руки. З одної на лінолеум скрапувала кров.

«Я не хотіла».

Це вона розтрощила вікно? Чи вікно луснуло — і вона поранилася склом?

— Ліно…

Вона прожогом кинулася геть, іще я не встиг нічого в неї запитати.

— Ви бачили? Вона розбила скло! Вона підійшла до вікна і щось у нього кинула!

— Та вона прямо рукою по ньому дала! Я свідок!

— То чому ж вона тоді не по лікті в крові?

— Ти ще тут розслідування проведи! Вона хотіла нас убити!

— Я просто зараз дзвоню татку! Вона божевільна, як і її старий!

Голоси, перекрикуючи один одного, перетворилися на вереск вуличних котів. Місіс Інгліш намагалася всадовити всіх на свої місця, але це було неможливо.

— Заспокойтеся! Немає чого панікувати! Будь-що могло трапитися. Старе вікно, вітер… хто знає, чому так сталось.

Але у байки про старі вікна і вітер ніхто не вірив. Приємніше було винуватити в цьому племінницю старого Рейвенвуда й ураган з блискавками. Зеленооку блискавку, яка щойно влучила в місто, ураган на ймення Ліна.

Одне я знав напевне: погода в місті докорінно змінилася. У Гатліні раніше ніколи не було таких бур.

А Ліна, можливо, й не здогадувалася, яка зараз негода.

12. IX

Ґрінбраєр

«Досить».

Її голос і досі звучав у моїй голові. Чи принаймні мені так здалося.

«Ітане, воно того не варте».

Варте.

Тієї ж миті я відпихнув стілець і вибіг за Ліною з класу. Я цілком усвідомлював свій учинок: я став на її бік. Тепер у мене з явиться купа нових проблем, але це вже зовсім інша історія. Справа була не лише в Ліні — таке траплялося й раніше, упродовж усього мого шкільного життя. Пам’ятаю, як ніхто не хотів сидіти в їдальні поруч з Еллісон Бірч, коли у неї загострилася екзема, і як цькували бідолашного Скутера Ричмана через те, що той грав на тромбоні у симфонічному оркестрі школи Джексона гірше за всіх своїх попередників.

Я ніколи не писав «невдаха» на дверцятах шафок, але неодноразово був присутній, коли писали інші. Мене це непокоїло, але, вочевидь, не настільки, щоб розвернутися й піти геть.

Треба було щось із цим робити. Не могли ж усі учні ось так принижувати одну людину, а все місто — одну сім’ю. Хоча, звісно, могли, адже для них це звична справа. Хто знає, чи не через це Мейкон Рейвенвуд уже років двадцять не виходить з дому.

Я був цілком свідомий свого вчинку.

«Ні. Тобі лишень так здається, ти й гадки не маєш, що коїш».

її голос знову звучав у мене в голові, так ніби я чув його все життя.

Знаю, що буде завтра, але мені байдуже. Зараз я маю її знайти. Не відомо навіть, для кого це мало більшу вагу — для мене чи для неї, але вибору в мене не було.

Я зупинився біля кабінету біології, щоб перевести дух. Лінк глянув на мене, мовчки похитав головою і кинув мені ключі. Я упіймав їх і побіг далі. Якщо мій внутрішній голос мене не підводив — я знав, де її шукати. Вона пішла туди, куди пішли б усі. Куди пішов би і я.

Додому. Навіть якщо твій дім — маєток Рейвенвуд і поряд з тобою живе мовчун Редлі.

* * *

Переді мною на узвишші почав вимальовуватись похмурий маєток Рейвенвуд. Усім своїм виглядом він ніби кидав мені виклик. Але я не боявся. Страх — це коли вночі приходить поліція і повідомляє про загибель мами, коли батько зачиняється у себе в кабінеті й ти розумієш, що віднині він живе там. Страх, це коли на Амму вкотре «находить» і ти дізнаєшся, що її маленькі ляльки — зовсім не іграшки.

Я не боявся Рейвенвуда, нехай би навіть він виявився таким самим страхітливим, як і його оселя. Незрозуміле — невід’ємна частина Півдня. У кожному містечку є свій будинок з привидами, і принаймні третина містян заприсягнеться, що особисто, бодай раз — а то й два — у житті, зустрічалися з духом. Крім того, я жив з Аммою, а вона фарбувала віконниці у блакитний колір, аби ці-таки духи тікали геть, і робила амулети зі жмутків кінського волосу й землі. Я звик до незвичного, та усе ж старий Рейвенвуд — це ще та історія.

Я підійшов до воріт і невпевнено поклав руку на покорчене залізо. Ворота з рипом відчинились і… нічого не сталося. Не вдарила блискавка, не пролунав вибух, не розпочалася гроза. Не знаю, що я думав побачити, але з того, що вже дізнався про Ліну, зробив висновок: чекай неочікуваного і будь обачний.

Якби місяць тому хтось сказав мені, що я відчиню цю браму і стану на рейвенвудівську землю, я б обізвав його божевільним.

У містечку на кшталт Гатліна я знав кожну шпарку, але ніколи не бував тут. Минулого разу я доїхав лише до воріт. Що ближче я підходив до будинку, то краще було видно його занепад. Величезний маєток нічим не відрізнявся від інших маєтків Півдня, принаймні саме такими їх уявляють приїжджі з Півночі, надивившись «Звіяних вітром».

Та попри все, будинок вражав, бодай масштабом. Можна було подумати, що на ґанку цього велета, оточеного пальмами і кипарисами, щодня збираються люди, п’ють коктейлі з льодом, грають у карти. Та надто вже дім був занедбаний, і надто нетовариський був його господар.

Особняк, збудований у стилі неогрек, мав нетиповий вигляд на тлі одноманітної архітектури Гатліна, і через це ще більше впадав у око. Облуплені за роки забуття величезні білі доричні колони тримали на собі скошений дах. Він різко йшов униз і скидався на згорблену літню жінку. Ґанок відколовся від будинку і грозив відпасти від найлегшого кроку. Стіни густо заросли плющем, подекуди його галузи намертво заснували вікна. Здавалося, земля поглинає будинок і повертає його у надра, з яких він колись з’явився на світ.

Над вхідними дверима було перекриття, якого не робили вже не один десяток років. На ньому виднілося різьблення. Символи. Щось на зразок кіл і півмісяців, можливо — фаз місячного циклу. Я акуратно ступив на рипучу сходинку і спробував роздивитися ближче. Я дещо знав про такі перекриття, адже моя мама була фахівцем з історії Громадянської війни і часто брала мене на огляд історичних пам’яток неподалік Гатліна. Ми об’їздили безліч таких осель, і мама скрізь звертала мою увагу на ось такі балки. Вона казала, що їх використовували в будинках і замках Англії та Шотландії. Звідти цю особливість будівництва й завезли місцеві мешканці… які на той час, звісно, місцевими ще не були.

Однак символів над дверима я ніколи не зустрічав. Бачив фрази, проте тут, у Рейвенвуді, це були радше ієрогліфи, вирізьблені довкруж слова невідомою мовою. Можливо, цей напис мав якесь особливе значення для поколінь Рейвенвудів, які мешкали тут іще до занепаду маєтку.

Глибоко вдихнувши, я злетів на ґанок, перестрибуючи через сходинку. За моїми підрахунками таким чином ризик провалитися між сходами зменшувався на п’ятдесят відсотків. На ґанку мене зустріло латунне кільце, що стирчало з пащі лева і правило за дверний молоток. Я постукав. Я стукав знову і знову, але ніхто не відчиняв. Ліни не було вдома. Я помилився.

Та раптом я почув знайому мелодію — «Шістнадцять місяців», а це означало, що вона десь тут.

Я потягнув донизу поржавілу залізну ручку. Щось у замку з того боку застогнало і клацнуло, і я приготувався побачити Мейкона Рейвенвуда, який нікому ніколи не траплявся на очі. Та двері й не рипнули.

Я звів очі до балки, і щось підказало мені спробувати ще. Ну й справді, чого було боятися? Зачинених дверей? Інтуїтивно я потягнувся до центрального символу, що зображав півмісяць. Під моїми пальцями дерево піддалося — вочевидь, цей символ виконував роль своєрідної кнопки «Пуск».

Двері безшумно відчинилися, і я перетнув поріг. Відступати було запізно.

* * *

У помешкання крізь вікна вливалося світло, хоча як це було можливо, коли шибки заляпані брудом і заплетені плющем? Однак усе навколо було світлим, яскравим і доволі сучасним. Жодних старих меблів чи антикварних картин, що висіли б тут іще до народження старого Рейвенвуда, жодного довоєнного раритету. Справжня розгортка з каталогу меблів! М’які дивани і стільці, скляні столи з купками подарункових книжок — усе на вигляд було таким стильним і новим, що я б не здивувався, якби побачив у дворі пікап зі ще не розпакованими коробками.

— Ліно!

Гвинтові сходи проминали другий поверх і закручувалися вище. Здавалося, вони ведуть аж на горище — я не бачив кінця.

— Містере Рейвенвуд? — покликав я, і мій голос відлунив од високих стель. Ніхто не озвався. Принаймні нікому не було цікаво зі мною говорити. Раптом позаду мене щось зашаруділо, і я підскочив, мало не зачепивши шкіряний стілець.

Це був чорний-пречорний пес, схожий на вовка, страшнуватий як на домашнього собаку. Такого вигляду йому додавав іще й масивний шкіряний нашийник зі срібним медальйоном-півмісяцем, який побрязкував при ході. У пса були дивні очі — надто круглі й надто схожі на людські.

Вишкірившись, вовкопес загарчав. Його рик робився дедалі гучнішим і принизливішим, і зрештою перетворився на вереск. Я зробив те, що зробив би кожен.

Я рвонув геть.

* * *

Ще мої очі не встигли звикнути до світла, а я вже, спотикаючись, скотився сходами вниз. І побіг стежкою з гравію подалі від маєтку Рейвенвуд, подалі від страхопудного собаки, дивних знаків і скрипучих дверей, назад до безпечного, тьмяного вечірнього світла. Стежина звивалася між безкраїми незораними полями і нестриженими деревами, колола чагарниками і дряпала гілками ожини. Мені було байдуже, що там попереду, я лиш хотів утекти якнайдалі.

Нарешті я зупинився і зігнувся, віддихуючись. Серце вискакувало з грудей, ноги підломлювалися. Коли ж випростався, то просто перед собою побачив напівзруйновану кам’яну стіну, з-за якої ледь-ледь вистромлювалися верхівки дерев.

Знайомий запах… Лимон. Значить, вона тут.

«Я казала тобі не приходити».

«Знаю».

Ми вели розмову, якої насправді не було. Так само, як на уроці, я чув її голос, немов вона стоїть поряд і нашіптує ці слова мені на вухо.

Мене потягнуло до неї. Попереду, за кам’яною загорожею, був сад, можливо, той самий таємничий сад,[3] про який читала мама, зростаючи в Саванні. Старе місце. Де-не-де каміння утворило діри, подекуди — відпало взагалі. Я розсунув зарості гілок, що обплели струхлявілу дерев’яну арку, ступив уперед і почув тихий плач. Я вдивлявся у кущі й дерева, але ніде не міг відшукати Ліну.

— Ліно?

Мовчання. Мій голос, як чужий, дивно відлунював від кам’яних стін навколо саду. Я смикнув гілку найближчого куща — певна річ, тут ріс розмарин. А вгорі наді мною висів неприродно гладенький, жовтий як сонце овал лимона.

— Це я, Ітан.

Приглушені схлипи стали ближчими, і я зрозумів, що Ліна десь поряд.

— Йди звідси, кажу тобі, — Ліна говорила в ніс, наче у неї був нежить. Напевне, вона плакала весь час, відколи прийшла зі школи.

— Ти вже казала. Я тебе чув.

Так і було, хоча я й не міг цього пояснити. Я обережно переступив коріння дикого розмарину, що підступно стирчало з-під землі.

— Правда? — запитала з цікавістю Ліна, і це ледь-ледь змінило її настрій.

— Правда.

Все було немов у сні. Я чув її голос і не бачив її саму, вона плакала серед заростів невідомого саду, ми були невідомо-де, і вона не вислизала з моїх пальців. Я розсунув жмут гілок — і угледів її: підігнувши коліна, вона скрутилася серед високої трави. Дивилася на небо, закинувши одну руку за голову, а другою тримаючись за траву так, ніби та не давала їй відлетіти. Ніби варто було Ліні відхилитися від землі — і її тіло одразу б зринуло ввись. Лежала у сірій сукні просто на вологій землі, а її обличчя змокло від сліз.

— То чому ж ти?..

— Що?

— Пішов за мною.

— Хотів переконатися, що з тобою все гаразд, — сів я поряд. Земля виявилася дивно твердою; я помацав її — і зрозумів, що сиджу на порослому травою пласкому камені.

Коли я ліг, Ліна сіла, коли я сів — навпаки. Ми постійно робили щось врізнобій.

Але нарешті ми обоє лягли і задивилися на блакитне небо. Воно починало сіріти: в сезон ураганів у Гатліні воно завжди сірувате.

— Мене всі ненавидять.

— Не всі. Я не ненавиджу. І Лінк, мій найкращий друг, теж.

Тиша.

— Ти мене навіть не знаєш. От дізнаєшся більше — і теж зненавидиш.

— Я ж тебе мало не збив, пам’ятаєш? Тепер маю з тобою добре поводитися, щоб ти не здала мене поліції.

Поганенький жарт. Але ось вона — найнепомітніша усмішка, що я бачив на дівочому обличчі.

— Це у мене в переліку. Я здам тебе тому товстуну, який щодня сидить у авто перед супермаркетом, — вона знов подивилася на небо, а я — на неї.

— Дай їм шанс. Вони не такі вже й погані. Ну, тобто зараз — погані, але ж вони просто заздрять, ти ж розумієш.

— Розумію.

— Ну от, — я поглянув на неї крізь високу траву. — І я заздрю.

— Тоді ти божевільний, — похитала головою Ліна. — Чому тут заздрити? Сніданкам на самоті?

— Ти об’їздила півсвіту.

— Ну й що? — здивовано глянула вона на мене. — А ти, напевне, все життя ходив до тієї самої школи і мешкав у тому самому будинку.

— Так і є. Оце й сумно.

— Повір мені, це ще не привід засмучуватися. Я знаю, що кажу.

— Ти була у різних країнах, ти бачила світ. Я б що завгодно за це віддав.

— Ага, прикольно самій мандрувати. У тебе ось друг є, а у мене хіба що пес.

— Але ти нікого не боїшся. Ти кажеш, що думаєш, і робиш, що вважаєш за потрібне. Тут усі навколо бояться бути тими, ким є.

Ліна втупилась у лак на вказівному пальці.

— А я часом хочу бути, як усі, але не можу змінитися. Втомилася. Вбираю не той одяг, кажу не те, що треба, — завжди щось не так. Я б воліла бути собою, але при цьому мати друзів, які помічають, у школі я сьогодні чи ні.

— Повір, вони помічають. Ну, сьогодні так точно… — (Ліна ледь стримала сміх). — Не в тому сенсі…— я відвернувся.

«Я помічаю».

«Що?»

«У школі ти чи ні».

— Тоді у тебе точно не всі вдома.

Але сказала вона це усміхаючись.

Я дивився на Ліну і розумів, що відсьогодні мені байдуже, чи зможу я сісти на звичне місце в шкільній їдальні. Не знаю, як це пояснити, але вона була важливішою за все інше. Не міг я більше спостерігати, як її цькують. Її — ніколи.

— Знаєш, так завжди, — заговорила Ліна до сріблясто-блакитного неба, що проводжало на захід хмарину.

— Ти про хмари?

— Я про школу, — помахала вона рукою. Здавалося, що хмара повторила рух її руки. Ліна витерла очі рукавом. — Мені не те щоб дуже важливо, подобаюся я людям чи ні. Просто не хочу, щоб вони одразу ж ненавиділи мене.

Тепер хмарка перетворилася на круг.

— Ці ненормальні? Та за кілька місяців у Емілі буде нова машина, у Саванни — нова корона королеви балу, в Ідей — новий колір волосся, а в Шарлотти… не знаю, дитина, чи тату, чи ще щось. І про те, що сталося сьогодні, всі забудуть.

Звісно, я казав неправду, і Ліна це знала. Вона знову махнула рукою, і хмарка перетворилася на неправильне коло. А потім, напевне, на місяць.

— Я знаю, що вони ненормальні. А які ще? Все це їхнє вибілене волосся і сумочки під колір шмаття…

— То ж бо й воно. Ну, дурні вони. Тобі не байдуже?

— Не байдуже, бо вони мене дратують. І я сама стаю дурна. Дурію, дурію і ще раз дурію в геометричній прогресії. Піддаюсь чужій дурості й сама стаю така, — Ліна поворушила рукою, і хмарку-місяць віднесло вітром.

— Дурнішого я в житті не чув, — сказав я і зиркнув на неї скоса. Вона ледь стримувала усміх. Так ми пролежали ще хвилину. — А знаєш, що таке справжня дурість? От я під ліжком тримаю книжки.

— Які?

— Романи — Толстого, Селінджера, Воннегута. І я їх читаю. Бо мені подобається.

Ліна перевернулася на бік і підперла голову рукою.

— Так, і що про це думають твої друзі?

— Ну, я їм про це не розповідаю. Баскетбол — і крапка.

— А можливо, ще комікси? На уроці англійської? — сказала вона нібито без прихованого підтексту. — «Срібний серфінгіст». Ти ж, здається, його читав саме перед тим, як усе сталося?

«Ти помітила?»

«Як бачиш».

Не знаю — розмовляли ми насправді чи я все це вигадав, але з глузду нібито ще не з’їхав.

Ліна змінила тему розмови, тобто, якщо сказати точніше, повернула її в колишнє русло:

— Я теж читаю. Переважно вірші.

Я уявив, як вона моститься у ліжку зі збірочкою поезій у руках… от тільки яким саме було ліжко у маєтку Рейвенвуд, я уявити не міг.

— Правда? Я теж читав. Чарльза Буковскі.[4]

В принципі, я сказав правду, адже прочитав аж два його вірші.

— У мене є всі його збірки.

Я знав — вона не хотіла говорити про те, що сталося, але я більше не міг тримати це в собі. Я мав знати.

— Ти розповіси?

— Про що?

— Про те, що сьогодні сталося.

Запала тиша. Ліна сіла і вчепилася в жмут трави. Потім лягла на живіт і зазирнула мені у вічі. Вона була всього за кілька сантиметрів від мене, і я застиг, намагаючись не проґавити жодного її слова.

— Я справді не знаю. Зі мною часом таке трапляється, хочу я того чи ні.

— Як сни, — я вдивлявся в її обличчя, сподіваючись знайти хоч проблиск зізнання.

— Як сни, — мовила вона не задумуючись, потім здригнулася і кинула на мене стривожений погляд. Значить, я весь цей час мав рацію.

— То ти пам’ятаєш сни.

Ліна затулила обличчя руками.

Я сів.

— Це була ти, я знаю. А то був я. І ти розуміла усе, про що я тобі розповідав.

Я забрав руки з її обличчя, і мене мов пройняло струмом.

«Та дівчина — це ти».

— Чому ти нічого не сказала учора ввечері?

Ліна не підводила очей. «Я не хотіла, щоб ти знав».

— Чому?

У тиші саду це слово прозвучало занадто голосно. Коли Ліна глянула на мене, вона була бліда й інакша. Перелякана. З очима, схожими на штормові океанські хвилі.

— Я не думала, що побачу тебе, Ітане. Я гадала, це лише сни і тебе не існує насправді.

— Але коли ти мене впізнала, чому нічого не сказала?

— Все дуже складно, і я не хочу ні тебе, ні когось іншого в це вплутувати.

Я й гадки не мав, про що це вона, і лише відчував, що досі тримаю її за руку. Це було неймовірно гостре відчуття. Як і шорсткість каменя, на котрому ми сиділи і котрий я ухопив за край, аби втримати рівновагу. На ньому збоку я намацав щось маленьке і кругле — жука чи менший камінчик, який відпав мені на долоню.

Зненацька нас ніби вдарив грім. Я відчув, як Лінина рука ще дужче стиснула мою.

«Що відбувається, Ітане?»

«Не знаю».

Все навколо змінилося, і я опинився у зовсім іншому місці. Це був сад і не сад, а запах лимону перетворився на згар.

Була полуніч, та небо горіло вогнем. Полум'я здіймало увись величезні кулаки диму і збивало все на своєму шляху — навіть місяць. Земля перетворилася на болото, на обгоріле попелище, щедро змочене до пожежі дощем. Якби ж то дощ пішов сьогодні! Женев'єва ковтала дим, що обпікав їй горло і не давав продихнути, Її спідниці облипли брудом, і вона насилу рухалася, плутаючись у об'ємних брижах тканини, та однак і далі йшла.

Настав кінець світу. Її світу.

Звідусіль долинали зойки, постріли і невблаганний рев пожежі. Вона чула, як солдати віддавали накази вбивати.

— Спаліть їхні будинки! Покажіть повстанцям їхню поразку! Спаліть усе!

Один по одному солдати Федерації почали підпалювати маєтки плантаторів їхніми ж фіранками і простирадлами, змоченими в гасі. Один по одному будинки друзів і родичів Женев'єви спалахували в неї на очах. І що найстрашніше — вогонь поглинав близьких їй людей, зжирав їх живцем у тому ж самому місці, де вони з'явилися на світ.

Ось чому вона кинулася у самісінький дим, у вогонь, у пащу розжарілого звіра; вона мала дістатись маєтку Ґрінбраєр раніше за солдатів, а часу залишалось обмаль. Вони методично підпалювали будинок за будинком уздовж ріки Санті і вже знищили маєток Блеквел, наближались до Голубиного броду, а на черзі були Ґрінбраєр і Рейвенвуд. Генерал Шерман і його солдати спопелили усе за сотні миль до Гатліна, впень знищили Колумбію і продовжували наступати на схід, підпалюючи все на своєму шляху. На околицях Гатліна досі майорів прапор Конфедерації, і в них відкрилося друге дихання.

Вона зрозуміла, що запізнилася. Запах лимонів. Запах горілих лимонів. Вони підпалили лимонний сад.

Мати Женев'єви обожнювала лимони, і коли Женев'єва була ще дитиною, її батько привіз із плантації в Джорджії два лимонні деревця. Всі казали, що вони не виростуть, що їх знищать суворі зими. Але мати Женев'єви нікого не слухала.

Вона посадила деревця перед бавовняним полем і власноруч за ними доглядала. Холодними зимовими ночами вона вкутувала їх вовняними ковдрами і підгортала по краях землю, щоб зменшити вологість. І деревця почали рости. Вони так гарно прижилися, що упродовж наступних кількох років Женев'євин батько привіз іще двадцять вісім саджанців. Кілька жительок міста теж просили своїх чоловіків привезти їм лимони, і дехто навіть посадив дерево чи два. Однак ніхто не знав, як їх вберегти. Здавалося, лимони родили лише у маєтку Ґрінбраєр, у маминому саду.

Ніщо не змогло знищити цих дерев. Аж до сьогодні.

— Що це було? — Ліна висмикнула руку, і я розплющив очі. Її трусило.

Я розтулив долоню, аби роздивитися те, що випадково намацав під каменем.

— Ця річ має до цього якийсь стосунок.

У руці я тримав чорний потертий підвісок овальної форми. На ньому був жіночий портрет, вирізьблений зі слоновий кістки й перламутру. Це була дуже тонка робота. Збоку я побачив виступ.

— Поглянь, він відчиняється.

Я натиснув, і медальйон розчахнувся.

— Тут лише написано Ґрінбраєр. І дата.

Ліна сіла.

— Що таке Ґрінбраєр?

— Певно, те місце, де ми зараз. Це вже не Рейвенвуд, а сусідня плантація — Ґрінбраєр.

— А вогонь… ти теж його бачив?

Я кивнув. Уголос це навіть вимовляти було страшно.

— Значить, це справді Ґрінбраєр… принаймні те, що від нього залишилося.

— Дай мені медальйон.

Я обережно простягнув його Ліні. Вочевидь, ця річ пережила чимало. Можливо, навіть пожежу з нашого видіння. Ліна перевернула знахідку.

— 11 лютого 1865 року, — сполотнівши, вона випустила медальйон.

— Що трапилось?

— Одинадцяте лютого — мій день народження.

— То це збіг. Подарунок заздалегідь.

— У моєму житті не трапляється збігів.

Я підняв медальйон і перевернув його. На зворотному боці були вигравіювані ініціали ІКВ і ЖКД.

— Напевне, він належав комусь із них, — сказав я і помовчав. — Це дивно. Мої ініціали ІЛВ.

— Мій день народження, майже твої ініціали… Ти не вважаєш, що це не просто дивно?

Можливо, Ліна мала рацію. Але…

— А що як спробувати ще раз? Тоді й дізнаємося.

Загадка свербіла гірше за комариний укус.

— Не знаю… Може бути небезпечно. У мене й досі очі печуть від диму.

Ліна мала рацію: не виходячи з саду, ми опинилися просто посеред вогню, я й досі відчував дим, але це не мало значення. Я мусив знати.

І простягнув їй долоню з медальйоном.

— Облиш, хіба страх сильніший за тебе?

Це був виклик. Ліна закотила очі, але все одно підсунулася ближче до медальйона. Потім торкнулась моєї руки, і мене наповнило тепло. Електричні мурашки. Не знаю, як по-іншому це описати.

Я заплющив очі й почав чекати. Нічого не відбулося.

— Може, ми все вигадали? — сказав я вже з розплющеними очима. — Чи заряд закінчився?

Ліна вдруге подивилася на мене, як Ерл Петті на математичне рівняння.

— А може, такими речами не можна керувати, і ти не режисер-постановник? — забрала вона руку і підвелася. — Мені час іти, — зронила вона. Потім подивилася на мене і додала: — Ти не такий, яким я тебе уявляла.

Ліна розвернулася і попрямувала через лимонні дерева до тамтого кінця саду.

— Чекай! — покликав я її, але вона не зупинилася. Перечіпаючись через коріння, я кинувся її наздоганяти.

Ліна дійшла до останнього дерева і стала на місці.

— Не треба.

— Що?

Вона навіть не повернулася в мій бік.

— Залиш мене, доки все ще добре.

— Я не розумію, про що ти. Серйозно. Але намагаюся збагнути — зараз, тут.

— Забудь.

— Ти гадаєш, у тебе найзаплутаніша історія в світі?

— Ні. Але особлива.

Ліна хотіла вже йти, та я після недовгого вагання поклав руку їй на плече. Воно було нагріте вечірнім сонцем. Під сорочкою я навіть відчув кісточку, і в цю мить Ліна стала для мене такою ж тендітною, як уві сні. Дивно, та коли вона дивилася мені у вічі, то здавалася міцнішою за сталь. Мабуть, уся справа була в її очах.

Ми простояли так іще хвилину, а потім Ліна здалася. Обернулася, і я почав знову:

— Послухай, відбувається щось дивне. Сни, музика, запахи, а тепер іще й медальйон. Так наче нам приречено було стати друзями…

— Ти сказав — запахи? — злякано запитала Ліна. — У тому ж реченні, що й друзі?

— Ну… гадаю між реченнями була крапка.

З тим самим острахом вона подивилася на мою руку, і я зняв її з плеча. Але відпустити Ліну не міг. Я зазирнув їй у вічі — по-справжньому зазирнув — можливо, вперше. Зелена безодня була нескінченною, настільки глибокою, що здавалось, я ніколи не зможу сягнути її дна. Цікаво, що б означали ці очі за Амминою теорією про дзеркало душі.

«Надто пізно, Ліно. Ти вже мій друг».

«Я не можу».

«Ми разом у цій історії».

«Будь ласка, повір мені, це не так».

Вона швидко відвела погляд і прихилила голову до лимонного дерева. Мені стало її шкода.

— Я знаю, ти не такий, як вони, але дещо про мене ти ніколи не зрозумієш. Не знаю, чому ми так спілкуємося, чому нам сняться однакові сни…

— Але я хочу з’ясувати, в чому річ.

— За п’ять місяців мені виповнюється шістнадцять, — вона підняла списану числами руку. 151. — До цієї дати залишився сто п’ятдесят один день.

її день народження. Вона рахувала дні до свого шістнадцятиліття.

— Ітане, ти не знаєш, що це означає. Ти нічого не відаєш. На той час мене вже тут може не бути.

— Але зараз ти тут.

Вона подивилася повз мене — в бік дядькового будинку — і нарешті заговорила, так і не підводячи до мене очей.

— Тобі ж подобається поет Буковскі?

— Так, — спантеличено відповів я.

— Облиш.

— Не розумію.

— У нього це слово написане на могилі, — і вона зникла в отворі кам’яної стіни.

П’ять місяців. Я не розумів, про що вона, але відчув щось знайоме.

Паніку.

Коли я вибіг із саду, її годі було шукати. Вона зникла, як видіння, залишивши по собі тільки шлейф знайомого аромату. Дивно: що далі вона від мене тікала, то більше я хотів її наздогнати.

«Облиш».

Ні, на моїй могилі буде написане щось цілком інше.

12.ІХ

Сестри

На щастя, коли я прийшов додому, на столі мене ще чекала вечеря. Я кажу «на щастя», бо Амма вбила б мене, як би я не поїв після школи. Однак я не врахував той факт, що після уроку англійської увімкнувся загальногатлінівський телефонний зв’язок, і кілька годин поспіль принаймні півміста набирало Аммин номер.

— Ітане Бейт, це ти? Якщо так, то у тебе великі неприємності.

Почулося знайоме постукування — все виявилось гірше, ніж я міг чекати. Пригнувшись у дверях, я прошмигнув на кухню — і побачив Амму біля столу в робочому цупкому фартуху з чотирнадцятьма кишенями для цвяхів — достатньо міцному, щоб витримати на собі зо дві пари дрилів. У руках вона тримала сікач, а на столі насипом лежала морква, капуста й інші не відомі мені овочі. Я знав, що для фаршированих млинців по-китайському потрібно було скришити більше інгредієнтів, ніж для будь-якої іншої Амминої страви. І якщо Амма обрала зі своєї блакитної пластикової скриньки саме цей рецепт, це ще не означало, що вона в захваті від китайської кухні.

Я намагався якось усе пояснити, але нічого не вийшло.

— Дзвонив твій тренер, і міс Інгліш, і директор Гарпер, і Лінкова мама, і ще половина жінок з ДАР. А ти знаєш, як я ненавиджу спілкуватися з усіма цими дамочками. Там же одна краща за іншу.

У Гатліні була купа жіночих організацій, але на чолі їх усіх стояли ДАР. Вступити до лав «Дочок Американської революції» можна було, лише довівши свою приналежність до справжніх патріотів Американської революції, а це в свою чергу давало право діставати всіх порадами, перемивати людям кістки, господарювати де не треба і повчати сусідів, у які кольори їм фарбувати будинки. От тільки на Амму це не поширювалося. Хотів би я побачити, як би вони «повчали» її.

— І всі казали одне й те саме: ти вибіг зі школи посеред уроку слідом за цією дівчиною, Дюкейн.

По дошці покотилася ще одна морквина.

— Так, Аммо, але…

Вона розрубала капусту навпіл:

— А я кажу — мій Ітан не може без дозволу піти з уроку і пропустити тренування. Це якась помилка. Ви переплутали його з якимсь іншим невихованим хлопцем, який не поважає вчительку і ганьбить свою родину. Це не може бути мій Ітан, якого я виростила ось тут у цьому домі.

Дошкою покотилося пір’я зеленої цибулі.

Що ж, я скоїв найтяжчий злочин і змусив Амму хвилюватися. Найгірше за все, що про це знають її затяті вороги — Лінкова мама і дамочки з ДАР.

— Що ти можеш сказати на свій захист? Чому ти побіг зі школи як ошпарений? Тільки не кажи, що причина цьому — якесь дівчисько.

Я зітхнув. Про що можна було говорити? Що я кілька місяців бачив сни про якусь загадкову дівчину, яка потім з’явилася в Гатліні й виявилася племінницею Мейкона Рейвенвуда? Що на додачу до цих незрозумілих видінь я бачив страхіття ще з якоюсь абсолютно не відомою мені жінкою, котра жила в роки Громадянської війни?

Такі пояснення позбавлять мене клопоту приблизно тоді ж, як вибухне сонце і вся сонячна система полетить у чорну Діру.

— Ти не знаєш усієї історії. З Ліни знущалися, розумієш? Дражнили її за те, що вона племінниця Рейвенвуда, казали, ніби він у катафалку возить мерців… Її образили, і вона вибігла з класу.

— Я чекаю, доки ти поясниш, як це стосується тебе.

— Чи не ти завжди кажеш мені «йти шляхами Господніми»? Хіба Бог не хотів би, аби я заступився за ображеного?

З виразу Амминих очей я зрозумів, що це її зачепило.

— Не згадуй імені Божого всує, намагаючись виправдатися за порушення шкільних правил! А то клянуся — вийду надвір, знайду лозину і приведу тебе до тями! І байдуже мені, скільки тобі років, чув?

Амма ніколи не била мене; тільки раз пробіглася за мною з різкою для більшого страху, але зараз краще було про це промовчати.

Конфлікт загострювався, я мав її переключити на щось інше. Мені страшенно кортіло дістати медальйон із задньої кишені, та й Амма так любила таємниці! Вона вчила мене читати по детективах і кросвордах, у які я зазирав їй через плече. І тоді мені було чотири роки! У дитячому садочку я єдиний прочитав на дошці слово «експертиза», бо воно нагадало мені слово «судмедексперт». Медальйон потягнув би на гарну таємницю, а про видіння з війною можна було й не казати.

— Так, Аммо, я винний, пробач мені. Я не повинен був бігти зі школи, але хвилювався, чи все гаразд із Ліною, бо на уроці прямо біля неї луснуло вікно і вона поранилась. Я просто вирішив її провідати.

— Ти був у тому будинку?

— Так, але точніше — біля будинку. У неї дуже сором’язливий дядько.

— Так розповідаєш, наче знаєш про нього те, чого не знаю я, — зиркнула на мене Амма. — І-м-б-е-ц-и-л.

— Що?

— Це означає, що ти дурниці мелеш, Ітане Бейт.

Я дістав з кишені медальйон і підійшов до плити, де стояла Амма.

— Ми знайшли ось це за будинком, — сказав я і простягнув до неї долоню з медальйоном. — На ньому щось написано.

Вираз Амминого обличчя мене приголомшив — вона ніби угледіла духа.

— Аммо, все нормально? — торкнувся я її ліктя — раптом вона зомліє, то хоч встигну її зловити. Натомість вона сахнулася від мене, як від гарячої сковорідки.

— Де ти це взяв? — сказала вона пошепки.

— На землі знайшов. У Рейвенвуді.

— Ні, не у Рейвенвуді.

— Ти знаєш, чиє це?

— Ані руш. Стій тут, — звеліла Амма, вибігаючи з кухні.

Але я не послухався і побіг за нею до спальні. Аммина спальня завжди була більше схожа на аптеку чи на бібліотеку, ніж на звичайну кімнату: тут стояло односпальне біле ліжко, над яким висіли ряди полиць. Усі вони були заставлені акуратно згорнутими газетами (Амма ніколи не викидала навіть розгаданих кросвордів) і баночками з кришечками, де вона тримала різноманітні складові для виготовлення амулетів. Серед них був стандартний набір — сіль, різнобарвне каміння, трави. Потім особливі складові — якесь коріння і покинуті пташками гнізда. На найвищій полиці купчилися баночки з землею. Я був лише за кілька кроків позаду Амми, а вона творила щось дивне — дивне навіть як на неї. Коли я опинився у дверях, вона зі швидкістю світла перебирала шухляди.

— Аммо, ти…

— Я тобі казала бути на кухні? І не заходь сюди з тією штукою! — заверещала Амма, щойно я зробив крок до її кімнати.

— Та що тебе так налякало?

Вона непомітно поклала до кишені фартуха якісь предмети і вибігла зі спальні. Я кинувся за нею і наздогнав уже аж на кухні.

— Аммо, в чому річ?

— Візьми це, — вона простягнула мені старий носовичок, намагаючись не торкнутись моєї руки. — А тепер поклади цю штуку туди і загорни. Швиденько. Вже.

Це вже на Амму навіть не найшло. Це вже її накрило.

— Аммо…

— Роби, що я тобі кажу, Ітане.

Вона рідко називала мене просто на ім’я.

Щойно я загорнув медальйон у хустинку, Амма зітхнула полегшено. Потім пошаруділа у кишенях і дістала маленький шкіряний мішечок і баночку з порошком. Я бачив уже чимало Амминого зілля, щоб зрозуміти, для чого це було потрібно. Коли Амма насипала порошок до мішечка, її руки ледь помітно трусились.

— Ти його добре загорнув?

— Ага, — відповів я, очікуючи, що вона зробить мені зауваження через оце «ага».

— Точно?

— Так.

— Тепер клади це сюди, — у моїй руці опинився теплий і м’який на дотик мішечок. — Хутко.

Я зробив зі злощасним медальйоном те, що вона просила.

— Обв’яжи його, — вона простягнула мені шматочок чогось дуже схожого на звичайну мотузку, але я знав, що серед Амминих чаклунських прибамбасів немає нічого звичайного і однакового. — А тепер віднеси це туди, де знайшов, і закопай. Просто зараз.

— Аммо, та в чому річ?

Вона підійшла до мене й ухопила за підборіддя, прибравши з очей волосся. Уперше, відколи я показав їй медальйон, вона подивилася мені у вічі. Ми простояли так якусь мить, і ця мить видалася мені найдовшою за все моє життя. Амма мала дуже незвичний вигляд.

— Ти ще не готовий, — прошепотіла вона, забираючи руку.

— До чого?

— Роби, як я тобі кажу: віднеси цей мішечок туди, де ти знайшов ту штуку, і закопай її. А потім — одразу додому. І не водись більше з тією дівчиною. Чув?

Амма сказала усе, що хотіла, а то й більше. І я ніколи не дізнаюся всієї правди, тому що тримати таємниці Амма вміла ще краще, ніж ворожити й розгадувати кросворди.

* * *

— Ітане Вейт, ти вже встав?

Котра година? Пів на десяту. Субота. Я б уже мав прокинутися, але надто втомився. Учора ввечері я провештався дві години, щоб Амма повірила, що я дійсно повернувся у Ґрінбраєр закопати медальйон.

Я сповз із ліжка і почалапав кімнатою, переступаючи через коробку з черствим печивом. У мене завжди був безлад, а батько взагалі казав, що одного дня увесь цей мотлох загориться і спалить цілий будинок. Давно він у мене не був. Окрім мапи, я наклеїв на стіни і стелю плакати Афін, Барселони, Москви і навіть Аляски — місць, де мріяв колись побувати. Кімната була завалена коробками з-під взуття; подекуди гори мотлоху доходили мені до грудей. Хоча розкидані вони були як завгодно, я точно знав, що де шукати — від білої коробки з-під адидасів з піротехнічним приладдям до зеленої коробки з-під кросівок «Нью-Баланс» з гільзами і шматком прапора, який ми знайшли з мамою у форту Самтер.[5]

А зараз мені була потрібна жовта коробка «Найкі» з медальйоном, що так налякав Амму. Я знайшов її і дістав шкіряний мішечок. Добре, що вчора мені спало на думку його заховати, та про всяк випадок я вирішив забрати медальйон з собою.

Амма знову гукнула знизу:

— Спускайся, бо запізнишся!

— Лечу!

Щосуботи я до обіду гостював у моїх двоюрідних бабусь — трьох найстаріших жінок міста — тіток Мерсі, Пруденс і Грейс.[6] Усі в Гатліні називали їх просто Сестрами, бо вони справді були як одне ціле. Кожній з них вже перевалило за сто, але кому з трьох більше — вони й самі не знали. Усі Сестри неодноразово виходили заміж і пережили всіх своїх чоловіків, а потім вирішили оселитися разом у будинку Грейс. Усі троє були не так старі, як божевільні.

Мама щотижня привозила мене до тіток, відколи мені виповнилося дванадцять років. Я допомагав їм, та що найгірше — мав щонеділі відводити їх до церкви, а вони були баптистками і ходили на службу ще й по суботах. І в інші дні також.

Та сьогодні я мчав до них як на крилах. Я побіг до душу навіть раніше третього Амминого «Підйом!», бо знав, що Сестри відають все й про всіх, хто коли-небудь жив у Гатліні. Принаймні мають знати, бо, враховуючи усіх їхніх чоловіків, вони мають рідню серед половини міста. Після видіння мені стало зрозуміло, що буква Ж в ініціалах ЖКД означала Женев’єву; про решту літер я сподівався дізнатись від тіток.

Коли я висунув верхню шухляду тумбочки, щоб дістати шкарпетки, то помітив маленьку ляльку, схожу на в’язану мавпочку. У руках (чи лапках) вона тримала крихітний мішечок із сіллю і блакитним каменем — одним з Амминих талісманів. Ним вона відганяла злих духів, невдачі і навіть нежить. Такий самий мішечок вона почепила над батьковим кабінетом, коли той почав працювати в неділю замість ходити до церкви. Чесно кажучи, батько навряд чи уважно слухав проповіді, але Амма казала, що Бог усе одно бачить, хто ходить на службу. За кілька місяців батько замовив Аммі по інтернету фігурку кухонної відьми і повісив її над плитою. Розлючена Амма тиждень подавала йому холодну вівсянку і переварену каву.

Зазвичай я не зважав на підкинуті Аммою талісмани, але цього разу справа стосувалася медальйона. А Амма старанно щось про нього замовчувала.

Те, що я побачив у будинку Сестер, можна було описати одним словом — хаос. Двері відчинила тітка Мерсі досі в бігуді.

— Ітане, нарешті ти приїхав! У нас над-звичайна ситуація, — вона відокремила «над», ніби це було інше слово. Я не розумів половини з того, що говорили мої двоюрідні бабусі — у них був жахливий акцент і ще гірша грамотність. Але для Гатліна це було недивно — тут за говіркою людини визначали її вік.

— Що саме?

— З Гарлоном Джеймсом біда, я й не знаю, чи він це переживе, — вона промовила останнє слово так, ніби у цю хвилину її слухав сам Бог, і вона боялася підказати Йому інший варіант розвитку подій. Гарлон Джеймс був йоркширським тер’єром тітки Пруденс, якого вона назвала на честь свого останнього чоловіка.

— Що сталося?

— От послухай, — відповіла тітка Пруденс, з’явившись нізвідки з аптечкою в руках. — Грейс хотіла прибити бідолашного Гарлона Джеймса, тож він ледь-ледь дибає.

— Нікого я не хотіла прибити! — заверещала з кухні тітка Грейс. — То був нещасний випадок! Не розповідай казок, Пруденс Джейн.

— Ітане, викликай Діна Вілкса і скажи йому, що у нас надзвичайна ситуація, — розпорядилася тітка Пруденс, дістаючи з аптечки нашатир і два великі пластирі.

— Він помирає!

Гарлон Джеймс лежав на підлозі з доволі нещасним, але зовсім не приреченим виглядом. Він підігнув одну чорну лапку і волочив її за собою, коли намагався підвестися.

— Грейс, Бог мені свідок, якщо Гарлон Джеймс помре…

— Та не помре він, тітко Пруденс. Думаю, він зламав лапу. А що сталося?

— Грейс хотіла його до смерті забити мітлою!

— Неправда. Я казала тобі, що була без окулярів і вирішила, що у нас на кухні гасає великий корабельний щур.

— А ти знаєш, які ті щури? Ти ж і на кораблі не була ніколи!

Тож несамовиті Сестри разом із Гарлоном Джеймсом, який, можливо, був уже й не проти піти на той світ, сіли у «кадилак» 1964 року, і я повіз їх до Діна Вілкса. Взагалі Вілкс завідував гастрономом, але з усіх мешканців Гатліна був ще й найкращим ветеринаром. На щастя, Гарлон Джеймс просто зламав лапу, тож Дін Вілкс узявся до роботи.

* * *

Коли ми повернулись, я вже не був такий упевнений у тому, що Сестри зможуть мені щось розповісти. На в’їзді я побачив авто Тельми — доглядачки Сестер, яку тато найняв після того, як тітка Грейс мало не спалила будинок, пішовши до церкви і забувши у духовці пиріг з лимонним безе.

— Де були, дівчата? — гукнула з кухні Тельма.

Бабусі бігли одна поперед одної, аби якнайшвидше розповісти Тельмі про їхні притичини. Я плюхнувся на один з різношерстих кухонних стільців біля тітки Грейс, принишклої через те, що з неї знов зробили винуватицю. Потім дістав з кишені медальйон і, тримаючи ланцюжок у хустинці, кілька разів прокрутив його на пальці.

— Красунчику, що це в тебе там? — запитала Тельма, закладаючи за нижню губу тютюн із бляшанки на вікні. Так, дивна звичка і ще дивніше видовище, особливо зважаючи на те, якою вишуканою білявкою була Тельма. Зовні вона була дуже схожа на Доллі Партон.[7]

— Медальйон з плантації Рейвенвуд.

— Рейвенвуд? Чого тебе там носило?

— Там живе моя подруга.

— Ліна Дюкейн? — запитала тітка Мерсі. Звісно, вона знала. Все місто знало — це ж Гатлін.

— Так, мем. Ми в одному класі навчаємося, — ці слова привернули їхню увагу. — Ми знайшли цей медальйон у саду за їхнім великим будинком. Не знаємо, чий він, але на вигляд йому чимало років.

— Це не рейвенвудівське. Це з Ґрінбраєру, — впевнено заявила тітка Мерсі.

Не знімаючи хустинки, я показав їй знахідку.

— Тут напис.

— Я такого не бачу; Грейс, може, ти? — запитала вона, передаючи медальйон сестрі.

— Нічого не видно, — відповіла тітка Грейс, щосили мружачи очі.

— Тут ініціали двох людей, — сказав я, показуючи різьблення на металі. — ІКВ і ЖКД. А як перевернеш — там дата, 11 лютого 1865 року.

— Знайома дата, — зауважила тітка Пруденс. — Мерсі, що тоді сталося?

— Грейс, а чи не тоді ти вийшла заміж?

— 1865 рік, а не 1965, — поправила її тітка Грейс. Зі слухом у них були ті ж проблеми, що і з зором. 11 лютого 1865 року…

— Того року федерати вщерть спалили Гатлін, — сказала тітка Грейс. — Наш прадідусь усе втратив у тому вогні. Дівчата, ви що, не пам’ятаєте? Армія генерала Шермана знищила тоді весь Південь, і Гатлін у тому числі. Це назвали Великим вогнем. Пожежа зачепила усіх, окрім Рейвенвуда. Мій дідусь казав, що Авраам Рейвенвуд, певно, підписав у ту ніч угоду з нечистим.

— Ти про що?

— Ну, а як би ще вціліло його майно? Федерати спалили усі плантації вздовж річки, а повз Рейвенвуд пройшли так, ніби його не існувало.

— Дідусь казав, тієї ночі ще ось таке трапилося, — провадила тітка Пруденс, підгодовуючи Гарлона Джеймса шматочком бекону. — У Авраама був брат, жив з ним разом у будинку. То він тієї ночі зник — і всьо. Ніхто його більше не бачив.

— А що тут дивного? Може, його солдати вбили, а може, згорів… — втрутивсь я.

Тітка Грейс звела брову:

— А може, трапилося щось інше. Тіла-бо не знайшли.

Я зрозумів, що про дивацтва Рейвенвудів патякали віками ще задовго до Мейкона. Цікаво, що іще повідають мені сестри.

— А Мейкон Рейвенвуд? Що ви знаєте про нього?

— Не пощастило хлопчині. Незаконний син.

У Гатліні байстрюк прирівнювався до комуніста чи атеїста.

— Його батько Сайлас познайомився з його матір’ю після того, як від нього пішла перша дружина. Гарненька вона була, з Нового Орлеана, здається. Ну, то неважливо. Так от, незабаром у них народилися Мейкон із братом, але Сайлас так і не одружився, і вона від нього теж пішла.

— Грейс Енн, не так ти розказуєш, — втрутилася тітка Пруденс. — Сайлас Рейвенвуд був надзвичайно ексцентричний і злющий, як ті морози. А у домі в них узагалі бозна-що коїлося: ночами в них горіло світло, і весь час ходив якийсь чоловік у високому чорному капелюсі.

— І вовк! Про вовка розкажи.

Ой, про того вовка чи собаку й розповідати не треба було. Я сам його бачив. Але ж собаки так довго не живуть — це не міг бути той самий пес!

— Ага, Сайлас і вовка тримав. Точнісінько як собаку! — похитала головою тітка Мерсі.

— Але ж бідні ті хлопчики! Вони весь час поневірялися між матір’ю і батьком, а він їх не жалував узагалі. То бив, то нікуди не випускав. Навіть до школи.

— Може, ось чому Мейкон Рейвенвуд ніколи не виходить з дому, — сказав я.

— Та виходить він, — махнула на мене рукою тітка Мерсі. — Я його сотню разів бачила біля ДАРу, увечері якраз, — упевнено сказала вона.

Таке з Сестрами траплялося завжди: півдня вони проводили при тямі, але ж це тільки півдня. Я ніколи не чув, аби бодай одна жива душа бачила Мейкона Рейвенвуда, і мені мало вірилося, щоб він ходив до ДАР роздивлятися облізлі стіни й теревенити з місіс Лінкольн.

Тітка Грейс уважніше придивилася до медальйона на світлі.

— Одне можу сказати — ця хустинка належала Суллі Тредо. Її ще називали Сулла Провидиця. Люди казали, що вона віщує по картах долю.

— Яких картах? Таро? — запитав я.

— А що, є інші карти?

— Ну, гральні є. І карти світу, і мінних полів… — міркувала уголос тітка Мерсі.

— А як ви знаєте, що це її хустинка?

— Ну ось бачиш — у куточку вишиті її ініціали, — відповіла бабця, показуючи мені літери і вишиту під ними маленьку пташку. — Це була її мітка.

— Її мітка?

— Ворожки тоді всі мали якусь мітку. У них колоди карт були краплені, щоб бува їх хто собі не потягнув. Бо для ворожки карти — це все, я точно знаю, — сказала Тельма, сплюнувши з точністю меткого стрільця в урну в кутку кімнати.

Тредо. Це ж Аммине прізвище.

— То це Аммина родичка?

— Звісно. Вона її прапрабабуся.

— А що це за ініціали на медальйоні — ІКВ і ЖКД? Ви про них щось знаєте?

Багато я захотів. Не пам’ятаю, коли востаннє Сестри так довго були при пам’яті.

— Ти що, знущаєшся зі старої жінки, Ітане Вейт?

— Ні, мем.

— ІКВ — це Ітан Картер Вейт, твій двоюрідний прапрапрадід чи навіть пра-пра-прапрадід.

— Так, з математикою в тебе завжди були проблеми, — перебила її тітка Пруденс.

— У будь-якому разі Ітан Картер Вейт — це брат Елліса.

— Брата Елліса Вейта звали Лоусон, а не Ітан. Тому в мене й друге ім’я таке.

— У Елліса Вейта було два брати — Ітан і Лоусон. Тебе назвали на честь них обох Ітаном Лоусоном.

Я намагався подумки відтворити наше родинне дерево, адже бачив його сто разів. Свій родовід на Півдні знає кожна родина. Однак пригадати ім’я Ітана Картера Вейта на тому аркуші, що висів у рамочці на нашій кухні, я не міг. Певно, я все-таки переоцінив здатність тітки Грейс до об’єктивних суджень.

Мабуть, вигляд я мав досить недовірливий, бо за мить тітка Пруденс підвелася зі стільця і сказала:

— У мене є родинне дерево Бейтів у книзі родоводу. Я відстежувала історію усіх Сестер Конфедерації.

«Сестри Конфедерації» — це ще одна організація типу ДАР; трохи менше, але таке ж малоприємне відлуння війни, щось на зразок гуртка за інтересами. Останнім часом члени СК займалися тільки тим, що збирали свої генеалогічні дані для документальних фільмів про війну і серіальчиків типу «Синє і сіре»[8].

— Ось воно, — повернулася на кухню тітка Пруденс. Вона причовгала з величезним альбомом у шкіряній палітурці, з якого стирчав пожовклий папір і старі світлини. Щойно вона перегорнула кілька сторінок, як на підлогу посипалися газетні вирізки і клаптики паперу.

— Ось поглянь… О, Бертон Фрі, мій третій чоловік. Ну хіба ж він не найвродливіший з усіх, з ким я мала шлюб? — запитала вона, показуючи нам потріскане фото.

— Пруденс Джейн, не відволікайся. Ти ж не хочеш, аби хлопець вирішив, що ми вже все забули, — нетерпляче зауважила тітка Грейс.

— Ось, одразу після дерева Стетемів.

Я втупився в добре відомі мені імена з родоводу на кухні.

Але тут було ім’я, якого я на нашому дереві не бачив — Ітан Картер Вейт. Чому в Сестер збереглася інша версія? Я знав, кому мав вірити, і доказ цьому тримав у руках: медальйон, загорнутий у хустинку, яка належала ворожці сто п’ятдесят років тому.

— А чому його немає у нашому фамільному древі?

— Так майже усі родоводи Півдня брешуть, але я дивуюся, що він є бодай на одному родоводі, — відповіла тітка Грейс, згорнувши альбом і випустивши у повітря клуб пилу.

— Це все завдяки мені. Аби не я, то його б ім’я взагалі не збереглося, — гордо усміхнулася тітка Пруденс вставними щелепами.

Я мав почути від них вичерпну відповідь.

— Тітко Пруденс, чому його немає у нашому фамільному древі?

— Бо він дезертир.

— Тобто? — не зрозумів я.

— Боже, чого вони вас учать у тих новомодних школах? — дорікнула тітка Грейс, доїдаючи з пакета солоні кренделики.

— Дезертири — це конфедерати, які втекли з-під командування генерала Лі.

Напевне, я мав спантеличений вигляд, бо тітка Пруденс почала пояснювати:

— Під час війни на Півдні було два види солдатів — ті, хто щиро підтримував Конфедерацію, і ті, кого змусили йти на фронт, — тітка Пруденс підвелася, підійшла до столу і почала ходити по кухні, як учитель історії, що розповідає нову тему. — До 1865 року армію Лі розбили вщерть; солдати голодували, їх залишилося дуже мало. Подейкували, що повстанці почали втрачати віру, тож вони просто взяли і пішли зі своїх загонів. Ітан Картер був одним з них. От він і став дезертиром.

Сестри схилили голови так, ніби не мали снаги нести тягар такої ганьби.

— То ви кажете, що його викреслили з фамільного древа, бо він не хотів помирати з голоду й боротися невідомо за що на боці переможених?

— З одного боку, так.

— Більшої нісенітниці я в житті не чув.

Тітка Грейс зіскочила зі стільця… якщо столітня бабуся взагалі може зіскочити.

— Шануйся, Ітане. Родовід змінили задовго до того, як ми народилися!

— Пробачте, мем.

Вона розправила спідницю і знову сіла.

— То чому ж мене назвали на честь пра-пра-прапрадідуся, який осоромив усю родину?

— Твої батьки дивились на це по-іншому, ніж військові історики. Вони завжди були вільнодумними, і хто знає, чому так тебе записали. Запитай краще у тата.

Ага, так він мені й розповість. Але, знаючи своїх батьків, я розумів, що мама скоріше за все пишалася Ітаном Картером Бейтом. І я теж. Я провів пальцем по коричневій вицвілій палітурці альбому тітки Пруденс.

— А що означають ініціали ЖКД? Ж — це, напевно, Женев’єва? — запитав я, вже знаючи відповідь.

— ЖКД. Гм, Мерсі, а у тебе не було залицяльника з такими ініціалами?

— Я не пам’ятаю. А ти, Грейс?

— ЖД… ЖД… Ні, не пригадую.

Все, бабусь можна було більше ні про що не питати.

— Ой лишенько, ви ж тільки погляньте, котра година! Час до церкви! — схопилася тітка Мерсі.

Тітка Грейс попрямувала до гаража:

— Ітане, будеш хорошим хлопчиком? Викотиш «кадилак» надвір? А ми пішли чепуритись.

* * *

Я відвіз їх за чотири квартали на денну службу до Євангелістської місіонерської баптистської церкви, а потім посадив тітку Мерсі у візочок і повіз доріжкою з гравію. Цей відтинок виявився довшим, ніж до церкви, бо що п’ять кроків колеса вгрузали у каміння, і я мав розгойдувати візок, мало не виштовхуючи бабцю на доріжку. Доки я довіз її, то втомився до смерті, а в церкві ділилася свідоцтвом вже третя жіночка, розповідаючи про те, як Господь урятував її троянди від шкідників, а її хвору руку зцілив від артриту. Я крутив медальйон у кишені джинсів і ніяк не міг збагнути: звідки з’явилося це видіння? Чому ми більше не змогли його побачити?

«Ітане, стій. Ти не розумієш, що коїш».

Я знову почув Лінин голос.

«Не чіпай його!»

Церква почала зникати, і я відчув, як Ліна стискає мою долоню.

Женев'єва не могла прийняти це як даність. Ґрінбраєр зжирала пожежа. Вогонь ласував будинком, з'їдаючи перила і ковтаючи веранду. Солдати виносили антикваріат і картини, як звичайні крадії. Де всі? Можливо, вони теж ховаються у лісі? Листя тріщало від вогню. Женев'єва відчула, що позаду неї хтось є, та ще не встигла вона обернутися, як невідомий затулив її рот брудною рукою. Вона ухопилася за його зап'ясток, щосили намагаючись відтягти руку від обличчя.

Хватка ослабла.

— Женев'єво, це я.

— Що ти тут робиш? З тобою все гаразд? — Женев'єва пригорнула до себе солдата, одягнутого у лахміття колись почесної сірої форми конфедерата.

— Звісно, люба, — відповів Ітан, але вона знала, що це зовсім не так.

— Я думала, ти…

Майже два роки з дня призову Ітана Женев'єва отримувала від нього тільки листи, але з часу битви на Рівнинах не мала ані звістки. Вона знала, що чимало солдатів, які пішли тоді за генералом Лі, так і не повернулися з Вірджинії. І змирилася з думкою, що вікуватиме сама, і була певна, що Ітана вже немає. Але він стояв перед нею! Вона не вірила своїм очам.

— Де інші солдати?

— Востаннє я бачив їх біля Самміта.

— Що значить — востаннє? Вони мертві?

— Не знаю. Тоді ще були живі.

— Нічого не розумію.

— Женев'єво, я дезертир. Я не можу більше боротися за те, у що не вірю, особливо після того, що бачив. Більшість хлопців безглуздо проливали кров на бавовняних полях, узагалі не розуміючи, навіщо ця війна.

Ітан узяв її холодні долоні шершавими руками.

— Я зрозумію, якщо ти зараз мені відмовиш. У мене ані грошей немає, ані честі.

— Ітане Картер Вейт, мені байдуже, чи є у тебе гроші. І ти найшляхетніший з людей, що я зустрічала в житті. Мені байдуже, що батько вважає, ніби між нами прірва, це не так. Ти нарешті вдома, і ми можемо одружитися.

Женев'єва пригорнулася до нього, хвилюючись, що він зникне, щойно вона його відпустить. Запах повернув її в ніч. Запах палаючих лимонів, палаючих життів.

— Треба йти до річки, мама має бути там. Вони, скоріше за все, пішли на південь до тітки Маргарет.

Однак Ітан не встиг відповісти: він почув, як хтось ламає гілки, пробираючись крізь чагарник.

— Стань за мною, — звелів він Женев'єві, ховаючи її за спиною і стискаючи другою рукою рушницю. Кущі розійшлися, і перед ними у чорній від диму нічній сорочці з'явилася куховарка Айві. Вона закричала, не помітивши від страху, що мундир військового був сірий, а не блакитний.

— Айві, як ти? — кинулася до неї Женев'єва, а куховарка вже ледь трималася на ногах.

— Що ви тут робите, міс Женев'єво?

— Я сподівалася встигнути. Я хотіла попередити вас.

— Пізно, дитинко, пізно. Та й що б ти могла вдіяти! Ці сині шуліки вибили двері та вдерлися в будинок, як до себе додому. Накинули оком на те, що можна було забрати, а потім підпалили дім та й усе…

Айві заледве можна було зрозуміти. Вона задихалася від страху, диму і власних сліз.

— Я таких нелюдів за все життя не бачила. Палили будинки, жінок палили живцем. Всі вони відповідатимуть за це перед усемогутнім Богом! — захлинулася Айві криком.

Ще якусь мить її слова витали в повітрі.

— Як це, палили живцем?

— Тримайся, дитинко.

Женев'єва відчула, як підкосилися ноги. Вона стала навколішки, просто у бруд, умиваючись дощем і слізьми. Мама, сестра, Ґрінбраєр — усе зникло.

Женев'єва підвела очі до неба:

— Бог відповість за це переді мною.

Видіння зникло так само швидко, як і з’явилося. Я знову дивився на священика, Ліни вже не було. Вона щезла.

«Ліно!»

Вона мовчала. Я сидів, зарошений холодним потом, затиснутий між тіткою Мерсі й тіткою Грейс, які шукали у гаманцях монетки для пожертви.

Пожежа, яка забрала людей, пожежа, яка знищила лимонний сад. Будинок, у якому Женев’єва, скоріш за все, загубила свій медальйон. Медальйон із датою народження Ліни, лише в іншому столітті. Ясно, чому Ліна не хотіла бачити ці видіння. Я починав її розуміти.

Простих збігів не буває.

14. IX

Справжній Мовчун Редлі

У неділю ввечері я перечитував «Ловця у житі», сподіваючись таким чином швидше себе приспати. От тільки ані сон, ані втома ніяк не з’являлися, та й читати я не міг, бо книжка, як то кажуть, «не йшла». Мені ніяк не вдавалося зануритися в неї, розчинитися у персонажі Голдена Колфілда, перевтілитися. А без цього читання було неможливим.

У моїй голові роїлися думки, голоси, пожежа й медальйони. Постійно з’являлися незнайомі люди, незрозумілі видіння.

І ще дещо. Я відклав книжку і закинув руки за голову.

«Ліно, ти тут?»

Я втупився у блакитну стелю.

«Чому мовчиш? Я знаю, що ти там… чи тут… словом, знаю, що ти є».

Я чекав, аж доки не почув її голос. Він виринав поступово, як згадка, як ніжна і яскрава замальовка у пам’яті.

«Ні, не зовсім так».

«Так-так. Ти весь вечір була у мене в голові».

«Ітане, я сплю. Тобто спала».

Я усміхнувся.

«Ні, не спала. Слухала».

«Не слухала».

«Та визнай це. Слухала».

«От хлопці. Ви такі впевнені, що дівчата думають тільки про вас! А може, мені книжка подобається».

«А ти що, можеш подумки опинитися де завгодно?»

Ліна довго не відповідала.

«Не завжди. Але сьогодні так вийшло. Я досі не знаю, як так виходить».

«Може, когось про це розпитати?»

«Кого?»

«Хтозна. Що ж, доведеться усе з’ясовувати нам самим. Хоча, в принципі, як і решту».

Знову запала тиша. Я намагався не думати, чи не налякало її слово «нам», якщо, звісно, вона дійсно мене чула. Можливо, справа була в іншому: Ліна ж страшенно не хотіла, аби я щось про неї дізнався.

«Облиш».

Я всміхнувся, відчуваючи, як у мене поволі заплющуються очі. Повіки налилися свинцем.

«Не облишу».

Я вимкнув світло.

«Добраніч, Ліно».

«Добраніч, Ітане».

Я сподівався, що бодай деякі думки залишаться для неї непочутими.

Баскетбол. Треба більше думати про баскетбол. І доки я прокручував у голові нові кидки і подачі, очі потроху заплющувалися, тіло розслаблялося, поринало в сон…

* * *

…тонуло.

Я тонув.

Борсався у зелених хвилях, які накривали мене з головою, шукав замулене дно річки, можливо, ріки Санті, але кругом була порожнеча. Я бачив у воді якесь тьмяне світло, але не міг дістатися поверхні.

І йшов на дно.

«Сьогодні мій день народження, Ітане. Почалося».

Я випірнув. Ліна силкувалась ухопити мене за руку, я вигнувся, щоб дотягнутися до неї, але нас розносило течією, і я більше не міг триматись. Я бачив, як її маленька бліда долонька зникає в темряві, й хотів закричати, але рот заливала вода. Я задихався, я непритомнів.

«Я ж тобі казала: облиш мене!»

…Я сів у ліжку. Футболка цілком змокла. Подушка теж. І волосся. В кімнаті було вогко, все липло. Напевно, я знову залишив вікно відчиненим.

* * *

— Ітане Вейт, ти мене чуєш? Ти мав бути за столом з вечора, бо ще мить — і сніданку не їстимеш цілий тиждень!

Я сів за стіл саме в ту хвилину, коли на тарілку, поміж хлібцями і підливою, зіслизнула яєчня з трьох яєць.

— Доброго ранку, Аммо.

Амма стояла до мене спиною і не надто хотіла повертатися.

— Тепер ти знаєш, що це до добра не доведе. І не треба плювати мені в спину і казати, що це дощ.

Вона досі тримала на мене образу, і я не знав точно, за що: чи що втік зі школи, чи що приніс додому медальйон. Можливо, й за те, й за те, але я на неї не сердився. Зазвичай у мене в школі все було добре. Таке трапилося вперше.

— Аммо, вибач за той випадок у п’ятницю. Цього більше не станеться, все буде гаразд.

її обличчя трішки подобрішало, і вона сіла навпроти мене.

— Не знаю, не знаю. Всі ми робимо вибір, а у вибору є наслідки. Відчуваю, тобі за твій учинок у школі ще перепаде, тож, може, хоч зараз мене послухаєш. Тримайся від Ліни Дюкейн і її дому подалі.

Це було несхоже на Амму — дотримуватися тієї ж думки, що й усе місто, хоча думка міста зазвичай була хибною. Амма хвилювалася — я помітив це з того, як вона мішала каву, хоча молоко давно розчинилося. Вона завжди хвилювалася за мене, і я дуже її любив, але відтоді як я показав їй підвісок, щось змінилось. Я підвівся з-за столу, підійшов до неї і міцно обійняв. Вона, як і завжди, пахла графітом і цукерками з перцем.

Похитавши головою, Амма пробурмотіла:

— Не хочу більше чути ні про які зелені очі й чорні коси. Сьогодні суне погана хмара, тож будь обережний.

Нині на Амму не находило — її просто накривало з головою. Та я й сам відчував, що хмари будуть недобрі.

* * *

Лінкова тарабайка, як завжди, підкотилася під жахливу музику, та коли я сів у салон, він прикрутив звук. Це був поганий знак.

— У нас проблеми.

— Я знаю.

— Сьогодні вранці в школі Джексона з’явився власний суд Лінча.

— Що чути?

— Ще з п’ятниці збираються. Про них мама згадувала, хотів тобі додзвонитися. Де ти, до речі, був?

— А, удавав, що ховаю в Грінбраєрі проклятий медальйон, щоб Амма пустила мене додому.

Лінк засміявся — він часто чув історії про Амму, відьом, амулети і прокляття.

— Ну хоч не почепила вона тобі на шию оту смердючу штуку з цибулею? Бо то був жах.

— То був часник. На маминому похороні.

— Усе одно жах.

З Лінком усе просто: оскільки ми стали найкращими друзями після того, як він «по-братському» розділив у автобусі шоколадний батончик, я отримав право казати й робити все, що заманеться. Навіть у такому ранньому віці ти вже знаєш, хто твій друг, а хто ні. Це ж Гатлін. Тут усе вже відбулося десять років тому, а для наших батьків — ще на десять чи двадцять років раніше. Здавалося, у місті нічого не змінювалося ціле століття, принаймні нічого не змінилося докорінно.

Але не цього разу. Як сказала б мама: прийшов час. Зміни — ось саме те, що вона любила, і цим відрізнялася від Лінкової мами. Місіс Лінкольн була фанатиком, затято берегла свої ідеали і мала багато зв’язків, а це виливалося у небезпечну суміш. Коли ми були у восьмому класі, вона видерла зі стіни електрощиток, бо застукала Лінка за переглядом Гаррі Поттера, а цей фільм, на її думку, пропагував чаклунство. На той час місіс Лінкольн уже вела кампанію щодо заборони видачі книжок про Гаррі Поттера у Гатлінівській районній бібліотеці. На щастя, Лінк вишмигнув до Ерла Петті під приводом перегляду MTV, а то б не бачити нашій школі гурту «Хто вбив Лінкольна» — унікального перш за все тим, що вони грають рок.

Я ніколи не розумів місіс Лінкольн. Коли мама була жива, вона, зітхаючи, казала: «Ви з Лінком можете бути найкращими друзями, але я не збираюся вступати в ДАР і одягати криноліни для військових сценок».

Потім ми з мамою рвали животи, уявляючи, як вона бреде по скопаних вибухами плантаціях у пошуку гільз, як обстригає волосся секатором і, як членкиня ДАР, організовує розпродаж випічки чи вказує всім, як оздоблювати їхні будинки.

Місіс Лінкольн легко вписувалася в ДАР. Була там відповідальним секретарем, навіть я це знав. А ще разом з мамами Саванни Сноу й Емілі Ашер була членом комітету. Моя ж мама ліпше провела б час у бібліотеці за вивченням мікрофільмів.

Якби могла.

* * *

Увесь цей час Лінк продовжував щось говорити, і врешті-решт я зацікавився і почав його слухати.

— Моя мама, Саваннина, матір Емілі — вони кілька вечорів не відходили від телефонів. Чув, як пліткували про розбите вікно на уроці англійської і поранені руки племінниці старого Рейвенвуда, — Лінк не замовкав навіть на поворотах. — І про те, що твоя дівчина щойно з психлікарні у Вірджинії, і що вона сирота, і що у неї маніакально-депресивний психоз абощо.

— Вона не моя дівчина. Ми просто друзі, — автоматично заперечив я.

— Та годі. Вона тебе, бачу, так запрягла, що хоч сідло одягай.

Таке саме Лінк сказав би щодо будь-якої дівчини, з якою я спілкувався, про яку розповідав чи на яку мимохідь кинув оком.

— Ми не зустрічаємося. Нічого не було. Просто гуляли.

— Та не чеши, вона ж тобі подобається. Зізнайся, Вейте, — не церемонився зі словами Лінк: сам він навряд чи міг би просто тусуватися з дівчиною без очевидної на те причини. Ну, хіба що вона б грала на електрогітарі.

— Я не кажу, що вона мені не подобається, але ми просто друзі.

Це була чистої води правда, навіть якщо я не хотів її визнавати. Але то вже було інше питання. У будь-якому разі я ледь помітно усміхнувся. І даремно.

Лінк удав, ніби від цих слів його знудило просто на коліна, і в цю мить ледь вивернувся від зустрічної вантажівки. Звісно, він просто патякав. Йому було байдуже, хто мені подобається, головне, щоб він мав чергову тему для приколів.

— То що, правда? Вона той-во?

— Що — той-во?

— Ну ти знаєш. Впала з дуба і по дорозі зчесала усі гілки?

— Луснуло вікно. І все. Жодної містики.

— Місіс Ашер каже, вона влупила у вікно кулаком або щось у нього жбурнула.

— Та ти що? Правда? Місіс Ашер я на минулому уроці чомусь не помітив.

— Ну, мами моєї теж не було, але вона казала, що, можливо, сьогодні прийде.

— Кльово. Забий їй на обід місце за нашим столиком.

— Хтозна, а раптом вона ці вікна била в усіх школах, де навчалася? Того її в ту установу й забрали, — Лінк говорив цілком серйозно, а це означало, що крізь його вуха з часу шкільного інциденту пройшла купа чуток.

На якусь мить я замислився: Ліна казала, що у неї заплутане життя. Чи не була історія з вікнами й лікарнями однією з тих численних таємниць, про які вона не хотіла розповідати? Що як усі Емілі Ашер на світі мають рацію — і я опинився не по той бік барикади?

— Стережися, чувак. А раптом у неї дійсно не всі вдома.

— Якщо ти в це віриш, то не всі вдома у тебе.

На стоянку ми заїхали мовчки. Мене дратувала Лінкова поведінка, хоча я й знав, що він просто намагається вберегти мене від проблем. Я нічого не міг із цим вдіяти, дивний був день. Коли я вийшов з машини, то гучно гупнув дверцятами.

— Хвилююся за тебе, чувак, — визирнув за мною Лінк. — Дивний ти останнім часом.

— Ми що, подружжя? Подумай ліпше, чому в тебе ніколи не було дівчини, з якою можна поговорити. Навіть нехай у неї не всі вдома.

Лінк вийшов з машини і подивився на головний корпус:

— У будь-якому разі попроси цю свою подругу, чи хто вона там тобі, бути обачнішою. Ось поглянь.

Біля центрального входу місіс Лінкольн і місіс Ашер розмовляли з директором Гарпером. Емілі не відходила від матері ні на крок і робила страдницьке обличчя, місіс Лінкольн вичитувала директора, а той кивав, нібито напам’ять вивчаючи кожне слово. Можливо, він і керував школою Джексона, але знав, хто керує містом. Зараз він саме на них обох і дивився. Коли Лінкова мама закінчила розмову, Емілі почала інсценувати епізод із нещасливого уроку. Місіс Лінкольн зі співчуттям погладила її по плечу, директор Гарпер просто похитав головою.

Холодний був сьогодні день, нічого не скажеш.

* * *

Ліна сиділа в катафалку і писала щось у пошарпаному зошиті. Мотор торохтів ухолосту. Коли я постукав у вікно, вона підскочила й обернулася до головного корпусу. Матусь вона помітила теж.

Я показав їй, щоб вона опустила скло, але Ліна лише помахала головою. Я підійшов до автівки з іншого боку — теж замкнено. Ні, так просто мене не здихатись — я вмостився на капоті та скинув на землю наплічник. Поспішати було нікуди.

«Що ти робиш?»

«Чекаю».

«Довго чекатимеш».

«Маю час».

Ліна дивилася на мене крізь лобову шибку. Нарешті я почув, як клацнули дверцята.

— Тобі казали, що ти божевільний? — запитала Ліна, підійшовши до капота зі схрещеними на грудях руками. Точнісінько як Амма, настроєна посваритися.

— Б’юся об заклад, не божевільніший за тебе.

Лінині коси ховалися під чорною шовковою хустинкою з яскравими плямами рожевого вишневого цвіту. Я уявляв, як вона сьогодні дивилася в дзеркало і, готуючись до школи майже як до власного похорону, намагалася цією хустиною підняти собі настрій. На ній були джинси й навипуск — чи то довга футболка, чи то коротка сукня і, як завжди, кеди. Ліна насуплено зиркнула на головний корпус: матусі вже, напевно, сиділи у директора.

— Ти їх чуєш?

— Ні, — похитала вона головою, — я не вмію читати думки.

— Але ж мої читаєш.

— Не зовсім так.

— А вчора?

— Я казала тобі — не знаю, як таке трапляється. У нас просто є… зв’язок, — сьогодні їй важко далося це слово. Вона додала, не дивлячись мені в очі: — Я ні з ким такого не відчувала.

Я хотів сказати, що розумію її: коли ми ось так спілкуємося без слів, перебуваючи за милі одне від одного, я відчуваю, що вона ближча мені за будь-кого на світі.

Але я не міг у цьому зізнатись. Навіть подумати про це не міг, натомість мені в голову лізли баскетбольні тренування, шкільне меню, світло-зелений колір коридорних стін, які я ось-ось мав побачити, і ще купа всілякої маячні. Замість видати щось розумне, я схилив голову набік і ляпнув:

— Ага, дівчата постійно мені це кажуть.

От бовдур! І що більше я нервую, тим тупіші в мене жарти.

На Ліниному обличчі промайнула кривувата напружена усмішка:

— Не треба мене смішити. Не вийде.

Але ж вийшло.

Я знову подивився на центральний вхід.

— Хочеш, я скажу тобі, про що вони говорять?

— Як? — кинула вона на мене скептичний погляд.

— Це ж Гатлін. Тут немає секретів.

— Щось дуже неприємне? — відвела очі Ліна. — Вважають, що я псих?

— Щось у тому роді.

— Небезпечна для школи?

— Можливо. Тут не надто дружньо ставляться до диваків, а більшого дивака за Мейкона Рейвенвуда годі шукати. Тільки без образ, — усміхнувсь я.

Пролунав перший дзвоник. Ліна схвильовано ухопила мене за рукав:

— Минулої ночі я бачила сон. А ти?..

Я кивнув. Закінчувати фразу не було потреби. Я знав, що у тому сні ми були разом.

— У мене навіть волосся намокло.

— В мене теж, — простягнула вона руку. На її зап’ястку від моїх пальців залишилися відмітини. Це я хапав її у сні, коли вона танула в темряві. Я сподівався, бодай це їй не снилося, але, судячи з виразу її обличчя, якраз навпаки.

— Ліно, пробач.

— Ти не винен.

— Не розумію: чому ці сни так схожі на реальність?

— Я намагалася тебе попередити, щоб ти тримався від мене подалі.

— Ага. Вважатиму себе попередженим.

Триматися від неї подалі не входило в мої плани. Навіть наражаючись на шкільні сутички. Мені було так радісно від того, що поряд зі мною є людина, яка мене розуміє, з якою я можу бути таким, як є! З Ліною я справді міг поговорити, а у Ґрінбраєрі — там у саду, серед високої трави — мені взагалі здалося, що ми можемо балакати цілісінькі дні й навіть довше. Допоки вона буде поряд.

— А як щодо твого дня народження? Чому ти сказала, що тебе тут може не бути?

Ліна швидко змінила тему:

— Що з медальйоном? Ти бачив те, що й я? Пожежу — у другому видінні?

— Так. Я сидів посеред церкви і мало не впав з лавки. Але я дещо дізнався від Сестер: ініціали ІКВ належать Ітану Картеру Вейту, моєму двоюрідному пра-пра-прапрадіду. Мої божевільні бабці розповіли, що мене назвали на його честь.

— Тоді чому ж ти не впізнав його ініціалів?

— Ось це дуже цікаво. Я ніколи про нього не чув — у нашому фамільному древі його просто немає.

— А ЖКД? Це Женев’єва, правильно?

— Цього вони не знали, але певно, що так. Видіння саме про неї, а «Д» у її ініціалах, безперечно, означає Дюкейн. Я хотів запитати Амму, та коли вона побачила медальйон, у неї мало очі з орбіт не повилізали. Ніби той медальйон був тричі проклятий, добряче зурочений та ще й настояний на відьомському зіллі. А до батькового кабінету, де той зберігає старі мамині книжки про Гатлін і війну, я все одно не зайду… А ти могла б запитати у дядька.

— Він нічого не скаже. А де медальйон зараз?

— У мене в кишені, у мішечку з порошком. Амма цим порошком скрізь посипала, щойно медальйон побачила. Але зараз вона думає, що я його закопав назад у землю.

— Напевне, вона ненавидить мене.

— Не більше і не менше, ніж усіх дівчат. Ну тобто моїх подруг. Ну тобто моїх друзів серед дівчат, — геть заплутавсь я. — Ходімо краще на урок, доки ми не влипли у ще цікавішу історію.

— Я взагалі збиралася їхати додому. Знаю, що рано чи пізно я з ними все одно зустрінуся, але хочу ще бодай на день відстрочити цю зустріч. Така собі опозиція.

— А ти не заробиш собі ще більших неприємностей?

— Від кого? — засміялася вона. — Від мого сумнозвісного дядечка Мейкона Рейвенвуда, який вважає, що школа — це марнування часу, а зразкові мешканці Гатліна не варті, щоб з ними спілкуватися? Та він тільки зрадіє.

— Тоді навіщо ти взагалі ходиш до школи? — запитав я, не уявляючи, щоб Лінк бодай день відсидів за партою, аби його щоранку в буквальному сенсі не виганяла з дому місіс Лінкольн.

Ліна покрутила на ланцюжку одне з брязкалець — семикутну зірку.

— Я гадала, тут буде по-іншому. Сподівалася, що у мене з’являться друзі і що я зможу попрацювати в шкільній газеті. Таке.

— Попрацювати в газеті? В «Обструкціоністі»?!

— Я хотіла записатися в редколегію в попередній школі, але мені сказали, що у них усе зайнято. І це при тому, що їм бракувало людей і вони вчасно не встигали подавати матеріали, — Ліна відвела схвильований погляд. — Мені час.

Я відчинив їй дверцята.

— Думаю, тобі потрібно поговорити про медальйон із дядьком. Він може знати більше, ніж тобі здається.

— Повір, що ні.

Я зачинив дверцята. З одного боку, мені страшенно хотілося, щоб вона залишилась, але з другого, відчував полегшення: сьогодні мені й так доведеться багато що з’ясувати.

— Хочеш, щоб я здав його за тебе? — запитав я про її зошит на передньому сидінні.

— Ні, це не домашка, — вона відчинила бардачок і вкинула зошит туди. — Там нічого немає.

Нічого, про що б вона хотіла мені розповісти.

— Ти ліпше йди, доки Товстун не почав перекличку.

Не встиг я й слова мовити, як вона завела машину і з’їхала з бордюру, помахавши мені рукою.

Я почув гавкіт, а коли обернувся, то всього за кілька метрів помітив величезного чорного рейвенвудівського пса і людину, на яку він гарчав.

Мені посміхалася місіс Лінкольн. Собака шкірив зуби, на його загривку дибки стояла шерсть. Місіс Лінкольн дивилася на нього з такою відразою, ніби це був сам Мейкон Рейвенвуд. Якби між цими двома зав’язалася сутичка, не знаю, хто б і переміг.

— Дикі собаки переносять сказ. Треба сповістити владу!

Аякже.

— Так, мем.

— Хто це щойно поїхав на дивній старій чорній машині? Ви про щось довгенько говорили.

Місіс Лінкольн і так знала відповідь. Це було не запитання. Це було звинувачення.

— Мем?

— Щодо недавніх дивних подій: директор тільки-но сказав мені, що він може перевести цю дівчинку, родичку Рейвенвуда, до будь-якої школи в трьох районах поблизу Гатліна. І подалі від школи Джексона.

Я змовчав. І навіть на неї не подивився.

— Ітане, ми несемо за це відповідальність — директор Гарпер, я, всі батьки й матері Гатліна. Ми маємо вберегти молодь від небезпеки і небезпечних людей.

Це означало «людей, не схожих на мене».

Вона погладила мене по плечу, так само як погладила Емілі менш ніж десять хвилин тому.

— Я не сумніваюся, що ти мене розумієш — врешті-решт, ти ж свій. Тут народився твій тато, тут похована твоя мама. Ти — звідси. Не всім так пощастило.

Я аж витріщив на неї очі, але не встиг розтулити рота, як вона вже була за кермом свого бусика.

Цього разу місіс Лінкольн розвернула кампанію не зі спалення книжок.

* * *

Коли я зайшов до класу, все повернулося у незвично звичайне русло, підозріло звичайне. Я очікував, що сьогодні до школи здійснить паломництво половина батьків Гатліна, але цього не сталося. За обідом я, як завжди, з’їв три порції шоколадного пудингу, і все нібито не віщувало біди, хоча я чудово розумів, про кого і про що ми з хлопцями не говоримо. Навіть вигляд Емілі, яка всю англійську штампувала есемески, доводив, що нічого не змінилося. Окрім того, що я знав, кому і що вона пише. Тобто, як я й казав, усе було незвично звичайним.

Аж поки Лінк не підвіз мене додому після тренування і я не вирішив зробити дещо абсолютно божевільне.

* * *

Амма стояла на порозі — на мене чекали великі неприємності.

— Ти її бачив?

Очікуване запитання.

— Її в школі не було.

По суті, майже правда.

— Може, то й на краще. Біда ходить слідом за тією дівчиною, як собака Рейвенвуда за своїм хазяїном. Не треба нам тієї біди в дім.

— Я в душ. А вечеря скоро? Бо ми з Лінком хотіли увечері ще один проект закінчити, — гукнув я зі сходів, намагаючись не робити на своїх словах зайвий акцент.

— Проект? Який проект?

— З історії.

— А куди ви їдете і коли ти будеш удома?

Я мовчки зачинив двері у ванну. У мене був план, але його треба було вплести у правдоподібну історію.

Десять хвилин потому, сидячи за столом, я вже знав, що сказати. Придумка була не те щоб бездоганна, але найкраща з того, що я спромігся вигадати за десять хвилин. Залишилося тільки її розповісти. Брехун з мене такий собі, а Амму нелегко обманути.

— Лінк забере мене після вечері, й ми поїдемо до бібліотеки. Працюватимемо там до закриття… ну, це десь до дев’ятої-десятої години, — сказав я, виливаючи на шматочки свинини гірчичний соус. Це фірмовий соус Гатліна до смаженого м’яса, одна з небагатьох фішок міста, не пов’язана з війною.

— До бібліотеки?

Коли я говорив Аммі неправду, то завжди хвилювався, а тому намагався робити це нечасто. Сьогодні це дивне відчуття в животі було таким сильним, що мені навіть вечеря не лізла в горло, але я знав, що маю їсти. Амма точно вимірювала кожну порцію: якщо я з’їм дві тарілки, то вона щось запідозрить, якщо одну — відішле мене у ліжко з градусником та імбирним пивом. Тому я кивнув і узявся доїдати другу тарілку свинини.

— Ти не був у бібліотеці, відколи…

— Твоя правда.

Відколи померла мама.

Бібліотека і для мами, і всієї нашої сім’ї була другою домівкою. Ми приїздили туди щосуботи по обіді, і я, ще малим хлоп’ям, блукав між стелажів, витягуючи з полиць книжки, на яких був піратський човен, лицар, солдат чи космонавт.

Мама зазвичай казала: «Це моя церква, Ітане. Ось тут наша служба».

Завідувачка бібліотеки, Маріан Ашкрофт, була маминою подругою з незапам’ятних часів, другим після мами найрозумнішим істориком Гатліна і — до минулого року — її колегою-дослідницею. Вони разом навчалися в університеті Дюка, а коли Маріан захистила дисертацію з афро-американістики, то переїхала до Гатліна, щоб разом з мамою дописати їхню першу книжку. Коли сталася аварія, вони дописували вже п’яту.

З того часу я й на поріг бібліотеки не ступав, та й досі не був готовий. Однак я знав, що Амма ніколи не заборонить мені туди йти і навіть не перевірятиме, чи сказав я їй правду. Маріан Ашкрофт теж була членом родини, а для Амми, яка любила маму так само сильно, як і її подруга Маріан, родина була важливішою за все.

— Ну то поводься як слід і голосно не розмовляй. Ти знаєш, що сказала б мама: будь-яка книга — це Біблія, а де Біблія — там і Храм Божий.

Як я й казав, мама б ніколи не приєдналася до ДАР.

Посигналив Лінк — дорогою на репетицію він мав підвезти мене до місця призначення. Я вибіг з кухні з докорами сумління, що не піддався бажанню обійняти Амму і розповісти їй усе, як тоді, коли мені було шість років і я виїв із буфета всі желейні цукерки. Можливо, Амма мала рацію. Може, я дійсно продірявив небо, і Всесвіт ось-ось має впасти мені на голову.

* * *

Я підійшов до дверей Рейвенвуду, стискаючи у руці блискучу блакитну теку — моє виправдання за неочікуваний візит. Я мав сказати, що привіз Ліні домашнє завдання з англійської, яку вона сьогодні пропустила, — це був доволі переконливий привід на порозі мого будинку, але не надто переконливий, як мені вже почало здаватися, тут.

Навряд чи я вчинив би так у якомусь іншому випадку, але було очевидно, що Ліна не збиралася запрошувати мене в гості. А старий Рейвенвуд міг щось знати. Так підказувало моє шосте чуття.

Чи, можливо, причина була в іншому — я хотів її побачити. День без урагану на ім’я Ліна був нудний, і я взагалі не знав, як зміг висидіти вісім уроків без усіх тих пригод, які вона приносила з собою. Без усіх тих пригод, які я сам хотів влаштувати під її впливом.

* * *

Я бачив, як із затінених гіллям вікон ллється світло, чув музику, яка долинала знизу. Це були старі пісні Саванни, написані поетом з Джорджії, якого дуже любила мама. «У прохолоді вечора» — такі лунали слова.

Ще до того, як я постукав, з будинку почувся гавкіт пса. Двері відчинилися. Переді мною з’явилася Ліна — босонога і вже в іншому вбранні. На ній була чорна сукня з вишитими пташками, і вона мала такий вигляд, ніби зібралася до дорогого ресторану, а я, у своїй драній футболці та джинсах, — хіба що до забігайлівки «Мороз». Ліна вийшла на веранду і зачинила по собі двері.

— Ітане, що ти тут робиш?

Я незграбно простягнув їй теку:

— Приніс тобі домашнє завдання.

— Повірити не можу! Я ж казала: дядько не любить незнайомців, — вона вже виштовхувала мене з ґанку. — Швидко, йди.

— Я гадав, ми зможемо з ним поговорити.

Позаду нас я почув покашлювання, а коли обернувся, то побачив рейвенвудівського пса, а за ним і самого Рейвенвуда. Я спробував приховати подив, але навряд чи це мені вдалося, особливо коли я від несподіванки мало не підстрибнув на сходах.

— Такі слова я чую нечасто. І не бути мені джентльменом з Півдня, якщо я вас розчарую, — він розтягував слова на південний манер, але дикція в нього була відмінна. — Радий нарешті з вами зустрітися, містере Вейт.

Я не міг повірити, що стою перед ним — таємничим Мейконом Рейвенвудом. От тільки я очікував побачити справжнього мовчуна Редлі — якогось дідугана, що тиняється біля будинку в затяганому домашньому одязі, бурмоче собі під ніс примітивні слова, скидається на неандертальця і, можливо, навіть пускає слину.

Натомість переді мною стояв зовсім не книжковий мовчун. Це радше був Аттикус Фінч.

Мейкон Рейвенвуд мав бездоганний вигляд у стилі — навіть не знаю — сорокових років двадцятого століття. Його біла накрохмалена сорочка була застібнута не на ґудзики, а на старомодні срібні запонки. Бездоганний вечірній піджак був ідеально випрасуваний і ідеально чорний. Очі виблискували темним сяйвом і теж були майже кольору ночі. Вони ніби мали якусь поволоку, тонування, як вікна катафалку, в якому містом роз’їжджала Ліна. У них нічого не віддзеркалювалося, нічого не можна було побачити, вони помітно виділялися на тлі блідого обличчя — білого як сніг, як мармур, як, врешті-решт, обличчя людини, яка ніколи не виходить з дому. Його чорне, як смола, волосся посивіло біля скронь, але в цілому було того ж темного кольору, що й у Ліни.

Він міг би бути зіркою чорно-білого кіно або членом королівської родини якоїсь маленької країни, про яку тут ніхто не чув. Але, хай як дивно, Мейкон Рейвенвуд мешкав у Гатліні й був його найбільшим місцевим страшидлом, бабаєм, яким мене лякали ще з дитячого садочка. От тільки зараз я зрозумів, що він у сотні разів менше місцевий, ніж я.

Не зводячи з мене очей, Мейкон Рейвенвуд згорнув книжку, яку тримав у руках. Насправді він мовби дивився крізь мене, шукаючи щось позаду, так наче у нього був рентгенівський зір. З огляду на події минулого тижня — усе було можливо.

Моє серце аж вискакувало з грудей, я був певен, що він чує його калатання. Ніхто з нас не усміхнувся. Пес застиг біля Мейконових ніг, готовий щохвилини виконати команду «фас».

— Що ж це з моїми манерами? Заходьте, містере Бейт, ми саме збиралися вечеряти. Ви просто зобов’язані сісти з нами за стіл. Для нас, Рейвенвудів, вечеря — це завжди ціла подія.

Я глянув на Ліну в очікуванні бодай якоїсь підказки.

«Скажи, що ти не хочеш залишатися».

«Повір, що й не хочу».

— Ні-ні, сер, я не хочу заважати. Я просто привіз Ліні її домашнє завдання, — сказав я і вдруге помахав блакитною текою.

— Нічого не хочу чути. Ви залишаєтеся. По вечері ми з приємністю викуримо пару кубинських сигар у зимовому саду… чи вам більше до вподоби сигарилли? Хоча, звісно, якщо вам ніяково заходити, я вас зрозумію…

З його слів неможливо було з’ясувати, жартує він чи говорить всерйоз.

Ліна пригорнулася до дядька, і вираз його обличчя одразу змінився.

— Дядечку М., не дражнися з Ітана. Він мій єдиний друг у Гатліні, а якщо ти його відвадиш, то мені доведеться переїхати до тітки Дел, і тобі не буде з кого кепкувати.

— У мене залишиться Мовчун.

Пес із цікавістю подивився на Мейкона.

— А я його з собою заберу. Він же ходить хвостиком за мною, не за тобою.

Я не міг не запитати:

— Мовчун? Собаку звати Мовчун Редлі?

Мейкон усміхнувся — хоча ні, просто ледь-ледь розтягнув губи.

— Хай уже ліпше так кличуть його, а не мене, — закинув Рейвенвуд голову і голосно засміявся. Це мене неабияк спантеличило, бо я навіть уявити не міг, що його обличчя здатне посміхнутися.

Відлюдник відчинив двері.

— Справді, містере Вейт, приєднуйтеся. Я дуже люблю гостей, а нас уже сто років не вшановував своєю присутністю жоден гість поважної гатлінівської околиці.

На обличчі Ліни з’явилося щось схоже на усмішку:

— Дядьку М., не будь снобом. Мешканці Гатліна не винні, що ти з ними не розмовляєш.

— І я теж не винний, що маю слабкість до гарних манер, меткого розуму і охайного зовнішнього вигляду — не обов’язково у такій послідовності.

— Не зважай. У нього буває, — винувато вимовила Ліна.

— Дай-но я здогадаюся, цей візит має стосунок до директора Гарпера?

— Так, — кивнула Ліна, — зі школи дзвонили: допоки розслідується справа, я на випробному терміні, — вона закотила очі. — Ще одне «порушення» — і мене відрахують.

Мейкон засміявся, наче з дріб’язкового жарту.

— Випробний термін? Як мило. Під випробуванням розуміють перевірку авторитетною владою, — він підштовхнув нас обох до передпокою. — Навряд чи такою владою може бути товстун-директор, який заледве закінчив коледж, і купка розлючених домогосподинь, у яких родовід не порівняється навіть з родоводом Мовчуна Редлі.

Переступивши поріг, я застиг на місці. Передпокій уже не був схожий на той, що я бачив кілька днів тому: все було зроблено з розмахом, без натяку на провінційність. Над геть несучасними сходами, які, здавалося, трималися просто в повітрі, висів застрашливо великий олійний портрет приголомшливо вродливої жінки з сяючими золотавими очима. Цими сходами щомиті могла б спуститися Скарлет О'Гара, і її криноліни гармонійно б вписалися в інтер’єр. Зі стелі звисали багатоярусні кришталеві люстри, скрізь стояли старовинні масивні меблі, маленькими купками — вишукано гаптовані стільці, а ще були мармурові столики і розлога папороть у горщиках. Повсюди горіли свічки. Високі двійчасті двері були відчинені настіж, а у повітрі витав аромат гарденій із вишукано розставлених на столиках високих срібних ваз.

На якусь мить мені здалося, що це знову видіння, за винятком того, що медальйон був надійно загорнутий у хустинку і лежав у мене в кишені. Я це перевірив і тому знав напевне. А ще за мною зі сходів занадто пильно спостерігав цей підозрілий пес.

Але ж це неможливо! Рейвенвуд не міг кардинально змінити інтер’єр відтоді, як я востаннє був у цьому домі. Я ніби опинився у минулому, але, навіть попри нереальність ситуації, я б дуже хотів, щоб це побачила мама. Їй би сподобалося. Тільки зараз цей будинок набув справжнього вигляду, став таким, яким, певно, був завжди. Я відчував це. Тепер він асоціювався з Ліною, з садом за кам’яними мурами, з маєтком Ґрінбраєр.

«Чому він раніше був не такий?»

«Ти про що?»

«Ти знаєш».

Ми йшли за Мейконом, і він повів нас туди, де минулого тижня була затишна вітальня. Сьогодні ж замість неї красувалася пишна зала і довгий стіл на кігтястих лапах, накритий саме на три персони, ніби Мейкон заздалегідь знав про мій візит. У кутку саме по собі грало фортепіано — я вирішив, що воно механічне. Зала мала дещо лячний вигляд: їй вочевидь бракувало передзвону бокалів і сміху гостей. Так наче Рейвенвуд влаштовував бал року, але єдиним запрошеним був я.

Увесь цей час Мейкон не припиняв говорити. Його слова відлунювали від масивних стін із фресками і високих різьблених стель.

— Я не заперечую свою зверхність — так, я не люблю маленьких містечок. Я не люблю мешканців цих містечок, бо у них замало важить мозок і забагато — тіло. Вони ніби компенсують цим брак внутрішнього світу. Їдять усіляку гидоту — причому калорійну — їдять, їдять, а насититись не можуть, — Мейкон посміхнувся, але зовсім не по-доброму.

— То чому ви не переїдете? — запитав я роздратовано, і це раптово повернуло мене у реальність, хай якою вона була насправді. Одна справа, коли кепкую з Гатліна я, інша — коли це робить Мейкон Рейвенвуд. Тепер про місто говорив сторонній.

— Не мели дурниць. Мій дім — маєток Рейвенвуд, а не Гатлін, — останнє слово Мейкон не вимовив, а сплюнув як отруту. — Колись я залишу тенета цього світу, а оскільки у мене дітей немає, то мені потрібно буде знайти когось, хто б доглянув маєток. Зберегти Рейвенвуд — ось місія всього мого життя, грандіозна і страшенно важлива. Мені подобається уявляти себе наглядачем живого музею.

— Не драматизуй, дядечку М.

— А ти, Ліно, не згладжуй. Я ніколи не розумів, чому тебе так тягне спілкуватися з усім цим непросвітленим людом.

«Він має рацію».

«То мені що, більше не приходити до школи?»

«Ні, я не про це…»

— Звісно, — подивився Мейкон на мене, — не беручи до уваги нашого гостя.

Що більше він говорив, то більше пробуджував у мені цікавість. Хто знав, що, крім мами і Маріан Ашкрофт, в містечку є ще й третій розумний мешканець? Чи, можливо, четвертий — це вже залежатиме від подальшої поведінки батька.

Я намагався роздивитися, що за книжку Мейкон тримає в руках.

— Це Шекспір?

— Бетті Крокер,[9] надзвичайна жінка. Я тут саме намагався пригадати, що у цьому місті готують на вечерю. Сьогодні мені захотілося місцевої кухні, тож я обрав свинину.

Знову свинина! Мене нудило від самого слова.

Мейкон елегантно відсунув для Ліни стілець.

— Ліно, до речі про гостинність: скоро на Збори до нас приїздять твої двоюрідні сестри і брати. Нагадай Покоям і Кухні, що нас буде на п’ять осіб більше.

Ліна кинула на дядька знервований погляд:

— Я нагадаю кухарям і покоївкам. Ти ж це мав на увазі?

— А що таке Збори?

— Ой, у нас така дивна родина! Збори — це просто давнє свято врожаю. Ніби як День подяки, тільки раніше. Не зважай.

Я б ніколи не подумав, що до Рейвенвуду хтось приїздить — хай родичі, хай хто ще. Я ніколи не бачив, щоб у цей бік на розвилці повернула бодай одна машина.

Мейкон вочевидь тішився.

— Як собі знаєш. Але щодо кухні: я голодний, як вовк, а тому піду подивлюся, що там для нас наколотили.

Поки він говорив, звідкись здалеку долинав стукіт сковорідок і каструль.

— Тільки, будь ласка, лагідніше, дядечку М.

Мейкон Рейвенвуд перетнув бальну залу і зник з очей. Я досі чув, як натертими коридорами стукотять його черевики. Як же все було дивно — на тлі цього маєтку навіть Білий Дім видався би хатинкою лісника.

— Ліно, що відбувається?

— Що ти маєш на увазі?

— Як він знав, що я прийду?

— Мабуть, побачив нас на ґанку і накрив стіл.

— А будинок? Я заходив сюди того дня, коли ми знайшли медальйон, тут усе було не так.

«Ліно, скажи. Мені ти можеш довіряти».

Вона перебирала поділ сукні. От упертюха!

— Дядько любить старовинні речі й постійно змінює інтер’єр. Це так важливо?

Хай що насправді відбувалося, розповідати мені про це вона зараз не збиралася.

— Гаразд. Тоді ти не проти, якщо я пороздивляюся?

Ліна мовчки насупилася. Я підвівся з-за столу і рушив до іншої кімнати. Вона була схожою на невеличкий кабінет із канапою, коминком і декількома письмовими столами. Перед вогнем лежав Мовчун Редлі. Щойно я зайшов до кімнати, як він загарчав.

— Гарний песик.

Він загарчав голосніше. Я позадкував; гарчання стихло, і він спокійно поклав голову на кам’яну плиту перед коминком.

На найближчому до мене письмовому столику лежав пакунок, замотаний у коричневий папір і обв’язаний мотузкою. Коли я узяв його, Редлі загарчав знову. На пакунку був відомий мені штамп гатлінівської районної бібліотеки. Я бачив сотні таких пакунків — мама їх часто отримувала. Тільки Маріан Ашкрофт могла б так старанно запакувати книжки.

— Вам цікаві бібліотеки, містере Вейт? Знаєте Маріан Ашкрофт? — заговорив поряд зі мною Мейкон, беручи з моїх рук пакунок і захоплено його роздивляючись.

— Так, сер. Я знаю доктора Маріан Ашкрофт. Вона була найкращою подругою моєї мами, вони працювали разом.

Очі Мейкона спалахнули й одразу ж погасли.

— Ну звісно, як я одразу не здогадався! Ітан Вейт. Я знав вашу маму.

Я остовпів. Як Мейкон Рейвенвуд міг знати маму?

На його обличчі промайнув дивний вираз, так ніби він намагався згадати щось давно забуте.

— Звісно, з її робіт. Я прочитав усі її книжки. До речі, якщо ви звернете увагу на примітки у книзі «Плантації і планування: розділений сад», то побачите, що декілька першоджерел для її дослідження взяті з моєї особистої бібліотеки. Ваша мама була неперевершена. Її смерть — велика втрата.

— Дякую, — сказав я, ледь усміхнувшись.

— Насправді я мав би за честь показати вам свою бібліотеку. Я б залюбки продемонстрував свою колекцію єдиному сину Дайли Еверс.

Я поглянув на Мейкона Рейвенвуда, вражений тим, як звучить ім’я моєї матері в нього на вустах.

— Бейт. Лайли Еверс Бейт.

— Певна річ, — його усмішка стала ширшою. — Але все по порядку. Судячи з того, що на кухні стихло, гадаю, вечерю подано.

Він поплескав мене по плечу, і ми пішли до бальної зали.

Ліна вже чекала нас за столом, знов запалюючи свічку, яку встиг задути вечірній вітер. Стіл просто вгинався від страв, а я навіть не міг уявити, як вони тут опинились — у будинку, крім нас, не було жодної живої душі. Ця загадка стала наступною після нового інтер’єру і вовко-пса, однак найбільших див я усе ж таки очікував від самого Рейвенвуда.

На столі було достатньо їжі, щоб нагодувати ДАР, усі церкви міста і всю баскетбольну збірну. От тільки страви були не з гатлінівської кухні. Перед нами стояло щось схоже на запечене порося з яблуком у роті, піраміда зі смаженої поребрини з паперовими квіточками на кінці кожного ребра, а поряд з нею — якась понівечена гуска, обсипана каштанами. А ще безліч соусів, кремів і підлив, булок і хлібців, овочів і паштетів, які б я навіть не міг назвати. А до всього були подані бутерброди зі свининою, які зовсім не вписувались у загальне сервірування столу. Я кинув оком на Ліну і скривився на саму думку про те, скільки ж мені заради ввічливості доведеться з’їсти.

— Дядечку М., ми стільки не з’їмо.

Мовчун скрутився навколо Ліниного стільця, махаючи хвостом в очікуванні смачного.

— Що за маячня! У тебе з’явився друг — то святкуймо. Кухня образиться.

Ліна схвильовано дивилася на мене; вона нібито боялася, що я підведусь і, сказавши, що йду помити руки, просто втечу геть. Я знизав плечима і почав накладати їжу в тарілку, сподіваючись, що завтра Амма дозволить мені пропустити сніданок.

Коли Мейкон налив собі вже третю порцію віскі, я вирішив, що настав час показати медальйон. Я помітив, що Рейвенвуд накладав собі страви з верхом, але не бачив, щоб він щось їв. Здавалося, їжа зникала сама по собі від найменшого поруху виделки. Що ж, можливо, Мовчун Редлі — найщасливіший собака в місті.

— Сер, — згорнув я серветку, — ви не проти, якщо я у вас дещо запитаю? Ви добре знаєте історію, а у мами я, на жаль, запитати більше не можу.

«Що ти робиш?»

«Просто запитую».

«Він нічого не знає».

«Ліно, потрібно спробувати».

— Певна річ, — мовив Мейкон, відпивши віскі.

Застромивши руку в кишеню, я дістав підвісок з Амминого мішечка, намагаючись не розмотати хустинку. Раптом згасли усі свічки. Світло в люстрі потьмяніло, а за мить спалахнуло знову. Навіть піаніно замовкло.

«Ітане, що ти робиш?»

«Я нічого не зробив».

У темряві я почув голос Мейкона:

— Синку, а що у тебе в руці?

— Медальйон, сер.

— Ти не образишся, якщо я попрошу тебе покласти його назад до кишені?

Він говорив спокійно, але спокій був удаваний. Було ясно, що він стримується. Рівний голос був уже не такий рівний, Мейкон усіляко намагався приховати схвильованість і напругу.

Я поклав медальйон назад до мішечка і запхав його до кишені. На тому боці столу Мейкон торкнувся підсвічника. Одна по одній спалахнули свічки, а трапеза зникла.

У світлі свічок Мейкон мав похмурий вигляд. Також він уперше за сьогоднішню зустріч не промовив ані слова, нібито зважуючи якесь надважливе рішення, від якого залежала вся наша доля. Треба було йти. Ліна мала рацію, дарма я вирішив запитати. Можливо, у самітництва Рейвенвуда була своя причина.

— Перепрошую, сер. Я не знав, що так станеться. Коли наша домогосподиня Амма побачила медальйон, він теж справив на неї таке… ну… сильне враження. А от коли ми з Ліною його знайшли — нічого поганого не сталося.

«Більше нічого йому не кажи. Ні слова про видіння».

«Не казатиму. Я тільки хотів переконатися, чи правильно думав про Женев’єву».

Ліна могла не хвилюватись — я більше не сказав би Мейкону Рейвенвуду ні слова. Я лише хотів вибратися звідси, тож почав підводитися:

— Напевне, я вже йтиму, сер. Пізно вже.

— А чи не міг би ти описати мені медальйон? — радше звелів він, ніж попросив.

Я мовчав.

Нарешті заговорила Ліна:

— Він старий, потертий і з камеєю. Ми знайшли його в Ґрінбраєрі.

— Чому ти не сказала, — схвильовано покрутив Мейкон свій срібний перстень, — що була в Ґрінбраєрі? Це ж не Рейвенвуд. Я не зможу тебе там захистити.

— Там було безпечно, я це відчувала.

Безпечно? Про що це вона? Невже він аж так її оберігає?

— Ні, ти була за межею. Там ніхто і ніщо не зможе піти за тобою. Ти багато чого не знаєш, а він… — Мейкон через стіл указав на мене. — Він узагалі нічого не знає. Він не захистить тебе, і непотрібно було його в це втягувати.

Я не міг більше мовчати. Просто не міг. Він говорив про мене так, наче мене тут немає!

— Мене це теж стосується, сер. На зворотному боці медальйона були ініціали ІКВ. ІКВ — це Ітан Картер Вейт, мій двоюрідний пра-пра-прапрадідусь. А другі ініціали — ЖКД, і ми більш ніж упевнені, що Д у них означає Дюкейн.

«Ітане, годі».

Але я не зупинявся:

— Немає сенсу щось від нас приховувати, бо хай що станеться, це стосуватиметься нас обох. І подобається вам це чи ні, але це щось відбувається вже зараз…

Кімнатою пролетіла ваза з гарденіями і розбилася, вдарившись об стіну. Ось це вже був той Мейкон Рейвенвуд, про якого ми всі змалечку розповідали страшилки.

— Юначе, ти навіть не уявляєш, про що зараз говориш, — сказав він, зазираючи мені у вічі. Від їхньої темної глибини у мене на тімені заворушилося волосся. Здавалося, ситуація виходить з-під контролю, я надто далеко зайшов. Мовчун Редлі підвівся і почав нишком походжати за господарем, як мисливський пес. Його очі були, як завжди, навдивовижу круглі й чимось мені знайомі.

«Більше ні слова».

Мейкон примружив очі. Де й подівся його зірковий шик! На зміну йому прийшло щось темне і зловісне. Понад усе кортіло втекти, але мої ноги ніби вросли в землю. Я закляк.

Я помилявся щодо маєтку Рейвенвуд і самого Рейвенвуда. Я боявся їх обох.

Коли Мейкон нарешті заговорив, то здавалося, він промовляє сам до себе.

— П’ять місяців. Чи знаєш ти, через що мені доведеться пройти і на що я здатен, аби тільки з нею нічого не сталося за ці п’ять місяців? Чого це мені коштуватиме? Як це мене виснажить, а може, навіть знищить?

Ліна мовчки підсунулася до нього і поклала руку йому на плече. Вмить гнів з його очей зник, і Мейкон став таким, як зазвичай.

— Схоже на те, що Амма — мудра жінка. Я дослухаюся її поради і поверну цю річ туди, де ви її знайшли. І будь ласка, більше її сюди не принось, — підвівшись, Мейкон жбурнув серветку на стіл. — Наш візит до бібліотеки зачекає, правда ж? Ліно, потурбуйся, щоб твій друг знайшов дорогу додому. Беззаперечно, сьогодні був надзвичайний вечір. Блискучий, я б сказав. Обов’язково приходьте до нас знову, містере Вейт.

У кімнаті стало темно, і він зник.

* * *

Як же я хотів вибратися з цього місця! Була б моя воля — я б тієї ж таки миті вибіг з цього чудернацького будинку і втік подалі від Ліниного дивака-дядька. Що це взагалі за спектакль? Ліна зразу ж провела мене до дверей, ніби вона сама боялася вскочити у халепу через найменшу затримку. Однак коли ми перетинали передпокій, я помітив те, чого не бачив раніше.

Медальйон. На шиї намальованої жінки з приголомшливими золотавими очима висів медальйон. Я ухопив Ліну за руку. Вона застигла, побачивши те, що і я.

«Його тут раніше не було».

«Кого?»

«Цей портрет висить тут усе життя. Я тисячу разів повз нього проходила. На ній ніколи не було медальйона».

15. IX

Розвилка

Дорогою додому ми майже не розмовляли. Я не знав, що сказати, а Ліна мовчки дякувала мені за відсутність запитань. Я був за кермом катафалка, і добре, що вона дозволила мені керувати: я мав заспокоїтися і розвіятися. Свою вулицю я вже минув, але повертати і не збирався: додому все одно ще було зарано. Я не міг збагнути, що відбувається з Ліною, з її дядьком та з усім їхнім будником. І вона мала мені це пояснити.

— Ти проїхав, — уперше, відколи ми виїхали з маєтку, заговорила Ліна.

— Знаю.

— Ти, як і всі, гадаєш, що дядько божевільний. То скажи це. Скажи, який він, цей старий Рейвенвуд, — уїдливо мовила вона. — Мені час додому.

Я мовчки об’їхав пам’ятник генералу армії Конфедерації Джубалу Ерлі, що височів на клаптику пожухлої трави, — чи не єдину пам’ятку Гатліна, зазначену в путівниках. Генерал, як і в роки Громадянської війни, боронив свою землю, але ця відданість тепер здавалася мені непотрібною. Все змінилось і змінювалося далі. Я був іншим — від того, що побачив небачене, відчув невідчутне і зробив те, що не зробив би ще й тиждень тому. І через це мені здавалося, що генерал став іншим теж.

Я звернув на вулицю Голубину і припаркував катафалк на узбіччі, саме під табличкою з написом «Ласкаво просимо до Гатліна — батьківщини унікальних плантацій Півдня і найсмачнішого в світі маслинкового пирога». Не знаю, як щодо пирога, але про плантації вони написали правду.

— Що ти робиш?

— Маємо поговорити, — заглушив я мотор.

— Жодних тет-а-тетів на узбіччі.

Це був жарт, але Лінин голос видавав занепокоєння.

— Розповідай.

— Що саме?

— Жартуєш? — я ледь стримувався, щоб не перейти на крик.

Ліна ухопилася за намисто, прокручуючи на ньому металеве кільце з бляшанки з-під содової.

— Не знаю, що ти хочеш від мене почути.

— Може, поясниш, що там у вас вдома відбувалося?

Вона дивилася у вікно, в цілковиту ніч.

— Він розізлився, а як злиться — часом утрачає над собою контроль.

— Утрачає контроль? Тобто це звичайна річ, що кімнатою літають вази, а свічки запалюються самі по собі?

— Ітане, пробач, — стиха мовила Ліна.

Однак я не міг мовчати. Що більше вона уникала моїх питань, то більше мене це дратувало.

— Не треба вибачатися. Ліпше кажи, як є.

— Що саме?

— Що відбувається з твоїм дядьком? З його дивним будинком? Як він усе перемінив за лічені дні? Як на столі з’являлася і зникала їжа? Що це за розмови про чужу територію і неможливість тебе вберегти? Вибери будь-яке запитання.

— Я не можу про це говорити, — похитала вона головою, — а ти все одно не зрозумієш.

— То дай мені хоч спробувати!

— Ми відрізняємося від інших. І повір мені, ти цього не збагнеш.

— Тобто?

— Ітане, прийми це як є. Ти кажеш, що не такий, як вони, але насправді такий самісінький. Ти не проти, що я не така, але наскільки? Зовсім трішки.

— Знаєш що? Ти така ж божевільна, як і твій дядько.

— Ти прийшов до мене без запрошення, а тепер виказуєш мені за те, що побачив?

Я не відповів. За вікном було темно, і в моїй голові теж.

— А ще ти злишся, бо тобі страшно. Ви всі боїтеся. В глибині душі всі ви однакові, — Ліна говорила втомлено, ніби їй уже не ставало сил боротись.

— Ні, — сказав я, глянувши на неї. — Боїшся ти.

— Так, — гірко засміялася вона. — Я боюсь такого, чого ти навіть не можеш уявити.

— Ти боїшся мені довіритися.

Вона мовчала.

— Ти боїшся зблизитися бодай з кимсь настільки, щоб помічати, є людина в школі чи ні.

Ліна провела пальцем по запітнілому склу і намалювала щось схоже на зиґзаґ.

— Ти боїшся довести щось до кінця і побачити результат.

Зиґзаґ перетворився на блискавку.

— Ти не звідси. Твоя правда: ти відрізняєшся від нас ого-го наскільки.

Вона досі дивилася у вікно, у пустку, бо вгледіти щось у темряві було неможливо. Зате я бачив її. Я бачив усе, що було потрібно.

— Ти надзвичайно, абсолютно, неймовірно, більш ніж можливо, нереально інша, — торкнувся я її руки кінчиками пальців, і мене знову пройняло теплим електричним струмом. — Я знаю це, бо глибоко всередині — такий самий. Тож скажи мені, будь ласка, чим ти відрізняєшся?

— Я не хочу розповідати.

Її щокою покотилася сльоза, і я підхопив її пальцем.

— Чому?

— Тому що це мій останній шанс стати нормальною. Хай навіть тут, у Гатліні. Тому що ти мій єдиний друг. Тому що, коли я розповім тобі все, ти не повіриш… або ще гірше — повіриш, — Ліна зазирнула мені в очі. — В будь-якому разі, ти вже ніколи не захочеш зі мною розмовляти.

У вікно постукали, і ми аж підскочили від такої несподіванки. Крізь темряву й дощ блимав ліхтарик, і я опустив скло, промовляючи про себе не надто ввічливі слова.

— Що, дітки, додому ніяк не втрапите? — у вікно до нас шкірився Товстун, такий задоволений, наче щойно знайшов на дорозі дві смачнючі булки.

— Ні, сер. Саме їдемо додому.

— Це ж не ваша машина, містере Вейт.

— Так, сер.

Він перевів ліхтарик на Ліну, помовчав деякий час і додав:

— То їдьте додому. Не змушуйте Амму чекати.

— Так, сер, — я провернув ключ запалювання і глянув у дзеркало: позаду нас, на передньому сидінні Товстунової машини хихотіла його дівчина Аманда.

* * *

Я вийшов з авто, і за кермо пересіла Ліна. Я бачив її крізь водійське вікно. Не глушачи мотору, вона стояла перед моїм будинком.

— До завтра.

— Авжеж.

Однак я знав, що завтра ми не побачимося. Варто їй лишень доїхати до кінця моєї вулиці — і все; це як розвилка між Гатліном і Рейвенвудом, на ній можна обрати лише один шлях. Якщо ця вулиця не для неї — вона зверне в іншому напрямку, так само як того ранку, коли я вперше побачив Рейвенвудівський катафалк.

Вона зверне, якщо обере не мене.

Двома дорогами не проїдеш. Коли виїжджаєш на одну з них — другу залишаєш позаду. Я почув, як вона завела мотор, але йшов до дверей не обертаючись. Катафалк поїхав геть.

Вона обрала не мене.

* * *

Я лежав у ліжку обличчям до вікна. Просто на мене лилося місячне сяйво. Це страшенно мене дратувало, бо я хотів заснути, хотів, щоб закінчився цей день, а місяць лишень відганяв сон.

«Ітане», — почувся ледь вловимий голос.

Я глянув у вікно — ні, воно зачинене, я перевіряв.

«Ітане. Виходь».

Я заплющив очі. На вікні заторохкотіла клямка.

«Впусти мене».

Віконниці відчинилися нарозхрист, нібито їх рвонув вітер, хоча, звісно ж, надворі було цілковите затишшя.

Я підвівся з ліжка і визирнув з вікна.

На газоні перед будинком у самісінькій піжамі стояла Ліна. Уявляю, які б плітки почали розводити сусіди. Уявляю, який в Амми був би шок.

— Або ти виходиш або я заходжу до тебе.

Так, а після шоку був би ще й серцевий напад.

* * *

Ми сиділи на сходах перед будинком. Я одягнув джинси, бо в піжамі не сплю, а якби Амма побачила, що я вийшов до дівчини у самому спідньому, то прибила б і до ранку вже й закопала на газоні у дворі.

Ліна зіперлася на східці, роздивляючись облуплену білу фарбу на ґанку. Місяць світив на її фіолетово-зелену піжаму з китайськими візерунками.

— Я мало не розвернулася в кінці вулиці, але стало так страшно! А коли приїхала додому, мені стало страшно, що я цього не зробила, — Ліна поглянула на лаковані нігті на ногах, а це означало, що вона збиралася сказати щось важливе. — Не знаю… не знаю, як би… Мені ще ніколи не доводилося про це розповідати. Тому хтозна, що з цього вийде.

Я розчесав пальцями скуйовджене волосся.

— Кажи, як є. Я знаю, що таке божевільна сімейка.

— Ти тільки так думаєш. Але нічого не знаєш.

Ліна глибоко вдихнула. Їй було важко говорити, і я бачив, що вона силкується добрати слова.

— Усі в моїй родині, та і я теж, мають надзвичайні здібності. Ми вміємо те, що не до снаги звичайним людям. Ми такими народилися, і нічого не поробиш. Які вже є.

Минуло кілька секунд, поки я зрозумів, про що вона, чи принаймні вирішив, що розумію, про що це вона.

Чари.

Ну де ж Амма, коли вона мені так потрібна?

Мені було страшнувато запитати, але я мав це зробити.

— То хто ж ви? Хто?

Запитання здавалося божевільним, і я ледь спромігся його вимовити.

— Чародії, — тихо мовила Ліна.

— Чародії?

Вона кивнула.

— Типу… чаклуни?

Вона кивнула знов.

Я витріщився на неї. Може, у неї точно не всі вдома?

— Типу… відьмаки?

— Ітане, не сміши.

Я полегшено видихнув. Ну звісно, я бовдур. І що я тільки думав?

— Яке дурне слово! Як «крутелик» чи «ботан». Тупий стереотип.

Від нашої розмови у мене похололо в животі. З одного боку, мені кортіло кинутися до дверей, замкнутися в будинку на всі замки і заховатися під ліжком, а з іншого, і то дужче, кортіло залишитися тут. Хіба ж я не знав, що вона не така, як усі? Можливо, я не міг описати це словами, але ж усвідомлював, що справа не лише в її старих кедах і дрібничках на шиї. Ким іще могла бути людина, здатна викликати зливи, розмовляти зі мною на відстані, спрямовувати хмари і відчиняти віконниці, не сходячи з газону?

— А кращого слова немає?

— Немає одного слова, щоб пасувало до всіх у нашій родині. А у вас хіба є?

Я хотів зняти напругу, переконати себе в тому, що Ліна — звичайна дівчина, що все гаразд.

— Є. У нас усі психи.

— А ми — чародії, це широке поняття. Але у кожного з нас свій дар. Ну, як у звичайних людей: одні розумні, інші багаті, хтось пишається красою, а хтось — здоров’ям.

У мене на язиці вже крутилося наступне питання, але я його проковтнув. Я знав, що Ліна спроможна самою лише силою думки розтрощити вікно. Дізнаватися про інші її здібності я ще не був готовий.

У будь-якому разі, зараз складалося враження, що ми говоримо про чергову божевільну сімейку з Півдня. Ну, чим Рейвенвуди не Сестри Мерсі, Пруденс і Грейс? Такі самі старожили Гатліна, як й інші мешканці міста, то чому б їм не схибнутися так само, як і решті? Принаймні так я намагався все собі пояснити.

Ліна розцінила моє мовчання як поганий знак.

— Я знала, що не слід тобі про це розповідати, казала, щоб ти тримався подалі. А тепер ти подумаєш, що у мене не всі вдома.

— Я думаю, у тебе талант.

— Ти думаєш, що у мене дивний будинок. Ти ж сам казав.

— Ну ви… багато що в ньому змінили…

Я сподівався, що зможу тримати себе в руках. Сподівався, що вона усміхнеться. Я усвідомлював, чого їй коштувало розповісти мені правду, і тиснути на неї я не міг. Тож, обернувшись, я показав їй на тьмяне світло, що пробивалося крізь дерев’яні віконниці над кущами азалії.

— Бачиш оте вікно? Це батьків кабінет. Відколи померла мама, він працює ночами й спить удень. А мені досі й сторінки не показав.

— Романтика, — тихо мовила Ліна.

— Ні, дурня. Але ніхто про це не говорить, бо немає кому вже про це говорити. Хіба що Аммі, яка ховає у мене в кімнаті амулети і сварить мене за те, що я приношу додому старі прикраси.

Ліна майже-майже усміхнулася.

— То, може, й у тебе не всі вдома?

— Ну, в нас обох. У тебе зникають кімнати — у мене люди. У тебе — дядько відлюдько і дивак, у мене — тато. Тож не знаю, чи велика між нами відмінність.

— Це сприйняти як комплімент? — полегшено усміхнулася Ліна.

— Атож.

Я дивився на неї у місячному сяйві, а вона усміхалася. Цього разу по-справжньому. У ній було щось особливе, і раптом я уявив, як нахиляюся трішки і цілую її… Водномить я відсахнувся і пересів на сходинку вище.

— З тобою все гаразд?

— Так, усе гаразд. Просто втомився.

Хоча насправді втоми як не було.

* * *

Ми просиділи на ґанку сам не знаю скільки. Отак сиділи і розмовляли. Я ліг на сходинку вище, вона — на сходинку нижче. Ми дивилися на темне нічне небо, і на темне ранкове, аж доки не прокинулися птахи.

Коли Ліна поїхала, сходило сонце. За катафалком біг підтюпцем Мовчун Редлі, але у тому темпі, в якому він це робив, бігти йому до вечора. І чого він узагалі тиняється за нею?

От нерозумний пес!

Моя пальці завмерли на ручці вхідних дверей. Я не міг їх відчинити. Усе змінилося, перевернулося з ніг на голову, і навіть звична домашня атмосфера не змусить мене про це забути. Голова стала схожою на Аммину сковорідку з омлетом — такий у ній був безлад, і так я почувався весь останній час.

Х-а-р-а-п-у-д. Ось як Амма б мене назвала. Сім літер по горизонталі, синонім до слова «боягуз». Я запевнив Ліну, що немає нічого особливого в тому, що вони хто — відьмаки? Чародії? А не прості собі рибалки, як ми колись із батьком.

Що це все дрібниці.

Та насправді брехун я. Кажу вам, навіть той дурнуватий пес це відчув.

24.ІХ

Останні три ряди

Знаєте такий вираз — «грім з ясного неба»? Дуже влучно. Коли Ліна з’явилася у нас на ґанку у фіолетовій піжамі, мене мов грім з ясного неба вразив.

Я здогадувався, що так станеться. Лишень не міг уявити, як воно.

Відтоді мені хотілося бути або з нею, або на самоті. Так я міг бодай спробувати розкласти все по поличках. Але як же було назвати наші стосунки? Я не міг сказати, що вона моя дівчина, адже ми навіть не зустрічалися. Ще минулого тижня вона б і другом мене не назвала. Хтозна, що вона відчуває до мене, а Саванну в цьому випадку на розвідку не пошлеш. Хай який зв’язок між нами склався, я не хотів ним ризикувати. То чому ж я думав про неї щохвилини? Чому я ставав щасливішим від самого її погляду? Відповідь була зовсім близько, але як я міг знати напевне?

Хлопці про такі речі не розмовляють. Просто лежать мовчки, вражені громом.

* * *

— То що ти пишеш?

Вона згорнула зошит на спіральці, який, здавалося, завжди носила з собою. У середу в нас не було тренувань, тож ми з Ліною сиділи в саду маєтку Ґрінбраєр. Це місце я вже почав вважати «нашим», хоч і не зізнавався в цьому навіть їй. Тут ми знайшли медальйон, тут можна було уникнути перешіптувань і сторонніх очей. Ми начебто зібралися разом робити уроки, але Ліна писала щось у своєму зошиті, а я вже вдев’яте перечитував один і той самий абзац про внутрішню будову атомів. Ми сиділи пліч-о-пліч, але дивилися в різні боки. Я грівся на вечірньому сонці, а Ліна заховалася у тіні порослого мохом дуба.

— Нічого особливо. Просто пишу.

— Добре, можеш мені не казати, — майже не засмутився я.

— Ну… нічого серйозного.

— То скажи.

Ще якусь хвилину вона мовчала, вишкрябуючи щось чорною ручкою на гумовій окантовці кеда.

— Інколи я пишу вірші. Ще змалечку. Це дивно, я знаю.

— Я не думаю, що це дивно. Моя мама писала, тато пише… — (Я відчув, що вона усміхається, навіть не глянувши на неї). — Ну, так, це невдалий приклад, бо мій батько дивак, але ж не через писання.

Я сподівався, що вона простягне мені свої нотатки й дасть щось почитати. Аж ні.

— То можна я щось прочитаю?

— Навряд чи.

Вона знову розгорнула зошит і заходилася писати. Я ж потупився у підручник хімії, прокручуючи у голові фразу, яку й без того відрепетирував сотню разів. Ми були сам-на-сам, сідало сонце, вона писала вірші… якщо й казати про це — то зараз.

— То ти не проти десь погуляти абощо? — запитав я, намагаючись говорити абсолютно спокійно.

— А зараз ми не гуляємо?

Я почав гризти кінчик старої пластикової ложки, яку знайшов у рюкзаку.

— Гуляємо. Тобто… ти не хотіла б кудись сходити?

— Зараз? — Ліна відкусила від солодкого батончика і перекинула ногу на ногу, підсунувшись до мене. Вона запропонувала батончик і мені, але я похитав головою.

— Ні, не зараз. У п’ятницю, наприклад. Можемо піти в кіно.

По цих словах я сховав ложку в підручник і згорнув його.

— Фу, — скривилася Ліна і перегорнула сторінку.

— Ти чого? — запитав я, відчувши, що червонію. «Я ж мав на увазі тільки кіно».

«От бовдуре».

— Я про це, — вказала вона на брудну ложку-закладку.

Хух, зітхнув я.

— Так, негарна звичка. Це від мами.

— Вона любила ложки-виделки?

— Ні, книжки. Вона одночасно бралася читати по два десятки книжок, і потім ми їх знаходили по всьому будинку — на кухонному столі, біля ліжка, у ванні, в машині, в торбах чи стосами біля сходів. А на закладки йшло що завгодно: моя загублена шкарпетка, огризок від яблука, окуляри, інша книжка чи виделка…

— І стара брудна ложка?

— Саме так.

— Мабуть, Амму це страшенно дратувало.

— Не те слово. Ні, вона була… чекай, — я замислився, — і-р-и-т-о-в-а-н-а.

— Дев’ять літер по вертикалі? — засміялася Ліна.

— Атож.

— А це належало моїй мамі, — Ліна потягнула за одне з брязкалець на довгому срібному ланцюжку, який теж, напевно, завжди висів у неї на шиї. То була маленька золота пташка. — Ворон.

— Через те, що Рейвенвуд означає «воронячий ліс»?

— Ні. У світі чародіїв ворони мають найбільшу силу. За переказами вони здатні набиратися енергії ззовні, трансформувати її та віддавати в інший спосіб. Через цю силу їх навіть часом бояться.

Вона відпустила ворона, і він упав між маленьким диском з незрозумілим викарбуваним написом і чорною блискучою намистиною.

— У тебе багато амулетів.

Ліна заправила за вухо пасмо і подивилася на ланцюжок.

— Це не те щоб амулети. Вони просто щось для мене означають, — вона витягнула кільце від содової. — Це перша «Фанта», яку я пила на ґанку в Саванні. Мені її бабуся купила, коли я прийшла зі школи заплакана, бо в мою коробку для валентинок ніхто нічого не поклав.

— Мило.

— Мило, що я засмутилася?

— Ні, що зберегла.

— А я все бережу.

— А це що? — запитав я про чорну намистину.

— Це мені дала тітка Твайла. Їх роблять із каміння, що видобувають десь у глушинах Барбадоса. Вона казала, це принесе мені удачу.

— Класне намисто.

Я бачив, наскільки воно для неї важливе, як дбайливо вона перебирає на ньому кожну річ.

— Я знаю, що на вигляд воно не дуже: так ніби у мене на шиї купа сміття. Але я ніде довго не жила. Рік-два, й ось уже в мене знов інший будинок, інша кімната, а тому мені інколи здається, що ці штуки на згадку — все, що я маю.

— Як би я хотів, — зітхнувши, потягнув я травинку, — пожити бодай в одному з тих місць, про які ти розповідала.

— Але твоє коріння тут. У тебе тут найліпший друг, з яким ви товаришуєте все життя, будинок, твоя кімната. Напевне, навіть одвірок, на якому ти позначав зріст.

Так і було.

«Хіба ж не так?»

Я легенько штовхнув її плечем.

— Як хочеш, я й для тебе позначку на одвірку зроблю. Заміряємо твій зріст і увічнимо в маєтку Бейтів.

У відповідь вона, засміявшись над зошитом, штовхнула мене. Краєм ока я побачив її щоку в світлі вечірнього сонця, аркуш з її зошита, кінчик кучерявого пасма і носаки чорних кедів.

«Щодо кіно у п’ятницю. Я згодна».

Потім вона, сховавши батончик між сторінок, згорнула зошит.

Носаки наших поношених кедів торкнулися.

* * *

Що більше я думав про вечір п’ятниці, то більше хвилювався. Я розумів, що це буде не побачення, тобто офіційно не побачення, і шкодував про це. А що зробили б ви, якби у вас почали з’являтися почуття до дівчини, котра, можливо, навіть не вважала вас своїм другом? До дівчини, чий дядько виставив вас з дому, та й якого б ви теж до себе не запросили? До дівчини, яку майже всі ненавидять, з якою ви бачите однакові сни, та чи розділяєте однакові почуття?

У мене відповіді не було, а тому до дій я не вдавався. Однак це не заважало мені думати про Ліну, уявляти, як я приїжджаю до неї додому. І я би приїхав ще в четвер, якби мав власне авто, якби її будинок не розташувався за містом, а її дядько не був Мейконом Рейвенвудом. Ці «якби» й допомогли мені не наробити дурниць.

Щодня я начебто жив якимсь іншим життям. Раніше зі мною нічого такого не відбувалося, а тепер відбувалося все й одразу. Звісно, перш за все я мав на увазі Ліну. Час тягнувся і пролітав водночас. Мені здавалося, що я надихався кисню, якого мені раніше так бракувало. Стало цікавіше спостерігати за хмарами, сидіти в їдальні, слухати музику й старі жарти. А школа Джексона перетворилася зі скупчення сіро-зелених промислових споруд на місце, де будь-де і будь-коли я міг зустріти її. Я помітив, що усміхаюся без причини і, забувши вийняти навушники від айпода, знову і знову «програю» подумки наші розмови. Я знав, що так буває.

Але досі не знав, як це.

* * *

Цілісіньку п’ятницю у мене був чудовий настрій, а це означало, що я гірше за всіх відповідав на уроках і краще за всіх грав у баскетбол. Мені просто необхідно було спрямувати кудись усю свою енергію. Навіть тренер помітив мої старання і покликав мене після тренувань:

— Продовжуй у тому ж дусі, Вейте, і наступного року зможеш добре просунутися.

Після школи Лінк підкинув мене до Самервіля, і я збагнув, що не врахував одного моменту: хлопці теж збиралися піти в кіно, а у «Синеплексі» була тільки одна зала. Але я вирішив на це забити, та й відступати було запізно.

Коли ми під’їхали до кінотеатру на Лінковій тарабайці, поряд із мерехтливими вогнями «Синеплексу» я побачив Ліну. Вона стояла у затінку, вбрана у фіолетову футболку й чорний сарафан, що підкреслював її фігуру та жіночність. На ногах у неї чорніли грубі черевики, що змушували про цю жіночність забути.

У холі, окремо від завсідників із самервільського коледжу, гуртувалися дівчата з групи підтримки на чолі з хлопцями з баскетбольної команди. Мій піднесений настрій почав випаровуватися.

— Привіт.

— Ти спізнився, і я вже купила квитки.

У темряві я не міг розгледіти Ліниних очей і пішов за нею всередину кінотеатру. Шоу розпочалося.

— Вейте! Сюди ходи! — пролунав голос Еморі, заглушивши на мить галас натовпу і музику вісімдесятих.

— Вейте, ти що, не сам? — приєднався до нього Біллі, й лише Ерл не сказав ні слова, та й то лише тому, що взагалі балакав мало.

Ліна не звертала на них уваги. Вона поправила коси і рушила далі попереду мене, ніби взагалі була не зі мною.

— А ти що, очам не віриш? — викрикнув я у відповідь, знаючи, що вже в понеділок мені це не минеться. І наздогнав Ліну. — Пробач.

Вона обернулася до мене.

— Ну що, трейлери дивитимемося?

«Я чекала на тебе».

Я усміхнувся.

— І трейлери, і титри, і танці хлопця в костюмі попкорну.

Вона кинула погляд повз мене — на моїх друзів, принаймні на тих, хто фактично такими вважався.

«Забудь».

— Попкорн любиш з маслом чи без? — спитала вона.

Вона хвилювалася. Я запізнився, і вона опинилася сам-на-сам з усією шкільною «елітою». Треба було виправляти ситуацію.

— З маслом, — зізнався я, знаючи, що це буде неправильний вибір. Ліна зморщила ніс. — Але замість масла можна солоний, — виправивсь я. Ліна подивилася на щось удалині, а потім знов на мене. До нас наближався сміх Емілі, але я не звертав на неї уваги.

«Ліно, скажи тільки слово, і ми підемо геть».

— Краще без масла, без солі, зате з карамельними кульками. Тобі сподобається, — мовила вона, трохи розслабившись.

«Мені вже подобається».

Джексонівці пройшли повз нас. Емілі вдала, що взагалі мене не помітила, а Саванна обійшла Ліну так, ніби остання розносить небезпечний вірус. Уявляю, що вони вдома патякатимуть своїм матусям.

Я узяв Ліну за руку. Мене знов пройняло струмом, але цього разу не так раптово, як тоді, коли ми зустрілися під дощем. Це була дивна суміш відчуттів, нібито мене накрило припливом на пляжі, чи омило дощем крізь увімкнену електричну ковдру. Все це трапилося водночас, і я пропустив крізь себе хвилю струму, не кваплячи час. Саванна це помітила і штурхнула Емілі ліктем.

«Не варто тобі так робити».

Я стис Лінину долоню. «Не робити як?»

— Народ, хлопців не бачили? — поплескав мене по плечу Лінк, проходячи повз із величезною порцією попкорну і такою ж склянкою блакитного напою.

* * *

У «Синеплексі» показували якийсь трилер-детектив; він би точно припав до смаку Аммі, з її-то любов’ю до усіляких загадок і таємничих смертей. Лінк пробрався до хлопців у передніх рядах, дорогою зайнявши десяток крісел для студенток коледжу. Справа не в тім, що він не хотів сидіти біля Ліни. Просто він правильно зрозумів, що ми воліли побути вдвох. Принаймні цього точно волів я.

— Де сядемо? Внизу чи посередині? — запитав я в очікуванні її вибору.

Вона повела мене в останній ряд:

— Ось тут позаду.

До «Синеплексу» приходили здебільшого для того, щоб когось підчепити. Нових фільмів тут усе одно не показували — все вже було на DVD. Але якщо хтось сідав у одному з трьох останніх рядів, то інших причин і не передбачалося. Бо де ж іще було шукати романтики, як не в кінотеатрі, за водонапірною баштою чи влітку біля озера? Були ще туалети, підвали — і все. Я знав, що ми тут для іншого, але якби я й мав щодо Ліни певні наміри, то не повів би цілуватися в останньому ряду «Синеплексу». Таке примітивне залицяння не для неї.

В будь-якому разі, це був її вибір, і я його розумів. Їй хотілося опинитися якнайдалі від Емілі Ашер, а якнайдалі — це лише в кінці кінозалу.

Можливо, я мав її попередити, бо задні ряди «заворушилися» ще до початку фільму. Щоб кудись подіти очі, ми втупилися в попкорн.

«Чому ти нічого не сказав?»

«Я не знав».

«Брехун».

«Я поводитимусь, як справжній джентльмен. Повір».

Я переключився на роздуми про погоду, баскетбол і поліз рукою в попкорн. У ту ж саму хвилину Ліна теж вирішила взяти попкорну, і наші долоні торкнулися. Мою руку обпекло холодним струмом. Перехват. Захист. Передача. Як мало я тренований! Усе виявилося складніше, ніж я очікував.

* * *

Фільм був нікудишній — уже за десять хвилин я знав, чим він закінчиться.

— Це він зробив, — сказав я пошепки.

— Про кого ти?

— Про отого чувака. Це він убивця. Не знаю, кого вбив, але точно він.

Лінк не любив сідати зі мною, бо я вгадував фінал із самого початку. Та ще й уголос. Так само я вгадував слова у кросвордах, виграшні ходи в іграх і партії в шашки, в які часто обігравав тата. Я все вираховував з самого початку.

— Звідки знаєш?

— Просто знаю.

«То яким буде фінал?»

Я розумів, про що вона. Але вперше в житті не знав відповіді.

«Щасливим. Дуже щасливим».

«От брехун. Давай сюди кульки».

Вона застромила руку в кишеню моєї олімпійки, але знайшла там не карамельки. Вони були з другого боку, а Ліні трапився маленький твердий камінчик — мішечок з мотузкою, тобто медальйон. Вона мало не підскочила в кріслі, тримаючи знахідку, як дохлу мишу.

— Навіщо ти досі носиш його з собою?

— Тс-с!

Біля нас уже почав дратуватися народ, хоча хтозна, чого їм було злоститися, якщо вони навіть не дивилися стрічку.

— Вдома не можу залишити, бо Амма гадає, що я його закопав.

— Може, й краще було його закопати.

— Який сенс? Ця штука живе своїм життям. Ти бачила все, що вона встигла показати.

— Можете замовкнути? — гиркнула парочка знизу. Ліна підстрибнула і впустила медальйон. Ми обоє кинулися його ловити, але я, наче у вповільненому русі, побачив лише хустинку, що танула у темряві білим квадратом. Екран перетворився на хаотичні спалахи, і ми відчули запах диму…

Палити будинок, замкнувши в ньому жінок?

Цього не може бути. Мама, Євангеліна… У Женев'єви плуталися думки. Може, ще не пізно? Вона кинулася бігти, вириваючись із колючих лап чагарників, які не пускали її від Ітана та Айві. Вона досі чула їхні голоси. Чагарники розчахнулися, і перед згарищем, що залишилося від будинку, Женев'єва побачила двох федератів. Цю оселю будував ще її дідусь. Вони виносили з неї тацю зі сріблом і висипали його у солдатський мішок. Женев'єва промайнула повз них хмарою чорних спідниць, здіймаючи спалахи вогню.

— Що це?

— Хапай її, Еммете, — гукнув один хлопець другому.

Женев'єва перелітала дві сходинки за раз, задихаючись від диму, що клубочів з діри, яка донедавна правила за вхідні двері. Вона була не при тямі. Мама, Євангеліна… Вона викашлювала легені. Відчула, як падає. Це через дим? Вона зараз зомліє? Ні, це щось інше, хтось ухопив її за руку і потягнув униз.

— Ти куди зібралася?

— Відпусти! — заверещала Женев'єва, хрипнучи від диму. Її потягнули вниз, вона вдарилася об сходи спиною, потім головою — і побачила перед собою розпливчасті обриси синьо-золотої плями. Стало гаряче, за комір сукні полилося тепло. Запаморочення і розгубленість змішалися з відчаєм.

Постріл.

Він пролунав так гучно, що Женев'єва отямилася. Темрява спалахнула. Рука, що стискала її зап'ясток, ослабла. Женев'єва намагалася сфокусувати погляд…

Ще два постріли.

Боже, вбережи маму і Євангеліну! Чи не завеликим було прохання? Чи просто не тим… Бо коли вона почула, як упало третє тіло, її очі зупинилися на Ітановій сірій вовняній формі, забризканій кров'ю. Його вбили ті ж самі солдати, проти яких він нещодавно відмовився воювати.

До пороху і горілих лимонів додався запах крові.

Почалися титри, і ввімкнулося світло. Ліна досі сиділа з заплющеними очима, відкинувшись на спинку крісла. У неї було скуйовджене волосся, нам обом перехопило подих.

— Ліно, з тобою все гаразд?

Вона розплющила очі й опустила між нами бильце. Потім, не сказавши ні слова, поклала голову мені на плече. Її трусило так, що вона не могла розтулити вуст.

«Розумію. Я теж там був».

Так ми сиділи й тоді, коли повз нас пройшли Лінк і Ко. Підморгнувши мені, Лінк виставив кулак так само, як завжди робив це в очікуванні зустрічного удару після мого вдалого кидка.

Він усе зрозумів неправильно, як і решта. Так, ми сиділи в останньому ряду, але між нами нічого не було. Мені й досі пахло кров’ю, а у вухах дзвеніли рушниці.

У нас на очах убили людину.

9. Х

Збори

Чутка про наш похід у кіно облетіла всіх. Шила в мішку не сховаєш, і от уже пішли розмови, що племінниця старого Рейвенвуда зустрічається з Ітаном Бейтом. І якби я не був тим самим Ітаном Бейтом, у якого минулого року померла мама, скоріш за все, чутки поширювалися б швидше, і слів ніхто б не добирав. Навіть товариші по команді мали що сказати — чекали просто слушної нагоди для розмови.

Я став рідше ходити до їдальні, принаймні тоді, коли там збиралася команда. Уявляєте, що це означає для хлопця, який обідав би й тричі на день? Але довго на одному бутерброді не протягнеш і наодинці стадіоном не потиняєшся, а більше ховатися не було де.

Та й не було як. У школі Джексона, як у мініатюрній копії Гатліна, не було куди тікати. Звісно, моя відсутність впала хлопцям у вічі, бо потрібно ж було з’являтися на перекличку, а якщо на заваді ставала дівчина, тим більше дівчина з чорного списку Емілі й Саванни, усе тільки ускладнювалося.

Якщо твоя знайома має стосунок до Рейвенвудів (а для них Ліна асоціювалася лише з цим), справи можуть зайти в глухий кут.

Я мав проявити характер. Не міг же я постійно уникати їдальні. І байдуже, що ми з Ліною не зустрічалися по-справжньому, — варто було двом людям пообідати разом, й у школі Джексона про них обов’язково подумають найгірше.

Тобто, на погляд джексонівців, найвірогідніше. Хай би навіть ці двоє просто виїхали кудись на пікнік. Коли ми з Ліною вперше зайшли до їдальні разом, вона мало не розвернулася і не втекла геть. Я мав ловити її за пасок сумки.

«Не дурій. Це просто обід».

— Я дещо забула у роздягальні, — намагалася вирватися Ліна, але я не випускав її паска.

«Друзі обідають разом».

«Ні. Тобто ми — ні. Тобто не тут».

Я узяв дві помаранчеві пластмасові таці.

— Будеш? — запитав я, підсовуючи тацю до неї та опускаючи туди хрумкий трикутник піци.

«Бачиш, ми вже обідаємо. Боягузка».

«Думаєш, я ніколи не пробувала?»

«Наодинці, сама. Я гадав, ти хотіла, щоб у цій школі було не так, як у попередній».

Ліна недовірливо подивилася навкруг. Потім глибоко вдихнула і поклала на мою тацю тарілку з морквою та селерою.

«їстимеш це — і я сяду де завгодно».

Глянувши на моркву, я перевів погляд на їдальню: за нашим столиком уже вмостилися хлопці.

«Де завгодно?»

* * *

Якби це було кіно, то ми обов’язково підсіли б до них, дали б їм урок мудрості, що, мовляв, не варто судити людей з зовнішності чи агресивно сприймати відмінність. А Ліна переконалась би, що не всі круті хлопці беруть тільки силою м’язів. На екрані це чомусь завжди спрацьовує, але ми були в реальному житті. Гатлін пропонував не так багато варіантів розвитку подій. Я зустрівся очима з Лінком, і він несхвально похитав головою. Ліна йшла позаду мене й ось-ось могла повернути в інший бік. Я вже розумів, як це може закінчитися, і, скажімо чесно, уроків мудрості сьогодні давати не збирався. Я саме обходив столик, коли помітив погляд Ерла.

Цей погляд сказав усе. Якщо я сідаю разом з нею — на дружбі зі мною ставлять крапку.

Певно, Ліна теж помітила його погляд, тому що коли я обернувся, вона зникла.

* * *

Того дня після тренувань Ерла послали до мене на переговори. В цьому й прикол, бо майстром слова він не вважався. Ерл сів на лавці перед моєю шафкою, і б’юся об заклад, усе було сплановано, бо він прийшов сам, а Ерла Петті без компанії майже ніхто ніколи не бачив. Він не став зволікати.

— Не роби цього, Вейте.

— А я нічого не роблю, — сказав я, не відриваючи погляду від шафки.

— Ти ж нормальний чувак. Що сталося?

— А що сталося? Може, я нормальний — такий? — відрізав я, одягаючи футболку з трансформерами.

— Хлопці не на твоєму боці. Це дорога в один кінець.

Якби Ліна не втекла з їдальні, Ерл знав би, що мені байдуже. Що я вже давно не переймаюся їхніми судженнями. Я грюкнув дверцятами, але Ерл уже пішов — я не встиг йому сказати, що думаю про нього і про його погрози.

Певно, це мені останнє попередження, але я не звинувачував Ерла. Так, хлопці обрали один шлях, а я — інший. І що з того?

* * *

Проте Лінк не покинув мене. На тренуванні мені навіть пасували м’яч. Я був на висоті і грав краще, ніж зазвичай, хай би хто що казав або — а це я помічав частіше — про що мовчав у роздягальні. Коли я був у команді, то намагався не видати того, що мій світ перевернувся, що навіть небо стало для мене іншого кольору, що я вже не переймаюся, чи прорвемося ми у фінал штату. Хай би де і хай би з ким я був, Ліна завжди була поруч.

Звісно, я не казав про це ні на тренуваннях, ні сьогодні, опісля них, коли ми з Лінком вирішили «підзаправитися» у крадничці дорогою додому. Біля краднички вже зібралися хлопці, і при них я намагався поводитися як усі, принаймні заради Лінка. Я саме жував присипані пудрою пончики — і мало не вдавився ними, коли переступав поріг.

Двері автоматично відчинилися. Надворі була вона. Друга найвродливіша дівчина, що я бачив у житті.

Певно, вона була трохи старшою за нас, бо, хоча її обличчя здалося мені знайомим, у школі Джексона я її ніколи не зустрічав, це точно. Вона з тих дівчат, що одразу впадають в око. Незнайомка слухала якусь не відому мені музику, відкинувшись за кермом свого чорно-білого кабріолета, недбало припаркованого упоперек двох паркомісць. Чи то вона не бачила розподільних ліній, чи то їй було просто начхати. Дівчина смоктала льодяник, тримаючи його як цигарку, і вишневий барвник ще дужче підфарбував її червоні пухкі губи.

Кинувши на нас оком, вона підкрутила музику. У ту ж мить її ноги перелетіли через дверцята — й ось уже вона стоїть перед нами, не виймаючи з рота льодяник.

— Френк Заппа. «Тоне відьма». Ось про що пісенька, хлопці, — вона повільно підходила ближче, ніби даючи нам можливість її роздивитися, а ми, зізнаюся, це й робили.

У неї було довге біляве волосся з широким рожевим пасмом з одного боку і скубаний чубчик. Її очі ховалися за величезними сонячними окулярами, а ноги заледве затуляла коротка чорна гофрована спідниця, наче дівчина — з команди підтримки готів. Короткий білий топ був настільки тонкий, що крізь нього просвічувався чорний бюстгальтер і більшість того, що він і не намагався заховати. І це ще було не все. Додайте чорні байкерські черевики і пірсинг у пупку в колі чорного татуювання в стилі «етно». Звідти, де я був, я не міг його розгледіти, та й витріщатися на неї не мав би.

— Ітан? Ітан Бейт?

Я зупинився як укопаний, і в мене втелющилася половина баскетбольної команди.

— Не може бути! — Шон так само здивувався моєму імені, як і я. Зазвичай западали на нього.

— А вона класна, — Лінк з розтуленим ротом пожирав її очима. — СПК.

Тобто супер-пупер-класна, — найвища оцінка, яку Лінк міг дати дівчині. Це означало, що вона крутіша навіть за Саванну Сноу.

— Щось мені неспокійно.

— З кльовими дівчатами завжди так. У цьому й сіль!

Незнайомка підійшла простісінько до мене, ні на хвилину не відриваючись від цукерки.

— Гей, щасливчики, хто з вас Ітан Вейт?

Лінк виштурхнув мене вперед.

— Ітане! — вона обхопила мене за шию руками, але вони виявилися такими холодними, ніби вона щойно дістала їх з льоду. З несподіванки я здригнувся і позадкував.

— Я тебе знаю?

— А от і ні. Я Ридлі, двоюрідна сестра Ліни. От якби ти спочатку познайомився зі мною…

При слові «Ліна» хлопці кинули на мене кілька косих поглядів і розбрелися по своїх автівках. У запальній розмові з Ерлом ми дійшли згоди щодо моїх стосунків з Ліною. Це був єдино можливий вибір. Я нічого про це не розповідаю, а вони нічого не розпитують. Ні питань — ні зізнань. Якимсь чином ми на це все-таки погодилися, хоча, звісно, така домовленість не могла тривати вічно. Особливо тепер, коли в місті почали з’являтися дивні Лінині родичі.

— Двоюрідна сестра?

Хіба Ліна розповідала про Ридлі?

— Ми приїздимо на свята. Ну, тітка Дел, до-пекла-доведе?

Згадав. За вечерею Мейкон щось розповідав про них. Я усміхнувся полегшено, але не зовсім, бо у животі й досі було важко.

— А, точно, вибач, я забув. Двоюрідні, я знаю.

— Сонечко, двоюрідна! Решта — то діти, яких моя мама примудрилася народити після мене, — Ридлі стрибнула в кабріолет, причому в буквальному значенні цього слова, бо вона перелетіла через дверцята й умить опинилася за кермом. Мабуть, вона недаремно нагадала мені дівчину з команди підтримки. Що-що, а ноги в неї були спортивні.

Я бачив Лінка біля тарабайки, бачив, як він за мною стежить.

Ридлі поплескала по сидінню:

— Стрибай, Донжуанчику, а то не встигнемо.

— Я не… тобто ми нічого…

— Який же ти милий! А тепер сідай. Ти ж не хочеш, щоб ми запізнилися?

— Куди?

— На родинну вечерю, на це велике свято, на Збори. А навіщо, ти думаєш, вони відіслали мене по тебе у цей Гат-блін?

— Не знаю, Ліна мене на свято не запрошувала.

— Гаразд, скажу так: тітка Дел не може не дізнатися, що то за хлопець, якого Ліна уперше в житті привела додому. Тож тебе викликають, а оскільки Ліна заклопотана вечерею, а Мейкон досі типу «спить», короткий сірник витягла я.

— Ліна мене не приводила. Я їй домашку увечері завіз, і все.

Ридлі відчинила мені дверцята:

— Сідай уже, Сірниченьку.

— Якби Ліна хотіла, щоб я приїхав, вона б мені зателефонувала, — не здавався я, чомусь розуміючи, що сяду в машину, незважаючи на жодні свої слова. Але я вагався.

— Ти такий завжди? Чи зі мною заграєш? Бо як хочеш того, чого хочеш, то кажи — припаркуємося біля болота і все вирішимо.

Я сів у авто.

— Гаразд, поїхали.

Ридлі нахилилася і холоднющою рукою прибрала волосся з моїх очей.

— У тебе гарні очі, Донжуанчику. Не варто їх ховати.

* * *

Коли ми під’їхали до Рейвенвуду, я саме намагався збагнути, що відбувається. Ридлі слухала музику, якої я не чув, а я, ледь розтуливши рота, чомусь почав розповідати їй усе, чого не розповідав нікому, крім Ліни. Не знаю, як це сталося, але я нібито втратив над собою контроль.

Я розповів їй про маму, про те, як вона загинула, хоча раніше майже ні з ким не розмовляв на цю тему. Потім я розповів, як Амма ворожить на картах і якою близькою вона для мене стала після маминої загибелі. Фактично найріднішою, хіба що я не розділяв її захоплення амулетами й ляльками вуду і не розумів, чому вона так любить посперечатись. Я розповів про Лінка і його матір, про те, як вона останнім часом змінилася і стала усіх переконувати, що Ліна така ж божевільна, як і її дядько, і небезпечна для учнів школи Джексона.

Я розповів їй про батька і про його усамітнення в кабінеті, де він живе разом із книжками і таємничою картиною, яку мені ніколи не показували. Про те, як я хотів його захистити від чогось, що давно й безповоротно його змінило.

Я розповів їй про Ліну і про нашу зустріч під дощем, про відчуття, що ми начебто знали одне одного все життя, і про притичину з вікном.

Складалося таке враження, що вона висмоктувала з мене цю інформацію так само, як смоктала свій солодкий червоний льодяник, не відриваючи очей від дороги. Я ледь втримався, щоб не розповісти їй про медальйон і сни. Чи то через її родинний зв’язок із Ліною я так розговорився, чи через щось інше — я не знаю.

Щойно я почав про це міркувати, як ми під’їхали до маєтку і вона вимкнула радіо. Сонце вже закотилося за обрій, льодяник зник, а я нарешті стулив пельку. І куди тільки подівся час?

Ридлі нахилилася до мене так близько, що я побачив своє віддзеркалення в її окулярах. Я вдихнув її аромат: вона пахла солодкою вологою, зовсім не так, як Ліна, але водночас і схоже на неї.

— Сірничку, тобі немає чого хвилюватися.

— Правда? Чому?

— Бо ти кльовий, — на її обличчі з’явилася посмішка, а в очах — спалах. Крізь окуляри я побачив золотавий блиск, наче сплеск від хвоста золотої рибки. У її очах була темна гіпнотична глибина, я помітив її навіть крізь скельця. Можливо, саме тому вона носила затемнене скло. Потім спалахи зникли, і вона скуйовдила мені волосся.

— Шкода лише, що після зустрічі з нашою сімейкою Ліна, мабуть, більше тебе не побачить. Ми ще ті диваки, — Ридлі вийшла з машини, і я пішов слідом.

— Дивніші за тебе?

— Набагато.

«Клас».

Щойно ми ступили на сходи перед будинком, як Ридлі знову взяла мене за руку холодною долонею:

— І ще, Донжуанчику, як Ліна тебе відшиє, а це трапиться місяців через п'ять, набери мій номер. Ти знатимеш, як мене знайти.

Зненацька вона взяла мене під руку й на диво офіційно і запитала:

— Дозволиш?

— Звісно, — змахнув я другою рукою. — Після вас.

Сходи рипіли під нашими кроками. Підводячи Ридлі до порогу, я досі сумнівався, чи витримають вони нас обох.

Я постукав, але відповіддю нам була тиша. Тож я потягнувся угору, намацав місяць — і двері повільно відчинилися.

Ридлі мала невпевнений вигляд, і коли ми переступили поріг, я відчув, що будинок нібито заспокоївся, нібито всередині все стало іншим. Важко пояснити.

— Привіт, мамо.

Повна жіночка, що метушилася біля коминка з гарбузами і жовтим листям, обернулася і застигла, випустивши з рук маленький білий гарбуз. Він упав і розлетівся на дрібні шматочки, а вона зіперлася на коминок, щоб себе опанувати. Вигляд вона мала дивакуватий — принаймні її сукні точно було років сто.

— Джуліє! Тобто Ридлі. Що ти тут робиш? Певно, я переплутала. Я думала… я гадала…

Я збагнув: щось не так. Ця зустріч не була схожа на звичайне вітання матері й доньки.

— Джулс? Це ти? — у холі з’явилася менша копія Ридлі, молодша за неї років на сім. Разом із нею у блискучій блакитній накидці причалапав Мовчун Редлі — розцяцькований домашній вовк тут ні в кого не викликав подиву. Здавалося, що дівчинка випромінює світло: ясним було її волосся, променистими — очі. Вони сяяли, як небесна блакить погожої сонячної днини.

Вона спершу усміхнулася, але потім насупилась:

— Казали, ти зникла.

Мовчун загарчав.

Ридлі розкрила назустріч дівчинці обійми, але та не зрушила з місця. Тож Ридлі розтулила одну долоню, і в ній з’явився червоний льодяник, другу — і на ній засмикало носиком крихітне сіре мишеня у такій самій блакитній накидці, що була на Мовчуні.

Дешевий карнавальний трюк спрацював: дівчинка обережно ступила вперед, ніби сестра притягувала її через усю кімнату, як місяць — морський приплив. Ридлі робила це без жодних зусиль — я вже встиг і на собі відчути силу її тяжіння. А коли вона говорила, голос її ставав липкий і густий, наче мед.

— Ходи до мене, Раян. То мама тебе на міцність перевіряла, а я нікуди не зникла. Майже. Хіба твоя люба старша сестричка могла тебе залишити?

Засміявшись, Раян побігла до Ридлі. Вона підстрибнула, нібито збираючись кинутися до неї в обійми… В цю мить загавкав пес. На секунду Раян застигла в невагомості, як герой мультику, який, перш ніж шубовснути зі скелі, на секунду зависає над обривом. А тоді вона впала на підлогу, начебто вдарившись об невидиме скло. Світло в будинку спалахнуло — воно, як на сцені, з’являлося в кінці вистави. При світлі на обличчі Ридлі з’явилися дивні гострі тіні.

Освітлення все змінило. Ридлі затулила очі руками й голосно сказала в простір:

— Дядьку Мейконе, а без цього не можна?

Між Ридлі й Раян ускочив Мовчун. Він гарчав і все ближче підходив до старшої сестри, настовбурчивши на загривку шерсть, як справжній вовк. Вочевидь, чари Ридлі не мали на нього впливу.

Ридлі знову взяла мене під руку і засміялася глибоким гортанним сміхом. Мені стало не по собі. Я намагався не втрачати контроль, але горло душила задуха, як від кляпу з мокрих шкарпеток.

Не відпускаючи мене, Ридлі підняла до стелі другу руку і, закинувши голову, сказала:

— Що ж, до біса манери!

Тієї ж миті у будинку, як від короткого замикання, повністю зник струм.

З темряви угорі долинув голос Мейкона:

— Ридлі, люба, оце так сюрприз. Ми тебе не чекали.

Не чекали? Про що це він?

— Я нізащо в світі не проґавила би Збори. І погляньте, я привела вам гостя. Чи, точніше, він привів мене.

Мейкон спустився сходами, не зводячи з Ридлі очей. Я опинився між двох левів, що походжають по колу, готуючись до бою. Виходить, Ридлі обвела мене круг пальця, а я повівся, як хлопчисько, як її менша сестра на той червоний льодяник, що Ридлі смоктала знов.

— Навряд чи це гарна ідея. Я певен, тебе чекають не тут.

— Я ж сказала, — вийняла Ридлі з рота льодяник, гучно прицмокнувши, — я б нізащо в світі це не проґавила. Крім того, ти ж не хочеш, щоб я везла Ітана до самісінького дому? Та й про що взагалі мова?

Я хотів сказати, що ми зараз підемо, але не міг мовити ні слова. Всі стояли у передпокої й дивилися одне на одного. Ридлі зіперлася на перила.

— Може, проведеш Ітана до їдальні? — нарешті порушив тишу Мейкон. — Не сумніваюся, ти пам’ятаєш, де це.

— Але, Мейконе… — похопилася і знову знітилася повненька жінка. Певно, це й була тітка Дел. Вона мала такий вигляд, ніби геть не тямила, що відбувається в хаті.

— Дельфіно, все гаразд.

З обличчя Мейкона я збагнув, що він продумує подальший план дій. Він намагався випередити Ридлі, і я, ще не розуміючи, куди вляпався, чесно кажучи, радів, що Мейкон поряд.

А от до їдальні мені зовсім не хотілося. Була б моя воля — я б залюбки чкурнув звідси, але Ридлі не відпускала моєї руки. Доки я відчував її дотик, я був на автопілоті. Вона повела мене до їдальні — тієї майже королівської зали, де у мене з Мейконом уперше виник конфлікт. Я кинув оком на свою нав’язливу супутницю: певно, сьогодні ситуація буде ще «краща».

У кімнаті урочисто горіли чорні свічки. З люстри звисали низки чорних намистин, а на дверях, що вели до кухні, красувався величезний вінок з чорного пір’я. На столі стояли срібні й перламутрово-білі тарілки, які, цілком імовірно, дійсно були зроблені з перлів.

Двері на кухню відчинилися. З них задки вийшла Ліна, несучи неосяжну тацю з заморськими фруктами — принаймні у Південній Кароліні я таких точно не бачив. На Ліні був зшитий по фігурі й застібнутий на талії чорний плащ. Його поділ сягав підлоги. Вбрання Ліни було ніби з міжчасся, не схоже на жоден одяг у цій місцевості чи навіть у цьому столітті, та коли я опустив очі, то упізнав… старі добрі кеди. Ліна мала вигляд навіть кращий, ніж тоді, коли я вперше побував у неї вдома. Коли це було?.. Три тижні тому?..

Мої думки геть заплуталися, ніби я ось-ось засну. Я глибоко вдихнув, але ніздрі наповнилися лише запахом Ридлі — солодким, ядучим, як пара з киплячого сиропу. Цей запах душив і не давав ковтнути повітря.

— Все майже готово. Залишилося… — Ліна завмерла у прочинених дверях, ніби побачивши привид чи вовкулаку. А можливо, її не так спантеличила присутність Ридлі, як те, що ми були вдвох?

— Здоровенька була, сестричко. Давно не бачилися, — Ридлі зробила кілька кроків уперед, тягнучи мене з собою. — Ти що, й не поцілуєш мене?

Таця гримнула на підлогу.

— Що ти тут робиш? — ледь чутно запитала Ліна.

— Отакої! Ну звісно, приїхала навідати любу сестричку й хлопця свого привела.

— Я не твій хлопець, — ледь вимовив я, ковтаючи слова, й досі марно намагаючись забрати від неї руку. Ридлі дістала цигарку з пачки, прихованої в чоботі, і підпалила її — причому все це вона зробила однією вільною рукою.

— Ридлі, тут не палять, — мовив Мейкон, і сигаретний вогник згас. Ридлі зареготала і пульнула цигарку в тарілку, в якій було щось схоже на товчену картоплю. Хоча хтозна, що там було насправді.

— Дядьку Мейконе, на все у твоєму будинку є правила.

— Вони були встановлені давно, Ридлі. Ні тобі, ні мені їх не змінити.

Деякий час вони не зводили одне з одного очей. Мейкон повів рукою — і стілець сам виїхав з-за столу.

— Може, вже сідатимемо? Ліно, повідом, будь ласка, Кухню, що у нас іще два гостя.

— Вона не може залишитися, — не тямила себе від люті Ліна.

— Все гаразд. Тут тобі нічого не зашкодить, — запевнив її Мейкон. Але Ліна не боялася — вона просто кипіла гнівом.

— Ти певен? — посміхнулася Ридлі.

— Вечеря готова, а ви знаєте, як Кухня не любить подавати холодну їжу, — провадив Мейкон, повернувшись до їдальні. Усі вишикувалися за ним, хоча, по правді кажучи, навряд чи хтось його взагалі почув. Першим причалапав Мовчун, а за ним — Раян. До них приєдналася тітка Дел під руку з сивочолим чоловіком, скоріш за все — ровесником мого батька. Одягнений у сорочку зі шлярками, високі чоботи і дивну довгу мантію, він був схожий на персонаж із маминих старовинних книжок. Разом ці двоє здавалися експонатами зі Смітсонівського музею[10].

Потім до кімнати увійшла дівчина, схожа на Ридлі, щоправда, скромніше одягнена і на вигляд не така небезпечна. У неї теж було довге пряме біляве волосся і трохи охайніший варіант скубаного чубчика. Вона одразу уявлялася зі стосом книжок на зеленій галявині біля університету — Гарварду чи Єлю. Дівчина зустрілася з Ридлі очима і зазирнула у них так, ніби здатна бачити крізь затемнене скло.

— Ітане, хочу познайомити тебе з моєю старшою сестрою Анабель. Ой, вибач, тобто Ріс.

Як це можна не знати імені рідної сестри?

Ріс усміхнулася і заговорила, обережно добираючи слова:

— Ридлі, що ти тут робиш? Я гадала, ти маєш бути в іншому місці.

— Зміна планів!

— І родини теж, — простягнула Ріс руку і помахала нею перед обличчям Ридлі. Вона чаклувала, як ілюзіоніст над капелюхом під час циркової вистави. Я здригнувся. Не знаю, що спало мені на думку, але на якусь мить здалося, що Ридлі може зникнути або — і це навіть імовірніше — що зникнути можу я.

Але вона нікуди не поділася, і цього разу здригнулася сама, відвівши очі, ніби їй було боляче витримувати погляд Ріс.

Ріс дивилася в обличчя Ридлі, як у люстро.

— Цікаво, чому в твоїх очах я бачу лише її очі? Ви вже повністю одне ціле?

— Знову патякаєш, сестро?

Ріс заплющила очі й зосередилася. Ридлі скрутилася, як проколотий шпилькою метелик. Ріс знову помахала рукою, і на мить обличчя Ридлі перетворилося на похмурий образ іншої жінки. Я вже десь її бачив, от тільки не пам’ятав де.

Мейкон важко поплескав Ридлі по плечу. Окрім мене, він був перший, хто її торкнувся. Ридлі здригнулася, і крізь її стиснуту руку я відчув напад болю. Так, з Мейконом Рейвенвудом не варто було жартувати.

— Що ж, подобається це комусь чи ні, але Збори почалися. Тож я не хотів би, щоб бодай хтось порушував традиції під моїм дахом. Як уже чітко і зрозуміло пояснила нам Ридлі, її запросили. Тому слова тут зайві. Прошу всіх до столу.

Ліна сіла, не зводячи з нас очей.

Тітка Дел на вигляд була ще схвильованіша, ніж тоді, коли побачила Ридлі. Чоловік у мантії лишень заспокійливо гладив її по руці. У цю хвилину до зали з легковажним виглядом увійшов хлопець мого віку — в чорних джинсах, вилинялій чорній футболці та зношеному мотоциклетному взутті.

Ридлі продовжила представляти присутніх:

— Ти вже знаєш мою матір. А це мій батько — Барклі Кент, і брат — Ларкін.

— Приємно познайомитися, Ітане, — зробив крок назустріч Барклі, збираючись потиснути мені руку. Однак, помітивши, що мене тримає Ридлі, він відступив назад. Ларкін обійняв мене за плечі, та коли я глянув на його руку — вона перетворилася на змію і, висолопивши червоного язика, засичала.

— Ларкіне! — зашипів Барклі, й у ту ж мить змія знов стала рукою.

— Та годі вам. Розвеселити вас хочу. Ви ж як на похороні, — очі Ларкіна позеленіли.

Мейкон сів на чолі столу.

— Прошу до столу. Кухня приготувала чи не найкращу святкову вечерю — ми з Ліною вже кілька днів слухаємо, як вона стукотить каструлями й тарілками.

Усі знайшли собі місце за величезним прямокутним столом — темного, майже чорного дерева, на лев’ячих лапах, помережаних загадковими візерунками. Посеред столу мерехтіли величезні чорні свічки.

— Сірниченьку, сідай біля мене, — Ридлі провела мене до вільного стільця навпроти срібної пташки, що тримала картку з іменем Ліни. Можна подумати, в мене був вибір.

Я намагався зустрітися з Ліною очима, але вона не зводила погляду з Ридлі. У її зіницях горіла лють. Мені залишалося тільки сподіватися, що весь її гнів спрямований на кузину.

На вечерю знову подали безліч страв, навіть більше, ніж минулого разу. І щоразу, як я дивився на стіл, на ньому з’являлося щось нове. Смажені реберця, викладені в формі корони, філе з розмарином і купа інших екзотичних страв, яких я в житті не бачив; здоровенна птиця в соусі, начинена грушами і оздоблена павичевим пір’ям, що скидалося на розпушений хвіст. Я сподівався, що це не справжній павич, але, зважаючи на пір’я, розумів, що все може бути. А блискучі цукерки дуже нагадували за формою морських коників.

Однак ніхто, окрім Ридлі, не торкався частувань. Вона ж їла усе.

— М-м-м, обожнюю солодких коників, — тішилася вона, закидаючи дві золотисті цукерки собі у рот.

Тітка Дел, покашлюючи, відлила з карафки темної густої рідини, схожої на вино.

— То що, сестричко, — Ридлі кинула оком на Ліну, — є плани на день народження?

По цих словах вона вмочила пальці у темно-коричневий соус у посудині біля птаха, який, як я сподівався, не був павичем, і багатозначно їх облизала.

— Ми не обговорюємо сьогодні Лінин день народження, — застеріг її Мейкон.

Ридлі подобалася напруга. Вона вкинула до рота ще одного коника:

— Чому?

Ліна дивилася на неї несамовитими очима.

— Тобі немає чого хвилюватися про мій день народження. Тебе не запросять.

— А слід було б. Я маю на увазі, хвилюватися. Це ж така важлива дата, — засміялася Ридлі.

Волосся в Ліни почало закручуватися і розкручуватися саме по собі, ніби ним грався вітер. Але вітру не було.

— Ридлі, я кажу тобі — годі, — почав дратуватися Мейкон. Його тон був такий самий, як тоді, коли я за вечерею дістав з кишені медальйон.

— А чому ти на її боці, дядечку М.? Я росла поряд з тобою стільки ж, скільки й Ліна. Чому ж раптом твоєю улюбленицею стала вона? — на якусь мить у її голосі я почув образу.

— Ти знаєш, справа не в уподобаннях. Тебе обрали. Я нічого не можу з цим вдіяти.

Обрали? Куди? Про що це він? Задушливий туман огортав мене дедалі щільніше, і я вже не був певен, що чую все як слід.

— Але ж ми з тобою однакові! — неначе вередлива дитина, канючила Ридлі.

В цю мить ледь помітно захитався стіл, а в келихах загойдалася темна рідина. Потім я почув ритмічне постукування по даху. Дощ.

Ліна вчепилася в стіл побілілими пальцями:

— Не однакові. Ти не така, — прошипіла вона.

Я відчув, як Ридлі напружилася. Її рука й досі змією обвивала мою.

— Ти гадаєш, Ліно, що набагато краща за мене? Так? Ти ж навіть імені свого справжнього не знаєш! І твоїм стосункам — кінець. Почекай лише — тебе теж оберуть, і ти побачиш, як усе відбувається насправді, — Ридлі зайшлася недобрим болісним сміхом. — Ти й гадки не маєш, однакові ми чи ні. Та вже за кілька місяців ти станеш точнісінько така, як я.

Ліна кинула на мене зляканий погляд. Стіл захитався дужче, на ньому заторохкотіли тарілки. Надворі спалахнула блискавка, і дощ почав заливати вікна слізьми.

— Замовкни!

— Скажи йому, Ліно. Хіба ж Сірничок не має права знати? Ти ж сама не в курсі — темна ти чи світла. Бо це від тебе не залежить!

— Я сказала, замовкни! — скочила Ліна з-за столу, відкинувши стілець.

Ридлі знову почувалася, як риба у воді.

— Ти ж розкажи йому, як ми разом жили, в одній кімнаті — як сестри. І ще рік тому я була точно такою, як ти, а тепер…

З того боку столу підвівся Мейкон і тяжко схилився на стіл. Його й без того бліде обличчя ніби зовсім утратило колір.

— Ридлі, досить! Я тебе викину геть, якщо ти мовиш іще бодай слово!

— Не викинеш, дядьку. Для цього в тебе сили забракне.

— Не переоцінюй своїх можливостей. Жоден темний чародій на землі не має достатньо сили, щоб свавільно вдертися в маєток Рейвенвуд. Я власноруч заговорив це місце — разом з усіма присутніми.

— Ой, дядечку Мейконе, ти забуваєш про славнозвісну південну гостинність… Я не вломлювалася. Мене запросив і привів сюди найкльовіший кавалер Гат-бліна, — посміхнувшись, Ридлі повернулася до мене, знімаючи з очей окуляри. З її очима щось було не те — вони світилися золотом, спалахували вогнями. А ще в неї були вузькі котячі зіниці. Світло, що лилося з цих зіниць, змінило все навкруг.

З тією ж недоброю посмішкою вона й далі дивилася на мене, а її обличчя потемніло, на ньому затанцювали тіні. Чарівні жіночні риси загострилися, шкіра напнулася на кістках, зраджуючи всі жилки, що дедалі помітніше пульсували кров’ю. Ридлі змінювалася в мене на очах, перетворюючись на чудовисько.

І це чудовисько до оселі привів я. До Ліниної оселі.

Тієї ж миті будинок здригнувся і затрусився. Гойдалися кришталеві люстри, миготіло світло. Віконниці рвало вітром, а по даху тарабанив дощ. Шум заглушив усе навколо, як і того вечора, коли я мало не збив Ліну.

Ридлі ще міцніше вчепилася в мене крижаною рукою. Я намагався вирватися, але не міг і поворухнутись. Холод поширювався по всьому тілу, рука почала затерпати.

Ліна з жахом глянула на мене.

— Ітане!

Тітка Дел тупнула ногою, аж під нею здригнулися дошки підлоги.

Я продовжував замерзати — холод підступав до горла, ноги не рухалися. Я не міг вирватися з лещат Ридлі й не міг пояснити, що зі мною відбувається. Ще кілька хвилин — і мені би просто перекрило кисень.

З того боку столу залунав спокійний жіночий голос. Це говорила тітка Дел.

— Ридлі, дитинко, я казала тобі не приходити. Ми нічого не можемо для тебе зробити. Пробач.

Мейкон був жорсткіший:

— Ридлі, за рік може змінитися все що завгодно. Тебе було обрано. Ти знайшла своє місце в Порядку речей. Ти більше не з нами і маєш піти.

За мить він стояв просто перед нею. Чи то вже мені марилося? Навкруг мене почали обертатися обличчя й голоси, я ледве дихав і так замерз, що щелепи заклякли і я навіть не міг поцокотіти зубами.

— Забирайся геть! — закричав Мейкон.

— Ні!

— Ридлі! Припини! Ти маєш піти. Рейвенвуд не місце для темних сил. Будинок заговорений, охороняється Світлом. Ти не зможеш довго тут перебувати, — наполягала тітка Дел.

— Мамо, — майже загарчала у відповідь Ридлі, — я не піду. І ти мене не змусиш.

Її гнівну промову урвав голос Мейкона:

— Сама знаєш, що це не так.

— Я вже сильніша, дядьку Мейконе! Ти не зможеш мене контролювати!

— Так, твоя сила зростає, але мене тобі не здолати. І я робитиму все, щоб захистити Ліну. Навіть якщо це завдасть шкоди тобі. Навіть якщо…

Цих слів для Ридлі виявилося занадто.

— Ти так учиниш? Зі мною? Рейвенвуд — темне місце і завжди було таким, ще з часів Авраама. Він — з нашої когорти, і Рейвенвуд має належати нам! Чому ти називаєш його світлим?

— Тепер Рейвенвуд — Лінина домівка.

— Твоє місце зі мною, дядьку М.! І з нею.

Ридлі підвелася, потягнувши мене за собою. Тепер посеред їдальні стояли усі троє — Ліна, Мейкон і Ридлі. Такий трикутник мав надто гострі кути.

— Я вас не боюся.

— Можливо, але тут твої чари не діють. Ти безсила проти всіх нас і проти природниці.

Ридлі загиготіла:

— Це Ліна у нас природниця? Не смішіть мене! Я бачила, що роблять природники. В неї від такого пуп розв’яжеться!

— Катакліст і природник — це не одне й те саме.

— Та невже? Хіба катакліст — це не природник, що перейшов на темний бік? Та це два боки однієї медалі!

Про що це вона? Я вже нічого не міг збагнути.

Потім я відчув, що остаточно закляк і от-от знепритомнію. Мабуть, прийшов час умирати. З теплом моєї крові з мене витягнули все життя. Я почув грім, полічив до одного і побачив блискавку. Вона відколола гілку від дерева біля самісінького вікна. Гроза розгорялася прямісінько над нами.

— Ти помиляєшся, дядьку М., і дарма борониш Ліну. Вона не природниця. Її долю відкриє лише її день народження. Це ти зараз гадаєш, що вона світла, бо вона така юна і невинна, але все це пусте. Чи не була я такою ще рік тому? А з того, що розповів мені Сірничок, вона радше темна, ніж світла. Грози? Блискавиці? Нещасні випадки в школі?

Вітер посилився, і Ліна розгнівалася ще більш. У її очах я бачив лють. Так само, як на уроці англійської, луснула шибка. Я вже розумів, чим це скінчиться.

— Замовкни! Ти не тямиш, що верзеш!

До їдальні увірвалися дощ і вітер, і зі столу на підлогу полетіли тарілки. Келихи розливали на дошки смуги темного вина. Всі завмерли.

Ридлі обернулася до Мейкона:

— Ти завжди її переоцінював. А вона ніщо.

Я хотів вирватися від Ридлі, хотів сам ухопити її і витягнути надвір, але не міг зробити й кроку…

Потім луснуло ще одне вікно, потім іще… Все розліталося на друзки — тарілки, келихи, скло на картинах; об стіни билися меблі, а вітер, увірвавшись із силою урагану, заглушив усе своїм ревом. Зі столу разом зі свічками й посудом злетіла скатертина, розкидаючи все навкруг. Здавалося, кімната почала обертатися. Усе витягнуло до вхідних дверей. Мовчун Редлі заверещав жахливим людським криком. Хватка Ридлі трішки послабла, я щосили кліпав, намагаючись не втратити притомність.

А в самому вирі стояла Ліна. Вона не ворушилася, і тільки вітер хлистав її косами по обличчю. Що ж урешті-решт відбулося?

У мене підкосилися ноги, і, перш ніж зомліти, я відчув порив вітру — справжню силу, що в буквальному сенсі відірвала від мене Ридлі, а її виштовхнула з кімнати. Падаючи на підлогу, я почув Лінині слова, чи принаймні мені так здалося.

— Забирайся від мого хлопця, відьмо.

Від мого хлопця?

Це про мене?

Я спробував усміхнутися, але натомість просто знепритомнів.

9. Х

Тріщина на стелі

Прокинувшись, я не міг збагнути, де я. Шукав бодай якусь підказку, і першими мені впали у вічі слова. Я вчитався. Простісінько на стелі над ліжком рясніли фрази. Ймовірно, написані фломастером.

миті стікаються в одну,

це не підвласно часу

І ще сотні інших фраз, частин речень, цитат із віршів, випадкових слів. На дверях однієї з вбудованих шаф було нашвидкуруч написано: все вирішує доля. На іншій — аж доки не стикнешся з фатумом. Двері вздовж і впоперек чорніли словами відчайдушний / непохитний / приречений / усесильний.

На дзеркалі читалося розплющ очі, а на вікні — і побач. Навіть на блідому абажурі, темніючи нескінченними хвилями, звивалося освітити—темряву—освітити—темряву.

Це ж Лінині вірші! Нарешті я хоч щось із них прочитаю. Лінина кімната відрізнялася від решти будинку не лише чорнильними візерунками. Вона була маленькою і затишною; її під жерстяним крилом ховав дах. Над головою в мене обертався вентилятор, розрізаючи лопатями слова. Усі меблі й полиці були завалені стосами зошитів на спіральці, а на тумбочці біля ліжка височіла піраміда книжок. Це були вірші Сильвії Плат, Томаса Еліота, Чарльза Буковскі, Роберта Фроста, Едварда Каммінза. Ну, бодай їхні імена були мені знайомі.

Я лежав на маленькому білому залізному ліжку, закороткому як на мій зріст. Так, у Ліниній кімнаті, на її подушках. Вона ж скрутилася калачиком у кріслі в ногах ліжка, підперши голову рукою.

Я сів, відчувши, як зашуміло у вухах.

— Що сталося?

Я був певен, що зомлів у їдальні, але деталей не пам’ятав. Останнє, що пригадувалося, це холод, що заморожував тіло, неможливість говорити і Лінин голос. А ще вона нібито назвала мене своїм хлопцем, однак, оскільки я швидко вирубився та й нічого такого між нами досі не відбувалося, хтозна, чи казала вона це насправді. Чувак, зізнайся, ти просто хотів це почути.

— Ітане! — зіскочила з крісла Ліна і перестрибнула до мене на ліжко. Однак з усього було видно, що вона тримає дистанцію. — 3 тобою все гаразд? Ридлі вчепилася в тебе, як п’явка, а я й не знала, що мені робити. А потім побачила, що тобі дуже болить, і все вийшло саме собою.

— Ти маєш на увазі ураган у їдальні?

— Так буває, — знітившись, опустила вона очі. — Я щось відчуваю… лякаюся чи злюсь, а потім… а потім ось так.

Нахилившись, я накрив її руку своєю. Мене знову пройняло теплом.

— Що, самі собою лускають шибки?

Вона підняла на мене очі, і я стиснув її долоню. Цієї миті мені здалося, що в кутку над Ліниною головою почала розповзатися стара тріщина. Вона перекреслила стелю, зробила завиток навколо ажурної люстри і повернулася назад. На стелі у Ліниній кімнаті з’явилося серце, точно таке, як малюють на листівках чи в записках.

— Ліно.

— Що?

— А твоя стеля нам на голову не впаде?

Підвівши голову, вона побачила тріщину. Потім закусила губу і ледь помітно почервоніла.

— Не думаю. Це просто тріщина.

— Це теж твоїх рук справа?

— Ні, — вона зашарілася ще більше — тепер почервонів навіть кінчик носа.

Ліна відвела очі, і хоча мені було цікаво знати, про що вона думає, бентежити її я не хотів. Я лише сподівався, що її думки стосуються і мене, і того, що я зараз тримаю її долоню, і того слова, що я почув перед тим, як зомліти.

З цікавістю я глянув на тріщину — вона багато про що говорила.

— А ти можеш… ну… відмінити ось ці мимовільні штуки?

Ліна полегшено зітхнула: я дуже доречно змінив тему.

— Інколи. Буває, що й так. А часом мене настільки переповнюють емоції, що я не в змозі їх контролювати. Та й залагодити нічого потім не можу. Навряд чи я б склеїла вікно у школі чи зупинила б грозу того дня, коли ми зустрілися.

— Ну, в зливі ти не винна. Ти ж не можеш відвадити усі урагани Гатліна, тим більше, що й досі триває дощовий сезон.

Влігшись на живіт, Ліна зазирнула мені в очі. Вона не відпускала моєї руки, і я тримав її теж. Мене всього аж пробирало від тепла її долоні.

— Ти хіба не бачив, що сталося вчора?

— А може, інколи ураган — це просто ураган?

— Доки я в Гатліні — сезон дощів йому забезпечено, — вона спробувала забрати руку, але через це я ще сильніше стис пальці.

— Прикольно. А мені здається, що ти просто дівчина.

— Не зовсім так. Я ціла неконтрольована система злив. Більшість чародіїв мого віку вже вміють керувати своїми силами, а мені переважно здається, що це вони керують мною.

Вона вказала на своє віддзеркалення. Просто на наших обличчях у свічаді з’явився новий напис: хто  ця дівчина?

— Я намагаюся збагнути, але іноді здається, що мені це так і не вдасться.

— А в усіх чародіїв однакові сили? Чи дар… Чи як там це назвати.

— Ні. Ну, прості речі — наприклад, рухати предмети — можуть робити всі. А далі вже у кожного свій дар.

Мені страшенно закортіло, щоб у нашій школі ввели дисципліну на кшталт «Усе про чари» абощо. Мені завжди таке подобалося, і я б залюбки відвідував уроки. Єдиною, у кого я досі спостерігав незвичайні здібності, була Амма. Ну, коли людина вміє читати по обличчях і відганяти злих духів, це ж не просто так, еге ж? Можливо, вона й предмети думкою рухає. Принаймні одного її погляду було достатньо, щоб почав рухатись я.

— А що вміє робити тітка Дел?

— Вона палімпсест. Вона зчитує час.

— Зчитує час?

— Ну от ти заходиш до кімнати і бачиш тільки теперішнє. А тітка Дел бачить і теперішнє, і минуле, і майбутнє, і все водночас. Перед її очима кімната постає такою, як є зараз, і разом з тим такою, як була десять, двадцять, п’ятдесят років тому. Це наче видіння з медальйоном, розумієш? От чому вона завжди така спантеличена: їй ніколи точно не відомо, в якому часі й навіть в якому місці вона перебуває.

Я згадав свої відчуття після одного з видінь і подумав: як воно — відчувати таке завжди?

— Це ж треба! А що вміє Ридлі?

— Ридлі — сирена. Вона має дар переконання. Легко оселить у твоїй голові будь-яку думку. Так само вмовить на будь-який вчинок. Якби вона захотіла, то своєю силою змусила б тебе стрибнути зі скелі. І ти б стрибнув.

Я згадав, як їхав з нею в машині й не міг стулити рота.

— Я б не стрибнув.

— Стрибнув би, ще й як. Смертний сирені не пара.

— Не стрибнув би, — подививсь я на Ліну. Її волосся знову легенько заворушилося, от тільки протягу в кімнаті не було. Я намагався знайти в її очах підтвердження тому, що вона почувається так само, як і я. Мені потрібен був знак. — Я б не стрибнув. Не можна стрибнути зі скелі, якщо вже летиш з іншої, вищої гори.

Почувши відлуння власних слів, я захотів повернути їх назад. У голові вони звучали якось краще. Ліна подивилася на мене, намагаючись збагнути, чи я серйозно. Я дійсно не жартував, але зізнатися в цьому не міг. Натомість я змінив тему.

— А в чому сила Ріс?

— Вона сивіла, уміє читати по обличчях. Бачить у твоїх очах кадри з минулого, твої вчинки. Можна сказати, що для неї лице — як розгорнута книжка.

Тепер моє обличчя читала Ліна.

— Справді? А хто ж була ота жінка, на яку Ридлі перетворилася на мить, коли на неї дивилася Ріс? Ти ж бачила?

Ліна кивнула.

— Мейкон усе одно б мені не сказав, але я знаю, що це хтось темний. І дуже сильний.

Моїх запитань було не спинити. Я хотів знати все і про всіх, ніби нещодавно зі мною за столом сиділи справжні прибульці.

— А хто такий Ларкін? Заклинатель змій?

— Ілюзіоніст. Це майже як перероджувач, але єдиний перероджувач у нашій родині — це дядько Барклі.

— А в чому відмінність?

— Ларкін накладе закляття — і людина або предмет, все що завгодно, матимуть вигляд такий, як він захоче. Але це ілюзія, перетворення несправжнє. А от дядько Барклі перероджувач. Це означає, що він здатен справді переродити що завгодно у що завгодно.

— Тобто твій брат змінює уявлення про речі, а твій дядько — їхню суть?

— Переважно так. Бабуся каже, що ці сили дуже схожі. Інколи вони передаються від батьків до дітей. У Ларкіна й Барклі надто багато спільного, тому вони постійно сваряться.

Я знав, про що вона думає, у чому не зізнається навіть собі. На її обличчі з’явився смуток, і я доволі незграбно спробував підняти їй настрій.

— А що вміє Раян? У чому її сила? Вона — дизайнер одягу для собак?

— Ще зарано казати. Їй тільки десять.

— А Мейкон?

— Він просто… дядечко Мейкон. Немає нічого такого, що він би не зробив заради мене. Я знаю його з самого малечку, — Ліна відвела очі, уникаючи запитань. Вона щось приховувала, і якщо вже мовчала, то мовчала до кінця. — Він для мене як батько… в усякому разі, саме таким я уявляю батька.

Більше слів було непотрібно. Я знав, як це — втратити близьку людину. Інколи я навіть міркував над тим, а чи не легше було б узагалі її не мати.

— А ти? У чому твій дар?

І хіба ж один? Та чи й не знав я про її здібності ще з першого дня навчального року? Чи не волів би випитати у неї цю таємницю з того самого вечора, коли вона сиділа у мене на ґанку в фіолетовій піжамі?

Вона якусь мить помовчала, збираючись на думці чи зволікаючи з зізнанням. Хтозна. Потім підвела на мене безмежно зелені очі.

— Я природниця. Принаймні так вважають дядько Мейкон і тітка Дел.

Природниця. Ну слава Богу! Врешті-решт, природниця звучить краще, ніж сирена. Однак що це означало, я так і не збагнув.

— А хто такі природники?

— Я й сама не знаю. Ну, це одним словом не поясниш. Вважається, що природник здатен на більше, ніж будь-який інший чародій, — швиденько пробурмотіла вона відповідь, сподіваючись, що я не все розчую. Але я почув усе.

Більше, ніж будь-який чародій.

Більше. І як це сприйняти? Менше — це зрозуміло, це нормально. Цьому я б ще дав раду.

— Але ти сам бачив: я не знаю, що з цим робити, — Ліна знервовано опустила очі на стьобану ковдру, що лежала між нами. Я притягнув її за руку ближче до себе, аж доки Ліна не зіперлася на лікоть просто поряд зі мною.

— Для мене це не має значення. Ти подобаєшся мені такою, як є.

— Ітане, ти ледве мене знаєш.

Всередині мене розливалося магнетичне тепло, і, щиро кажучи, мені було як ніколи байдуже до усіх цих слів. Так класно було просто лежати поряд з нею, тримати її за руку і розуміти, що між нами усього лише брижі білої ковдри.

— Неправда. Я знаю, що ти пишеш вірші, знаю, що означає ворон з твого намиста, ще пам’ятаю, що ти любиш фанту, бабусю і попкорн з карамельними кульками.

Я сподівався, що вона усміхнеться, але почув:

— Це майже нічого.

— Це початок.

Її зелені очі задивилися в мої блакитні.

— Ти навіть не знаєш, як мене звати.

— Тебе звати Ліна Дюкейн.

— Ну що ж, для початку: ні, не так.

Я сів у ліжку, випустивши її руку.

— Тобто?

— Це не справжнє моє ім’я, Ридлі не збрехала.

Я почав пригадувати вчорашню розмову. Згадав, як Ридлі казала, що Ліна не знає власного імені, але тоді я не сприймав усе так буквально.

— А як же тебе звати?

— Не знаю.

— Це якась чародійська заморочка?

— Не зовсім. Здебільшого чародії знають свої імена, але ми не такі. У нас у родині про це дізнаються, лише коли виповниться шістнадцять. Доти нас звати по-іншому. Ридлі була Джулією, Ріс — Аннабель. А я поки що Ліна.

— І хто ж така Ліна Дюкейн?

— Моє прізвище точно Дюкейн, але це все, що мені відомо. А Ліною мене стала звати бабуся, бо я, на її думку, була надто худа. Типу Ліна-худі-коліна.

Я помовчав, намагаючись усе осмислити.

— Гаразд, тобто ти не знаєш свого імені й дізнаєшся його за кілька місяців?

— Усе не так просто. Мені про себе нічого не відомо, тому я така дивна весь час. Я не знаю свого імені, не знаю, що сталося з моїми батьками.

— Вони ж загинули в автокатастрофі?

— Так мені сказали, але в нашій сім’ї це не тема для розмов. Про ту аварію немає жодної згадки, я ніколи не бачила їхніх могил… Як мені знати?

— Але хіба про такі страшні речі брешуть?

— Ти мою сімейку бачив?

— Звісно.

— А те чудовисько, та відьма, що ледь тебе не вбила? Віриш чи ні, але ми були нерозлийвода. Росли пліч-о-пліч, мешкали з бабусею… Ми стільки разом подорожували, що в нас навіть була спільна валіза.

— Ось чому у вас із нею майже немає акценту. Мало хто повірив би, що ви з Півдня.

— А чому в тебе немає акценту?

— Батьки-професори і скарбничка, у яку я кидав четвертак щоразу, як отримував незадовільно, — я закотив очі. — То Ридлі не жила з тіткою Дел?

— Ні, тітка Дел приїздила на вихідні. Ми не живемо зі своїми батьками — це надто небезпечно.

Ліна почала з таким запалом розповідати все, що назбиралося в ній за роки мовчання, що я вирішив поки що не поспішати з наступними п’ятдесятьма «чому».

— Ми з Ридлі були як рідні сестри: спали в одній кімнаті й разом училися вдома. Коли ми переїхали до Вірджинії, то вмовили бабусю віддати нас до звичайної школи. Ми хотіли мати друзів і бути як всі. Доти ми спілкувалися зі смертними, хіба що відвідуючи з бабусею музей, оперу чи кафе.

— А як вам було у школі?

— Ой, жахливо. Ми не вміли одягатися, не дивилися телевізор, нам завертали домашнє завдання. Жах — і крапка.

— Але ж ви товаришували з кимсь зі смертних?

Ліна відповіла, не дивлячись на мене:

— До тебе я не товаришувала ні з ким.

— Правда?

— Лише з Ридлі. Їй теж було нелегко, але вона забила. Вона лише дбала про те, щоб ніхто не нашкодив мені.

Я заледве міг уявити, як Ридлі когось захищає.

«Ітане, люди змінюються».

«Не настільки. Навіть чародії».

«Особливо чародії. Саме це я й намагаюся тобі сказати».

Ліна відсунулася і забрала руку.

— Ридлі почала дивно поводитися, а потім кілька хлопців, що взагалі не звертали на неї уваги, стали ходити за нею всюди й скрізь. Вони чекали на неї після уроків, билися за те, щоб провести її додому.

— А що дивного? Є такі дівчата.

— Ридлі не якась там дівчина. Я ж кажу — вона сирена. Вона може змусити зробити все що завгодно, навіть немислимі речі. І всі ті хлопці стрибнули зі скелі — один по одному, — Ліна накрутила намисто на пальці та провадила. — Напередодні її шістнадцятого дня народження я пішла за нею на вокзал. Вона чогось страшенно боялася. Вона відчувала, що стане темною, і казала мені, що має зникнути раніше, ніж завдасть болю тому, кого любить. Тобто мені. Я єдина, кого Ридлі дійсно любила. Того вечора вона зникла, і я не бачила її аж дотепер. Після сьогоднішньої зустрічі навряд чи можна сумніватися у тому, що вона темна.

— Хвилиночку, а що це означає — стати темною?

Ліна глибоко вдихнула і ще якусь мить вагалася, розповідати мені про це чи ні.

— Ліно, я маю знати.

— Коли нам виповнюється шістнадцять, нас обирають. Це визначає нашу долю — бути нам світлими, як тітка Дел і Ріс, чи темними, як Ридлі. Темний чи світлий, чорний чи білий. У нас немає напівтонів. Ми самі не можемо обирати і змінювати вибір теж.

— Тобто як це ви не можете обирати?

— Ми не вирішуємо, бути нам на боці темряви чи світла, добра чи зла. Смертні можуть, інші чародії також, а ми — ні. В нашій сім’ї на це не існує власної волі. Все вирішується за нас, щойно нам виповнюється шістнадцять.

До мене довго доходили її слова. Це ж маячня! Я вже чимало прожив з Аммою, аби знати, що магія буває чорна й біла, але щоб Ліна не мала права обирати… себе…

Вона досі говорила:

— І тому ми не можемо жити зі своїми батьками.

— А це тут до чого?

— Раніше все було нормально, та коли сестра моєї бабусі, Алтея, стала темною, їхня мати не змогла вигнати Алтею. Тоді було так заведено: якщо чародій ставав темним, він з очевидних причин мав залишити дім і родину. Мати Алтеї сподівалася, що допоможе дочці усе перебороти, але не змогла, і в місті почали відбуватися жахливі речі.

— Наприклад?

— Алтея була ево. Це надзвичайно сильні чародії. Вони здатні впливати на людей так само, як Ридлі, але крім того вони здатні, так би мовити, еволюціонувати в смертних: вони проникають у жертву, змінюючи її і, якщо треба, змінюються самі. Після обрання Алтеї в місті почали траплятися нещасні випадки. Люди калічилися, а одна дівчина навіть втопилась. Ось тоді мати Алтеї врешті-решт вигнала її з дому.

Я думав, у нас у Гатліні проблеми, а тут ось копія Ридлі, ще й могутніша, цілодобово ширяє містом… Страшно й уявити.

— То через це тепер ви не живете з батьками?

— Всі вирішили, що батькам буде надто важко відвернутися від своїх дітей, якщо ті стануть темними. Тому з часів Алтеї діти живуть з іншими родичами аж до дня обрання.

— А чому ж тоді це не поширюється на Раян?

— Раян, ну… Вона особлива, — Ліна знизала плечима. — Принаймні щоразу, як я запитую про це в дядька Мейкона, він відповідає мені саме так.

Усе це було геть нереально — її родичі, надприродні сили… На вигляд вони не відрізнялися від інших людей — від мене, від будь-кого в Гатліні. Ну, можливо, на когось і не були схожі, але щоб настільки… Навіть Ридлі. Ну хто б міг подумати, що це не просто ефектна білявка, яка, вочевидь, щось переплутала, розшукуючи біля краднички Ітана Вейта… І як це взагалі можливо? Чому хтось стає чародієм замість залишитися звичайною людиною?

— А у твоїх мами й тата теж був дар?

Мені не надто хотілося знову підіймати це питання, бо я розумів, як воно — говорити про померлих батьків. Але тепер я просто мусив це знати.

— Так, як і у всіх у родині.

— А що вони вміли? Те, що вмієш і ти?

— Не знаю. Бабуся ніколи про це не розповідала. Я ж казала тобі — їх ніби не існувало взагалі, а через це я думаю, що… ну, ти розумієш.

— Про що ти?

— Ну, що їх могли обрати темні, і я теж стану такою.

— Не станеш.

— Звідки ти знаєш?

— А звідки мені сняться такі самі сни, як і тобі? Звідки я знаю, заходячи в кімнату, що ти там або була там?

«Ітане!»

«Це правда».

Я торкнувся її щоки і тихо додав:

— Я не знаю, звідки це мені відомо, але відомо — і все.

— Я розумію, що ти у це віриш, але не можеш бути певен. Навіть мені не відомо, що чекає на мене завтра.

— Більшої нісенітниці я в житті не чув.

Все сьогодні було не так: я не збирався цього казати, принаймні не такими словами, але добре, що сказав.

— Тобто?

— Усі ці казки про фатум. Ніхто не вирішує за тебе твоєї долі — тільки ти.

— Так, Ітане, якщо ти не з родини Дюкейнів. Навіть інші чародії обирають, а ми — ні. У шістнадцять років ми стаємо темними або світлими, права вибору не існує.

Я пальцями підняв її підборіддя.

— Отже, ти природниця. І що в цьому поганого?

Я зазирнув у Лінині очі, усвідомлюючи, що зараз її поцілую. Я знав, що доки ми разом, для хвилювання немає причин. Я майже повірив, що ми завжди будемо разом.

Тієї миті я облишив думки про баскетбольні прийоми і дозволив їй побачити, що відбувається в моїй голові. Що я відчуваю, що збираюся зробити, і скільки часу я наважувався на цей вчинок.

«Ітане…»

її очі стали ще більшими і зеленішими, якщо це взагалі можливо.

«Ітане, я не знаю…»

Я нахилився і поцілував її в губи. Вони були солонуваті, як її сльози, і цього разу мене пройняло не теплом, а справжнім розрядом від вуст аж до п’ят. У кінчиках пальців закололо, наче від розетки, в яку я, з Лінкового дозволу, восьмирічним хлопчаком впхав ручку. Ліна заплющила очі та притягнула мене до себе. Це була досконала мить. Ліна цілувала мене, усміхаючись від дотику моїх губ, і я розумів, що вона чекала на мене, можливо, так само довго, як чекав на неї я. Але зненацька вона закрилася. Настільки ж швидко, як і відповіла на мій поцілунок. Простіше кажучи, вона просто відтрутила мене.

«Ітане, нам не можна».

«Чому? Я гадав, у нас взаємні почуття».

Невже ні? Невже вона не відчуває того самого?

Я охопив поглядом її всю, починаючи з долонь, що вперлись мені в груди й досі не підпускали ближче. Напевно, вона відчувала, як шалено калатає моє серце.

«Це не…»

Вона почала відвертатися від мене, і я вже навіть був готовий, що вона ось-ось підхопиться. Так само, як того дня, коли ми знайшли в Ґрінбраєрі медальйон, як тієї ночі, коли вона залишила мене на ґанку. Я ухопив її за зап’ясток і відчув сильне тепло.

— Поясни тоді, що це?

Ліна подивилася на мене впритул, і я спробував прочитати її думки. Але не зміг.

— Я знаю, ти гадаєш, що мені до снаги все змінити. Це не гак. І те, що зробила Ридлі, — лише квіточки. Вона запросто могла тебе вбити, і можливо, вбила б, якби я її не зупинила, — Ліна глибоко вдихнула, і я помітив, як у неї блищать очі. — Я теж можу стати чудовиськом — віриш ти мені чи ні.

Я пригорнув її за шию, незважаючи на слова. Але вона вела далі:

— І я не хочу, щоб ти бачив мене такою.

— Мені байдуже, — сказав я, цілуючи її в щоку.

Ліна спустилася з ліжка, забираючи руку з моєї долоні.

— Ти не розумієш, — вона показала мені напис на руці.

122. Сто двадцять два дні, розмазана синя паста — нібито все, що нам залишилося.

— Розумію. Ти боїшся. Але удвох ми щось придумаємо. Ми маємо бути разом.

— Ні. Ти — смертний. Ти не можеш цього збагнути. Я не хочу завдати тобі шкоди, коли ти станеш для мене надто близьким.

— Запізно.

Я ясно чув кожне її слово, але розумів лише одне.

Ближче вже й не може бути.

9. Х

Пращури

Поки ці слова промовляла вродлива дівчина, вони мали сенс. Тепер, коли я лежав удома у власному ліжку, мені дедалі важче було уявити, як скласти цю історію докупи. А розповісти Лінку — й поготів. От як мені почати: розумієш, друже, мені подобається дівчина, але я не знаю її справжнього імені, а ще вона чаклунка — перепрошую, чародійка, до того ж із цілої родини чародіїв, — а за п’ять місяців вона точно дізнається, добра вона чи зла. А ще вона здатна викликати урагани, не виходячи з кімнати, і подумки розбивати скло. А я бачу видіння з минулого, торкаючись дурнуватого медальйона, який, за порадою Амми та Мейкона Рейвенвуда (до речі, зовсім не відлюдька), мав би давно закопати. А ще цей медальйон з’явився на шиї жінки на портреті в маєтку Рейвенвудів (до речі, це зовсім не будинок з привидами, а ретельно відреставрована оселя), у якому щоразу, як я приходив, змінювався інтер’єр. А приходив я туди, щоб побачити дівчину, яка не перестає мене дивувати, запалювати і доводити до дрожу єдиним доторком.

І я поцілував її. І вона поцілувала мене у відповідь.

Я сам не міг у все це повірити, а тому просто перевернувся на другий бік.

* * *

Вітер.

Мене шмагав вітер.

Я тримався за дерево, а ураган хлистав мене і оглушав пронизливим свистом. Вітри крутили лиховерть, змагаючись між собою і щомиті дужчаючи. Крізь подерте небо сипався град, тонни граду, і здавалося, що цьому не буде кінця-краю. Я мав тікати.

Але тікати не було куди.

— Відпусти мене, Ітане! Рятуйся!

Я не бачив її, але відчував навіть крізь сильний вітер. Я міцно тримав її долоню — тримав би, навіть якби їй було боляче, і не подумав би відпустити. Вітер змінив напрямок і почав відривати мене від землі. Я ще запекліше хапався за дерево, стискав її руку, але стихія пересилювала нас.

Відриваючи мене від дерева і від неї. Я відчув, як її зап’ясток вислизає з моєї руки.

Я більше не міг триматися.

* * *

Прокинувся я від кашлю. Тіло досі шмагала негода, я відчував її шкірою. Ну от, мало мені було заледве не опинитися на тому світі прямісінько з маєтку Рейвенвуда, так знову ці сни! Забагато як на одну добу, навіть для мене. На диво, двері до моєї спальні були широко розчинені, хоча я добре пам’ятав, що зачинив їх перед сном. Бракувало ще, щоб Амма обкладала мене уві сні своїми ляльками. Але ж я точно знав, що зачиняв двері. Сто відсотків.

Я подивився на стелю — і сон зняло, як рукою. Зітхнувши, я перевернувся на бік і перекотився на край ліжка. Потім намацав на підлозі старий ліхтар, увімкнув його і витягнув закладку з «Лавини».[11] Унизу, десь із кухні, почулися тихі віддалені кроки. Невже це батько? Невже він нарешті відірвався від нічної писанини, і ми бодай сьогодні зможемо поговорити?.. Невже…

Спустившись сходами вниз, я зрозумів, що це не він. З-під зачинених дверей батькового кабінету пробивалося світло, отже, хатою могла вештатися тільки Амма. Зазирнувши у шпарку під дверима кухні, я побачив, як вона швиденько — наскільки це було для неї можливо — чимчикує до своєї кімнати. Десь у кінці коридору зачинилися двері, а це означало, що в нас були гості. Хтось щойно зайшов чи вийшов, і зізнаюся, що — у світлі останніх подій — я хотів би це знати напевне.

Обійшовши будинок, я вийшов на ґанок; біля узбіччя вхолосту пофиркував старий напіврозвалений «студебекер» пікап, якому було з півсотні років. Амма визирала з вікна оселі, про щось розмовляючи з водієм. Потім передала йому свою сумку і сама перебралася в машину. І куди це вона зібралася проти ночі з якимсь незнайомцем у пошарпаному авто?

Цей випадок нагадав мені про фатальну мамину поїздку, а тут ще й з’явився невідомий тарантас, незнайомий водій… Я мав дізнатися, куди прямує Амма, але слідувати за ними без машини було складно. Що ж, вибору немає: залишається тільки «вольво» — саме той автомобіль, яким мама керувала в ніч аварії. Завжди, коли я бачив цю машину, у мене виникали однакові асоціації.

Я сів за кермо. В салоні пахло старими паперами і склоочисником. Цей запах жив тут вічно.

* * *

Я й уявити не міг, як складно буде їхати без фар, але навіть у цій суцільній темряві зміг розгледіти, що пікап прямує до Броду. Скоріше за все, Амма їхала додому. Пікап звернув з Дев’ятого шосе і рушив на околиці. Коли він зрештою виринув з пітьми, я приглушив мотор і з’їхав на узбіччя.

Амма відчинила двері пікапа, і в салоні увімкнулося світло. Вдивившись у темряву, я впізнав водія — Карлтона Ітона, місцевого листоношу. І чого це раптом Амма поїхала з ним у нічне турне? Я ніколи раніше не бачив, щоб вони бодай розмовляли.

Щось мовивши Карлтону, вона зачинила двері. Пікап рушив без Амми, а я вийшов з «вольво» і попрямував за нею. Я добре знав, що Амма — людина звички, і якийсь пересічний клієнт не змусить її вештатись болотом о такій порі.

Вона зникла за кущем, йдучи по насипній доріжці, яку вочевидь викладали тут потом і кров’ю. Гравій шарудів у неї під ногами, а вона все йшла і йшла далі. Сама, у темряві. Я скрадався за нею, намагаючись ступати безшумно, адже найменший камінчик міг зрадити мою присутність. Я переконував себе, що не хочу порушити план розвідки, але насправді просто боявся, що мене викриє Амма.

* * *

Було нескладно зрозуміти, як Брід отримав свою назву. Щоб дістатися туди, слід було долати ставки, борсаючись у воді. Принаймні саме такий шлях обрала Амма. Якби не повний місяць, я б і в’язи скрутив, пробираючись крізь лабіринт чагарників і порослих мохом дубів. Темна, як ніч, вода була зовсім близько, а у повітрі витав теплий запах болота, що залишав на шкірі липкий невидимий слід.

Берег затоки був устелений дерев’яними плотами, зв’язаними з кипарисових колод. Таке собі таксі для бідних, пороми, що вишикувалися біля води в очікуванні пасажирів. У світлі місяця я бачив, як Амма вправно трималася на водному таксі, відштовхуючись від берега довгою дерев’яною жердиною і гребучи нею, як веслом.

Я вже сто років не був у неї вдома, але якби бодай раз ішов цим маршрутом, то точно зміг би його пригадати. Певно, востаннє, коли я навідувався до Амминої оселі, ми обрали інший шлях, хоча у темряві я не міг його впізнати. Добре видно було тільки те, що плоти давно прогнили і стали один трухлявіший за інший. Тому вибір був нескладний.

Легкість, з якою Амма керувала плотом, виявилася оманливою — мені це давалося набагато складніше. До того ж що кілька хвилин у воду де-не-де пірнав алігатор, і я щиро радів, що не став переправлятися убрід.

Я ще раз відштовхнувся від дна палицею, і край плоту вперся у піщаний берег. З нього вже можна було розгледіти маленький і скромний Аммин будиночок, що світився в темряві одиноким віконцем. Віконниці були пофарбовані в такий самий блакитний колір, як і в нас удома, а сам кипарисовий будиночок маскувався у заростях затоки.

Біля дому витав якийсь запах — настільки ж міцний і всепоглинаючий, як лимон з розмарином, і настільки ж неможливий бодай із двох причин. По-перше, жасмин у цій місцевості цвіте не восени, а навесні, а по-друге — його не знайдеш біля болота. Однак із цим запахом я не міг помилитися, так само як і не міг у нього повірити. Словом, як і у все, що відбувалося сьогодні вночі.

Я поспостерігав за будинком: нікого. Можливо, Амма просто вирішила з’їздити додому? Може, й батькові про це розповіла, а я тут задарма посеред ночі ризикую життям серед алігаторських щелеп?

Я вже мало не зібрався пливти назад, шкодуючи, що дорогою не розкидав хлібних крихт, аж раптом знову відчинилися двері. У світлі на ґанку я побачив Амму. Вона щось ховала у білу лаковану шкіряну сумочку, але що — я не роздивився. На Аммі була її найкраща сукня кольору лаванди (у ній вона ходила до церкви), білі рукавички і милий квітчастий капелюшок під колір вбрання.

І вона знову прямувала до болота — невже Амма зібралася переправлятись у такому вбранні? Я сам ледь виборсувався з багнюки у джинсах, і це виявилося не легше, ніж перетинати болото на плоту. Мул засмоктував ноги, і мені доводилося щоразу виривати їх, ніби з цементу. А як же Амма, у її сукні, в її віці?..

Однак вигляд у неї був дуже цілеспрямований. Вона упевнено пройшла між заростів очерету і болотної трави, зупинившись на галявинці під шатром з гілок кипариса і плакучої верби. Надворі було плюс двадцять, не холодніше, однак поза спиною у мене пробігав дрож — надто вже незвичайним здавалося це місце. Навіть після всього, що мене сьогодні встигло спіткати. Від країв води підіймався туман, вислизаючи, як пара з-під покришки киплячої каструлі. Я підійшов ближче до галявини: Аммина сумка виблискувала білою лакованою шкірою у світлі місячного сяйва. Амма намагалася щось із неї дістати.

Кістки… Невже це схоже на курячі кістки?

Амма щось промовила над ними і швиденько запхала у мішечок, надто схожий на «темницю» для сумнозвісного амулета. Потім вона знову понишпорила в сумці, дістала паперовий рушничок, який зазвичай вішають у вбиральні, і почала відтирати ним від сукні бруд. Я бачив, що десь удалині, наче світляки, мерехтять розмиті білі вогники. Звідти ж лунали розмірені ритми жагучих мелодій і чувся сміх. Певно, десь неподалік на болоті була вечірка.

Амма підвела очі. Щось привернуло її увагу, хоча я особисто нічого не почув.

— Можеш не ховатися. Я знаю, що ти тут.

Я закляк. Вона мене впіймала!

Однак Амма говорила не до мене. З густого липкого туману вийшов Мейкон Рейвенвуд, випускаючи сигарний дим з таким виглядом, ніби щойно їхав у лімузині з шофером, а не пробирався темним смердючим бродом. На ньому, як завжди, була бездоганно біла накрохмалена сорочка і вишуканий одяг.

Та ще й чистий. Ми з Аммою забрьохалися до колін, а Мейкон Рейвенвуд виблискував, як нова копійка.

— Ти дуже вчасно. Ти знаєш, Мельхіседеку, я маю повернутися, а тому всю ніч тут не буду. Та й не дуже приємно, коли тебе викликають хтозна куди, хтозна о котрій. Це ж невиховано. Не кажучи вже, що незручно, — вона фиркнула. — Можна сказати навіть, обтяжливо.

О-б-т-я-ж-л-и-в-о. Дев’ять по вертикалі. Я про себе проказав це слово по буквах.

— Знаєш, Амаріє, я й сам мав чим зайнятися, але ця справа не терпить зволікань, — Мейкон зробив кілька кроків уперед.

Амма позадкувала і виставила вперед кістлявий палець:

— Стій, де стоїш. Бракувало мені ще бути такої ночі поряд з таким, як ти. Мені це ні до чого. Ти своє при собі маєш, я — при собі.

Мейкон неквапно відступив, і далі пускаючи у повітря кільця диму.

— Я кажу, розвиток подій потребує нашого невідкладного втручання, — видихнув Мейкон сигарним димом. — Бо, цитуючи наших друзів-священників, «місяць уповні від сонця найдалі».[12]

— Мельхіседеку, ти зі мною околясом не ходи. Через яку таку нагальність я мала вискочити з ліжка й приїхати до тебе посеред ночі?

— Крім усього іншого… через медальйон Женев’єви.

Амма замалим не завила, затуливши хустиною обличчя. Слово «медальйон» при ній вимовляти було недопустимо.

— А що з ним таке? Я казала тобі, що заговорила його і наказала закопати у Ґрінбраєрі. Щойно ця річ знову потрапить у землю, то не завдасть жодної шкоди.

— Помилка раз. Помилка два. Медальйон досі у хлопця. І він приносив його з собою до моєї обителі! Та й узагалі, я не певен, чи можна заговорити такий темний талісман…

— До твоєї обителі… а коли це він був у тебе вдома? Я йому наказувала подалі триматися від твого маєтку, — Амма не на жарт розхвилювалася, а я зрозумів, що невдовзі матиму на горіхи.

— Ну то поміркуй: може, варто тримати його на коротшому повідку. Він не цяця. І я застерігав тебе, що ця дружба до добра не доведе, та й дружбою її вже не назвеш. У них не може бути майбутнього.

Амма щось бурмотіла собі під ніс. Так вона робила завжди, коли я її не слухав.

— Він слухняний хлопчина. Був таким, доки не зустрів твою небогу, тож на мене все не спихай. Ми б не вскочили у цю халепу, якби, перш за все, її сюди не привіз ти. Але я подумаю, що з цим робити. Скажу, щоб він з нею більше не бачився.

— Не верзи дурниць, це ж підлітки. Що більше ми їх роз’єднуватимемо, тим міцніше вони триматимуться разом. Після її обрання проблема зникне сама собою — звісно, якщо до цього дійде. А поки що, Амаріє, кілька місяців наглядай за хлопцем — ми й так з вогнем граємо, а тут іще він жару додає.

— Ти мені, Мельхіседеку Рейвенвуд, про жар не розповідай. Моя сім’я чимало ваших багать за сто літ загасила. І я так само тримала твої секрети, як ти — мої.

— Я не провидець, що мав би передбачити таку знахідку. Як це взагалі пояснити? Як твої друзі-духи проґавили медальйон? — саркастично мовив Рейвенвуд, обводячи коло вогником сигари.

Амма круто розвернулася й несамовито глянула йому в очі.

— Не чіпай пращурів! Ще й тут, ще й зараз. Значить, у них були на те свої причини. Значить, вони щось знали.

Відвернувшись від Мейкона, Амма провадила:

— Не слухайте його. Я принесла вам ваших улюблених креветок, каші й лимонного пирога з безе, — було видно, що тепер вона розмовляє не з Рейвенвудом. — Це ж те, що вам до смаку, — докинула вона, викладаючи їжу з судочків на тарілку. Потім поставила тарілку на землю біля могильного каменя, що його оточувало ще декілька розпорошених надгробків.

— Це наш дім, дім наших пращурів, дім моєї родини. Чув? Двоюрідної бабці Сиссі, двоюрідного прадідуся Абнера. Прапра-прапрабабусі Сулли. Це їхній дім, тож не паплюж пращурів у їхньому домі. Хочеш відповідей — поводься як слід.

— Прошу вибачення.

Вона мовчала.

— Щиро.

Амма фиркнула.

— І дивись, куди попіл летить — тут попільнички немає. От ще звичка!

Мейкон загасив сигару в моху.

— Продовжимо. Часу обмаль. Ми маємо знати, де зараз Сараф…

— Цс-с-с, — прошипіла Амма. — Не промовляй її імені вголос, ще й сьогодні. Півмісяць для білої магії, повня — для чорної. Ми не в ту ніч зібралися про це розмовляти.

— Але мусимо. Цього вечора у мене трапилася дуже неприємна історія — моя небога, що стала темною в день обрання, з’явилася на Збори.

— Донька Дел? Цей темний сплеск небезпеки?

— Так, Ридлі. Звісно, без запрошення. Переступила поріг під руку з твоїм хлопчиною. Тож я маю знати, чи це просто збіг.

— Не на добро це все. Не на добро. Не на добро, — повторювала Амма, знервовано гойдаючись на підборах.

— І?

— Збігів не буває. Ти ж знаєш.

— Хоч у цьому ми одностайні.

Я нічого не міг уторопати. Мейкон Рейвенвуд повік не потикався з дому, а зараз стояв посеред болота, сперечався з Аммою, яку він, виявляється, добре знає, та ще й сперечався через що — через мене, Ліну та медальйон!

Амма знову почала щось шукати в сумці.

— Ти приніс віскі? Дядько Абнер дуже любить…

Мейкон простягнув пляшку.

— Постав ось тут, — вказала Амма. — І відійди он туди.

— Я бачу, що ти й досі боїшся мене торкнутися. А вже стільки років минуло…

— Нічого я не боюся. Просто кожен при своєму. Я тебе ні про що не запитую і нічого не хочу про це знати.

Мейкон поставив пляшку на землю за півметра від Амми. Вона підняла віскі, налила його у чарку й випила. Я за все життя не бачив, щоб Амма пригубила щось міцніше за солодкий чай. Потім вона вилила трішки спиртного у траву на могилі.

— Дядьку Абнере, нам потрібне твоє заступництво. Прикликаю твій дух!

Мейкон бухикнув.

— Мельхіседеку, ти випробовуєш моє терпіння, — Амма заплющила очі та здійняла руки до неба, закинувши голову так, ніби розмовляє з самим місяцем. Потім вона схилилася і витрусила на землю вміст мішечка, який раніше ховала до сумки. Це були маленькі курячі кістки — сподіваюся, не ті, що я викинув сьогодні вранці по сніданку. Хоча… все можливо.

— Що вони кажуть? — запитав Мейкон.

Амма пробіглася пальцями по кістках, розкидаючи їх по траві.

— Поки що нічого.

Мейкон не витримав:

— У нас немає часу! Яка користь із провидця, якщо він мовчить? Їй от-от стукне шістнадцять, і якщо вона стане темною, то прокляне нас усіх — і чародіїв, і смертних! У нас обох є відповідальність, на яку ми погодилися багато років тому: ти — щодо смертних, я — щодо чародіїв.

— Мені не треба нагадувати про мою відповідальність! І голос притиш, добре? Ти ж не хочеш, щоб сюди позбігалися мої замовники і побачили нас удвох? На що це буде схоже? Що скажуть про таку взірцеву городянку, як я? Не лізь у мої справи, Мельхіседеку.

— Якщо ми зараз не з’ясуємо, де Сараф… тобто вона, якщо не дізнаємося про її замисли, то втратимо більше, ніж кілька замовників, Амаріє.

— Вона темна. З нею нічого не зрозуміло. Дізнатися, що в неї на думці, все одно що вгадати, де здійметься буря.

— Хай би й так. Я маю знати, чи захоче вона шукати Ліну.

— Не «чи», а «коли».

Амма знову заплющила очі, узявшись за намисто, яке завжди висіло у неї на шиї. На ньому був круглий медальйон із гравіюванням у вигляді серця і чимось на взір хреста, що ріс із його верхівки. Певно, зображення стерлося від того, що Амма тисячу разів його потирала. Точно так, як робила зараз. При цьому вона невідомою мовою наспівувала якусь знайому пісню.

Мейкон нервував. Він ходив туди-сюди, а я тихо перебрався в інші кущі, намагаючись не зрадити своєї присутності ані звуком.

— Не можу я сьогодні нічого прочитати, все неясно. Але я впевнена — дядько Абнер усе розповість. І мовчить він саме через тебе. Через те, що ти бовкнув.

Вочевидь, терпіння Мейкона луснуло, тому що він різко перемінився на обличчі. Бліде лице його зблиснуло у темряві гострими рисами, що набули особливо страхітливого вигляду, коли він вийшов у місячне сяйво.

— Досить ігор. Сьогодні до мене додому прийшла темна чародійка, а це в принципі неможливо. Вона прийшла з Ітаном, а це означає лише одне: він має силу, і ти про це мовчала.

— Маячня. Якщо у нього є сила — то у мене є хвіст.

— Ти помиляєшся, Амаріє. Запитай пращурів. Запитай у кісток. Яке ще пояснення? Це має бути Ітан. Рейвенвуд заговорено, темний чародій ніколи не переступить цієї межі без впливової допомоги.

— Ти зовсім з глузду з’їхав. Ну яка в нього сила? Я ж виростила цю дитину, невже б я не знала?

— Цього разу ти помилилася. Він завжди у полі твого зору, а це замилює око. Але зараз ціна помилки зависока. У нас у кожного свій дар. Придивись — хлопець має більше, ніж нам здається.

— Я запитаю пращурів. Якщо вони мають щось сказати — скажуть обов’язково. Не забувай, Мельхіседеку, ми маємо боротися і з мертвими, і з живими, а це непросте завдання.

Вона знов понишпорила у сумочці й дістала засмальцьовану мотузку з низкою крихітних намистин.

— Це могильні кістки. Візьми їх, так хочуть пращури. Вони захищають дух від духа і мертвого від мертвого. Нам, смертним, ці кістки не потрібні, тож віддай їх небозі. Гірше їй від того не стане, а раптом і зло відвадить.

Мейкон обережно узяв мотузку кінчиками пальців і поклав у хусточку, як гидкого черв’яка.

— Буду тобі винен.

— Будь ласка, — кахикнула Амма.

— Скажи їм, що я дуже перепрошую. Дуже, — Мейкон глянув на місяць, ніби звіряючи за ним час, а потім обернувся і зник. Розтанув у болотному тумані.

10. Х

Червоний светр

Ліжка я дістався, коли вже світало. Як сказала б Амма, почувався смертельно втомленим. А зараз я вже чекав Лінка на розі, і хоча день обіцяв бути сонячним, мене огортали мої власні тіні. А ще я потерпав від голоду. На кухню я зайти не наважився, адже єдина зустріч з Аммою тет-а-тет розповіла б їй усе — про пригоди вчорашньої ночі, про моє сум’яття… а я не міг ризикувати.

І як же мені чинити далі? Амма, якій я довіряв не менше, а то й більше, ніж рідним батькам, приховувала від мене правду. Вона знала Мейкона, удвох вони намагалися нас із Ліною розлучити, і все це крутилося навколо медальйона, дня народження Ліни і пов’язаної з цим небезпеки.

Самотужки я не міг скласти докупи усі шматочки цього пазлу — мені потрібна була Ліна. Я думав про неї повсякчас, тож коли з-за рогу замість тарабайки виїхав катафалк — навіть не здивувався.

— Значить, ти чула, — сказав я, вмощуючись на переднє сидіння й кладучи на підлогу рюкзак.

— Чула що? — усміхнулася Ліна, ніяково простягаючи мені коробку. — Що ти любиш пончики? Я від самого дому чула, як у тебе бурчало в животі.

Ми сором’язливо дивилися одне одному у вічі. Ліна збентежено відвела погляд і узялася за край м’якого червоного гаптованого светра, схожого на одяг, який мої двоюрідні бабці тримали на горищі. Знаючи Ліну, я здогадувався, що вона купила його не у самервільському супермаркеті.

Але хвилиночку! Відколи це вона почала носити червоне?

Здавалося, хмари над Ліною розсіялися. Вона не чула моїх думок, нічого не знала про Амму та Мейкона. Вона лишень хотіла зі мною зустрітися. Напевно, мої учорашні слова таки посіяли свої зерна. Або ж вона просто вирішила дати нам шанс. Я усміхнувся, розгортаючи паперовий пакунок.

— Сподіваюся, ти точно зголоднів, бо мені довелося боротися за ці пончики з вашим товстуном-поліцейським.

Катафалк від’їхав з узбіччя на дорогу.

— То ти просто вирішила заїхати по мене і підкинути до школи?

Нічого собі! Щось новеньке.

— Ні, — вона опустила вікно, і ранковий прохолодний вітер розвіяв її чорні кучері. Сьогодні це був звичайний вітер.

— Ти щось надумала?

— Певна річ, — просяяла вона. — Провести день у школі Джексона! Що може бути краще?

Вона усміхалася і світилася щастям. А коли повертала кермо, я побачив її долоню, на якій не було ні чорнил, ні чисел, ні днів народження. Сьогодні вона ні про що не хвилювалася.

120. Я пам’ятав зворотний відлік, ніби він написаний невидимим чорнилом на моїй власній руці. Сто двадцять днів до того, як станеться те, про що так хвилювалися Мейкон з Аммою.

Дев’яте шосе. Ми виїхали на трасу, і я дивився у вікно, мріючи, аби Ліна ще бодай на день залишилася такою, як сьогодні. Потім я заплющив очі й почав згадувати баскетбольні прийоми. Перехват. Захист. Передача. Стінка-пресинг.

* * *

Коли ми доїхали до Самервіля, я усе зрозумів. Або ми йдемо на три останні ряди в «Синеплексі», або…

Здійнявши куряву, катафалк зупинився за водонапірною баштою на краю поля.

— Ми паркуємося? За водонапірною баштою? Зараз?

Лінк би ніколи мені не повірив.

Ліна заглушила мотор. Запала тиша. У її вікно вривалися потоки свіжого повітря.

«Хіба сюди приїздять не заради цього?»

«Так, тобто ні, тобто не такі, як ми. І не посеред навчального дня».

«А ми не можемо хоч раз побути такими, як вони? Ми завжди маємо бути собою?»

«Мені подобається бути собою».

Ліна відстібнула пасок безпеки, я відстібнув свій — і перетягнув її до себе на коліна. Вона тулилася до мене, була щаслива і заряджала своїм теплом.

«Так от воно як — паркуватися».

Вона засміялася і простягла руку, щоб прибрати з моїх очей волосся.

— Що це? — я ухопив її за зап’ясток. На правій руці у Ліни висів браслет, який Амма передала Мейкону вчора біля Броду. Мене це не на жарт розхвилювало, і я збагнув, що зіпсую Ліні настрій. Але й не міг мовчати.

— Це дядько дав, — пояснила Ліна.

— Зніми, — я почав прокручувати мотузку, шукаючи вузлик.

— Що? — запитала вона, марніючи на очах. — Про що ти?

— Зніми.

— Чому? — вона висмикнула руку.

— Учора дещо сталося.

— Що саме?

— Я прийшов зі школи, а потім ходив за Аммою до її будинку біля Броду. Вона вислизнула від нас опівночі, аби зустрітися на болоті…

— З ким?

— З твоїм дядьком.

— Що вони могли там робити? — Ліна сполотніла, і я зрозумів, що продовження «паркування» більше не буде.

— Вони розмовляли по тебе, про нас, про медальйон…

Ліна слухала дедалі уважніше.

— І що про медальйон?

— Це, виявляється, якийсь темний талісман, і твій дядько розповів Аммі, що медальйон і досі в мене. Це їх страшенно схвилювало.

— А звідки вони знають, що це талісман?

Я почав дратуватися: вона не помічає головного!

— А тобі не цікаво, звідки вони знають одне одного? Ти про це хоч здогадувалася?

— Я не можу знати всіх дядькових знайомих.

— Ліно, але ж вони говорили про нас, про медальйон, про те, що потрібно його заховати, та й нас одне від одного тримати подалі. Мені здалося, що вони бачать у мені небезпеку, нібито я вплутуюсь у якісь справи, а твій дядько…

— Що?

— Стверджує, що я наділений силою.

Ліна голосно засміялася, і це роздратувало мене ще більше.

— Звідки він це взяв?

— Звідти, що я прийшов у Рейвенвуд із Ридлі, а для цього, на його думку, потрібно мати силу.

— Гм, — насупилася Ліна, — його правда.

Я не очікував такої відповіді.

— Ти що, жартуєш? Якби я мав силу, то що, був би не в курсі?

— Ну, хтозна…

Я не поділяв її припущень. Мій батько був письменником, а мама день за днем гортала журнали зі статтями про померлих генералів Громадянської війни. З мене був такий самий чародій, як з корови балерина, хіба що чудодійною силою можна було вважати вміння дратувати Амму. Вочевидь, Ридлі зайшла в Рейвенвуд з чорного ходу — охоронна система маєтку чародіїв дала збій.

Певно, Ліна мислила так само.

— Не переймайся, усьому має бути пояснення. Однак тепер ми знаємо, що Мейкон і Амма знайомі.

— Щось тебе це не дуже засмутило.

— Ти про що?

— Вони нам брехали! Обоє! Таємно зустрічалися, думали, як нас розлучити… Вигадували спосіб, щоб змусити нас викинути медальйон…

— Але ж ми їх і не запитували, чи вони знайомі.

Дивно. Що це з нею? Вона не засмучена, не зла, не…

— А чому ми мали запитувати? Тебе не дивує той факт, що твій дядько зустрічався посеред ночі з Аммою біля болота, розмовляв з духами і чаклував над амулетами з курячих кісток?

— Дивує, але я певна, що вони просто намагаються нас захистити.

— Від чого? Від правди? Вони ж не лише про нас говорили — мова йшла ще про якусь Сару і про те, як ти можеш усіх занапастити, якщо тебе оберуть темною.

— Тобто?

— Що тобто? Запитай у дядька. Побачимо, чи він тобі одразу все розповість.

Мабуть, тут я погарячкував.

— Дядько ризикує життям, щоб мене захистити. Він завжди був поряд і прийняв мене до себе навіть тоді, коли знав, що за кілька місяців я можу стати чудовиськом.

— Та ти хоч знаєш, від чого він тебе захищає?

— Від мене самої!

Це була остання крапля. Ліна відчинила двері, злізла з моїх колін і вийшла в поле. Величезна тінь водонапірної башти затуляла від нас Самервіль, але день уже не здавався таким сонячним. Світле небо вкрилося смугами сірих хмар.

Насувалася гроза. Ліна не хотіла зі мною розмовляти, але я цим не переймався.

— Послухай, це ж безглуздя. Твій дядько що — навмисно чекав на Амму опівночі, щоб просто сказати: знаєш, а медальйон-бо й досі в Ітана? І чому взагалі потрібно позбутися того медальйона? І чому, що найважливіше, вони не хочуть, аби ми були разом?

Посеред поля лунали тільки наші схвильовані голоси. Вітер посилювався, а Лінине волосся почало завихрюватися навколо її обличчя.

— Не знаю, — відпекла вона. — Батьки завжди намагаються розлучити підлітків, така вже їхня справа. А як хочеш знати чому — запитай у Амми, це ж вона мене ненавидить. Я навіть заїхати по тебе не можу, бо ти боїшся, що вона побачить нас разом.

Всередині у мене все стислося. Я гнівався на Амму. Гнівався дужче, ніж за все своє життя, але й любив не менше. Це вона підкладала мені записки від зубної феї, бинтувала побиті коліна, тренувалася разом зі мною, коли я так хотів потрапити до дитячої ліги. Врешті-решт вона єдина піклувалася про мене, відколи померла мама, а батько занурився у книжку; єдина помічала, що я прогуляв школу чи програв гру. І співчувала. Мені хотілося вірити, що вона в змозі все пояснити.

— Ти її просто не розумієш. Вона гадає, що таким чином…

— Захищає тебе? Як і мій дядько — мене? Тобі не спадало на думку, що вони обоє намагаються захистити нас від спільної загрози — від мене?

— Ти знову забрела в ці хащі?

Ліна пішла від мене геть, і здавалося, от-от відірветься від землі.

— В тому й справа, що брести нема куди. Вони бояться, що я можу завдати шкоди. Зокрема й тобі.

— Ні, справа в медальйоні. Вони щось від нас приховують, не хочуть, щоб ми про це дізналися, — сказав я, застромляючи руку в кишеню у пошуках знайомого предмета, загорнутого в хустинку. Після вчорашнього вечора я ні на мить не випускав медальйон з поля зору — Амма могла знайти і заховати його, і я був певен, що вона вже розпочала пошуки.

Медальйон опинився на капоті.

— Подивимося, що трапиться далі.

— Зараз?

— Чому б ні.

— Ми навіть не знаємо, чи це спрацює.

Я почав розгортати хустинку.

— То дізнаймося.

Попри Лінині пручання, я узяв її за руку і торкнувся гладкого металу…

Вранішнє сонце заливало поле і небо, раз у раз яснішаючи, аж доки не засліпило все навкруг. Я відчув той самий коловорот, що відкинув мене на півтора сторіччя назад, і раптом… усе скінчилось. Я розплющив очі, та замість багна, землі й віддаленого вогню побачив тіні від водонапірної башти і катафалка. Медальйон відмовився показувати видіння.

— Ти відчула? Закрутилося — й раптом…

Ліна кивнула й відштовхнула мене.

— Мене закачало, чи як там це називається.

— Ти блокуєш видіння?

— Про що ти? Я нічого не роблю.

— Можеш заприсягтися, що не вдаєшся до своїх чарівних штучок?

— Запросто. Усі сили йдуть на те, щоб побороти твій дар тупоумства, але, як бачу, намарно.

Щось було не так. Навіщо видіння втягнуло нас, а потім викинуло геть? У чому справа? Ліна простягла руку, щоб накрити медальйон хустинкою, і я знову помітив подарований Аммою засмальцьований шкіряний браслет.

— Зніми його, — я зачепив пальцем мотузку, підіймаючи Лінин зап’ясток їй до очей.

— Ітане, це для захисту. Ти ж сам казав, що Амма постійно майструє такі обереги.

— Не думаю.

— Тобто?

— А чи не через нього медальйон перестав показувати видіння?

— Ти ж знаєш, він показує їх не завжди.

— Але цього разу щось його зупинило!

Ліна похитала головою, розсипаючи по плечах неслухняні кучері.

— Ти справді у це віриш?

— То доведи, що я помиляюся: зніми цю штуку.

Вона подивилася на мене, як на божевільного, а що насправді вважала таким — я й не сумнівався.

— Якщо я помиляюся — одягнеш його потім знову.

Якусь мить Ліна вагалася, а тоді простягнула мені руку, щоб я розв’язав браслет. Я послабив вузлик, зняв амулет і поклав його до кишені. Потім узяв медальйон, а вона — мою руку.

Я стис її пальці, і раптом ми полетіли у вир…

Дощ розпочався одразу. Важкий, сильний, ніби хляпнув зливою з розірваного небесного дна. Айві завжди казала, що дощ — то сльози Божі, і сьогодні Женев'єва вважала так само. Ітан лежав усього за кілька кроків од неї, але йти до нього довелося вічність. Зрештою вона підійшла, стала біля нього навколішки й оповила його голову руками. Він важко дихав. Він був іще живий.

— Ні, ні, тільки не хлопця! Ти так багато забрав сьогодні. Так багато! Тільки не хлопця, — голос Айві досяг найвищої ноти, і вона почала молитись.

— Айві, допоможи. Принеси води, віскі і чим дістати кулю.

Женев’єва скрутила обривок спідниці у тугий жмут і притисла його Ітану до грудей — до того місця, де ще кілька хвилин тому не зяяла рана.

— Я кохаю тебе. І я б одружився з тобою попри незгоду родини, — шепотів Ітан, але вона дорікала йому:

— Не треба так, Ітане Картер Вейт. Не кажи так, ніби збираєшся померти, бо все буде добре, все буде добре, — ці слова вона повторювала, переконуючи їх обох.

А потім заплющила очі й застигла. Квіти. Плач немовлят. Схід сонця.

Життя, не смерть.

Таким воно поставало в її уяві, таким вона хотіла, щоб воно стало. Картинки знов і знов починали свою круговерть.

Життя, не смерть.

Ітан закашлявся. Вона розплющила очі, і їхні погляди зустрілися. Час зупинився. Всього на мить. А потім Ітанові повіки обм’якли, а голова важко схилилася набік.

Вона заплющила очі та знову уявила життя; ні, не зараз! Це помилка, він не міг померти. Женев’єва зібрала усі свої сили, як і мільйон разів до того, коли рухала предмети у мами на кухні, кепкуючи з Айві, коли лікувала пташенят, що випали з гнізда.

Чому ж не зараз, коли це так необхідно!

— Ітане, прокинься. Благаю, не спи!

Я розплющив очі: ми стояли посеред поля у тому ж місці, де були до видіння. Я поглянув на Ліну — її очі блищали і набиралися слізьми.

— О Боже!

Я нахилився до трави, що росла під нашими ногами — вона уся була зарошена плямами червоної фарби.

— Це кров.

— Його кров?

— Гадаю, так.

— Ти мав рацію — ми не бачили видіння через браслет. Але чому ж тоді дядько Мейкон сказав мені, що це для захисту?

— Можливо, так і є. У браслета може бути багато призначень.

— От тільки не треба мене заспокоювати.

— Вони щось від нас приховують, і це щось стосується медальйона. Та й Женев’єви, скоріше за все. Ми маємо з’ясувати якомога більше і про неї, і про медальйон до твого дня народження.

— Чому раптом?

— Я зрозумів це зі слів Мейкона й Амми — усі ці таємниці обертаються навколо твого шістнадцятиріччя.

Ліна глибоко зітхнула, мов намагалася не втратити нитку розмови.

— Я стану темною, ось що вони знають.

— А до чого тут медальйон?

— Хтозна. Але це й неважливо. Ніщо вже неважливо, адже за чотири місяці я буду не я. Ти ж бачив Ридлі? От і я такою стану, а то й гірше. А якщо дядько правий і я дійсно природниця, то Ридлі у порівняні зі мною взагалі здаватиметься сестрою милосердя.

Я пригорнув Ліну до себе, відчайдушно намагаючись захистити її від небезпеки. Хоча ми обоє знали, що це мені не до снаги.

— Навіщо ти так, вихід існує! Навіть якщо усе це правда — ми зможемо його знайти!

— Ти не розумієш — виходу немає. Усе трапиться так, як судилося, — вона говорила голосніше, а вітер набирав сили.

— Ну гаразд, гаразд. Припустімо, це доля. Але ми спробуємо її змінити.

Ліна подивилася на мене затуманеними очима:

— А ми не можемо просто насолодитися часом, який у нас залишився?

Я вперше зрозумів гіркоту цих слів.

Час, який у нас залишився.

Я не міг її втратити. Ні, я її не втрачу. Я не зможу ніколи більше її не торкнутися, це ж божевілля, божевільніше за втрату усіх моїх друзів, за останнє місце у рейтингу школи, за постійні Аммині дорікання. Я навіть не міг цього уявити. Я ніби знову падав, як уві сні, але тепер — просто на землю.

Я уявив, як падає Ітан Картер Вейт, як на землі розливається його червона кров. Вітер почав завивати — нам був час іти.

— Не кажи так. Ми знайдемо вихід.

Але навіть своїм власним словам я не надто йняв віри.

13. Х

Бібліотекарка Маріан

Минуло три дні, а видіння досі не йшло мені з голови. В Ітана Картера Вейта стріляли і, скоріше за все, вбили. Я бачив це на власні очі. Звісно, з тих років ніхто не залишився живим, та оскільки я також Ітан Вейт, я ніяк не міг змиритися зі смертю цього солдата армії Конфедерації. Точніше — її дезертира, мого двоюрідного дідуся в четвертому коліні.

Я думав про це на алгебрі, доки Саванна мучилася біля дошки, силкуючись розв’язати рівняння, а містер Бейте не бачив нічого, окрім останнього випуску «Зброї та амуніції». Я думав про це під час зборів Майбутніх фермерів Америки, коли не зміг знайти Ліну й залишився нудьгувати разом зі шкільним оркестром. Лінк і хлопці з команди сиділи за кілька рядів позаду мене, але я помітив їх лише тоді, коли Шон і Еморі почали кривлятися. Невдовзі я перестав на них зважати — усі мої думки були там, де залишився Ітан Картер Вейт.

Справа не в тім, що він був солдатом Конфедерації. В околицях Гатліна усі давно звикли до того, що під час війни між штатами їхні пращури пристали не на той бік. Це все одно що народитися в Німеччині після Другої світової, або в Японії після Перл-Харбора, або в Америці після Хіросіми. Історія інколи підкладає свиню, а місця народження не зміниш. Однак це не означає, що потрібно жити в минулому, як мої двоюрідні бабці чи жінки з ДАР і Гатлінського історичного товариства. І не слід ставити хрест на долі, як це робить Ліна. Ось Ітан Картер Вейт боровся, і я буду теж.

Я розумів одне: ми вже дещо знали про іншого Ітана Вейта і мали знайти більше інформації про Женев’єву. Можливо, ми не просто так натрапили на медальйон у саду. Можливо, навіть наші зустрічі у снах, так часто схожі на кошмари, теж мали свою мету.

За звичайного збігу обставин я б запитав поради у мами, от тільки обставини були незвичайні, та й мами вже не було. Батько занадто далеко відійшов від реальності, а Амма нізащо в світі не допомогла б нам розплутати загадку медальйона. Ліна досі гнівалася на Мейкона, і німим доказом цьому був дощ. Я мав би робити домашнє завдання, але для цього мені було потрібно зо два літри какао і повна жменя печива.

Я вийшов з кухні в коридор і зупинився перед батьковим кабінетом. Тато був у душі на другому поверсі — рідкісна мить, коли його можна було зустріти десь поза кабінетом. Тож двері, певно, зачинені. Він завжди зачиняв їх після того випадку з рукописом.

Я скосив оком на ручку дверей, а потім оглянув обидва кінці коридору. Намагаючись утримати піраміду з печива й молока, я потягнувся до ручки, але не встиг її торкнутися, як почув клацання незачиненого замка. Двері відчинилися самі по собі, ніби хтось відімкнув їх для мене зсередини. Печиво впало на підлогу.

Місяць тому я б нізащо у це не повірив, але тепер знав: ось це і є Гатлін. Не той Гатлін, у якому я жив раніше, а інший Гатлін, який, вочевидь, весь цей час приховував свою суть. Місто, у якому мені сподобалася дівчина з роду чародіїв, у якому мене виховувала економка, що ворожила на курячих кістках і викликала на болоті духів померлих пращурів; місто, у якому навіть мій тато поводився, як вампір.

До цього в Гатліні не існувало нічого незвичайного. Кумедно, коли проживаєш усе життя з заплющеними очима.

Я прочинив двері — повільно, обережно. Крізь щілину мені було видно лише частину кабінету, край вбудованих полиць, заставлених маминими книжками й мотлохом часів Громадянської війни, який вона назбирала звідусіль. Глибоко вдихнувши, я втягнув носом запах кабінету — і зрозумів, чому тато ніколи з нього не виходить.

Мені здавалося, що я бачу її — скрутилася у кріслі біля вікна чи схилилася за друкарською машинкою в протилежному куточку кімнати. Здавалося, що я лишень відчиню двері — і вона буде тут… От тільки не чув я клацання клавіш і знав, що її тут немає і не буде більше ніколи.

Книжки, які я шукав, лежали на цих полицях. Якщо хтось і знав більше про історію нашого району, ніж Сестри, то це була моя мама. Я ступив уперед, відчинивши двері ще на кілька сантиметрів.

— Святий Боже і всі, що на небі, Ітане Вейт, якщо ти ще бодай крок зробиш, батько дасть тобі наступного тижня добрячого прочухана!

Молоко мало не випало у мене з рук. Це була Амма.

— Я нічого не робив. Двері були відчинені.

— Як тобі не соромно! Жодна примара в Гатліні не насмілиться зайти в кабінет твоїх батьків, хіба що то буде дух твоєї мами власною персоною.

Амма говорила зі мною без жартів. З її погляду мені здалося, що вона хоче щось мені сказати, можливо, навіть правду. Хтозна, а раптом двері мені дійсно відчинила мама?

Одне було зрозуміло: щось або хтось дуже хотіли, аби я увійшов до цього кабінету, так само, як хтось інший волів тримати мене від нього якнайдалі.

Амма гримнула дверима й замкнула їх, діставши з кишені ключ. Я почув, як клацає замок, і зрозумів, що мій шанс зник так само швидко, як і з’явився. Амма схрестила руки.

— А хіба ти не повинен учитися? Вам що, нічого не задавали?

Я кинув на неї роздратований погляд.

— Знову підеш у бібліотеку? Ви з Лінком уже закінчили ту доповідь?

І ось тут до мене дійшло.

— Ага, бібліотека. Насправді я саме туди збирався, — я миттю поцілував Амму в щоку й чкурнув геть.

— Передавай вітання Маріан і не думай спізнюватися на вечерю.

Стара добра Амма. У неї на все була відповідь, навіть якщо вона не знала самого запитання і навіть якщо не надто збиралася відповідати.

* * *

Ліна чекала на мене на стоянці районної бібліотеки Гатліна. Потрісканий асфальт досі блищав краплями дощу. Незважаючи на те, що до закриття бібліотеки залишалося ще дві години, катафалк був єдиним автомобілем на стоянці, окрім добре знайомого старого бірюзового пікапа. Чесно кажучи, Гатлін не мав потреби у великій бібліотеці. Історією інших міст ми цікавилися мало, якщо не сказати, що не цікавилися взагалі. А якщо ваш дідусь чи прадідусь і приховали від вас якусь таємницю, то скоріше за все, знати її вам і не потрібно.

Ліна стояла, прихилившись до стіни бібліотеки, і щось писала у своєму записнику. На ній були рвані джинси, величезні непромокальні черевики на товстій підошві та м’яка чорна футболка. У її волоссі губилися ледь помітні косички, і в цілому на вигляд вона була майже як звичайна дівчина. Але я навряд чи хотів, щоб вона була звичайною. Мені знову закортіло її поцілувати, але я знав: ще не час. Якщо Маріан знайде відповіді на наші питання, можливостей цілувати Ліну буде значно більше.

Я знову згадав баскетбольні прийоми. Перехват. Точно.

— Ти справді гадаєш, що ми прийшли за адресою? — запитала Ліна, дивлячись на мене поверх записника.

— Ще й до правильного адресата, — потягнув я її за руку.

* * *

Сама по собі бібліотека була дуже гарна. У дитинстві я провів тут не один день і успадкував від матері ставлення до бібліотеки, як до храму. На відміну від ровесниць, цій споруді пощастило пережити Марш Шермана[13] і Великий вогонь. Разом з Історичним товариством бібліотека Гатліна була найстарішою будівлею міста. Звісно, не беручи до уваги маєток Рейвенвуд. Бібліотекою став поважний двоповерховий будинок у вікторіанському стилі, у якого де-не-де облазила біла потріскана фарба, а вікна та двері ховалися за багаторічним плющем. Тут пахло старою деревиною і креозотом, твердими палітурками і пожовклим папером, який, на мамину думку, був запахом часу.

— А чому бібліотека?

— Справа не в бібліотеці, а в Маріан Ашкрофт.

— Бібліотекарці? Подрузі дядька Мейкона?

— Маріан була найкращою подругою моєї мами і проводила разом з нею дослідження. Вона — єдина людина, яка знає про Гатлін не менше за маму й уже точно більше за всіх його мешканців.

Ліна кинула на мене скептичний погляд.

— Більше за дядька Мейкона?

— Ну гаразд. За будь-якого смертного в місті.

* * *

Я ніколи не міг уторопати, що такі як Маріан роблять у такому містечку, як Гатлін. «Те, що ти живеш у Богом забутому місті, — казала Маріан, перекушуючи разом із мамою бутербродами з тунцем, — не означає, що ти не можеш вивчати його історію».

Її слова були для мене китайською грамотою, як, у принципі, у половині випадків нашого з нею спілкування. Можливо, саме тому мама й Маріан так швидко знайшли спільну мову — маму в половині випадків я не розумів теж. Як я вже й казав, Маріан була найрозумнішою й далеко не пересічною людиною в місті.

Коли ми увійшли до порожньої бібліотеки, Маріан блукала між книжкових стелажів босоніж, у самих панчохах, підвиваючи щось собі під ніс, як божевільна з грецьких трагедій, котрі вона любила цитувати.

Оскільки до бібліотеки майже ніхто не заходив (окрім хіба що тіточок з ДАР для перевірки сумнівної генеалогії), Маріан могла робити все, що їй заманеться.

Я пішов на голос, що лунав з глибини книжкових полиць.

— «Не чула ти нічого?..»

Потім звернув до стелажів художньої літератури. Маріан стояла там, погойдуючись зі стосом книжок у руках і дивлячись крізь мене.

— «І не знаєш ти..»

Ліна зупинилася за мною.

— «Що зловорожа доля…»

Маріан перевела погляд на Ліну, дивлячись поверх окулярів у квадратній червоній оправі.

— «…наших друзів жде…»[14]

Маріан була тут, але не з нами. Я добре знав цей погляд, і я знав, що вона здатна підібрати цитату до будь-якої події, от тільки ніколи не промовляє їх навмання. Яке лихо загрожувало мені або комусь із моїх друзів? Якщо ця людина — Ліна, то можна було би про це й не казати.

У переліку багатьох прочитаних мною книжок не було грецьких трагедій.

— «Цар Едіп?» — обійняв я Маріан разом зі стосом книжок. Вона притисла мене так сильно, що я ледь міг дихати, а у ребра мені вп’ялася непід’ємна біографія генерала Шермана.

— «Антігона», — вимовила Ліна з-за моєї спини.

«От хвалько!»

— Дуже добре, — Маріан посміхнулася Ліні через моє плече.

Я скривився до Ліни, а вона знизала плечима:

— Навчалася вдома.

— Завжди приємно зустріти молоду людину, яка знає «Антігону».

— Я лише пам’ятаю, що вона хотіла поховати мертвих.

Маріан всміхнулася до нас обох. Потім переклала половину книжок мені в руки, а другу половину віддала Ліні. Коли вона усміхалася, то була як дівчина з обкладинки. У неї були білі зуби й гарна смаглява шкіра, вона більше нагадувала модель, ніж бібліотекарку. Її екзотична врода була наслідком змішаної спадковості: в родоводі Маріан можна було простежити всю історію Півдня, знайти пращурів з Вест-Індії, Карибських островів, з Англії, Шотландії, навіть з Америки — усе було так заплутано, що довелось би переворушити цілий ліс генеалогічних дерев, щоб знайти її коріння.

І хоча ми, зі слів Амми, мешкаємо на південь від краю світу, Маріан Ашкрофт була одягнена як викладач престижного університету. Її вбрання, прикраси, фірмові шарфи у яскравих візерунках — все це, здавалося, було привезено невідомо звідки й чудово доповнювало її невимушено стильну коротку стрижку.

Маріан була така ж «місцева», як і Ліна, однак прожила тут стільки ж, скільки й моя мама. Тепер уже довше.

— Я так сумувала за тобою, Ітане! А ти, Ліно, певно, племінниця Мейкона. Славнозвісна новенька. Дівчина з вікном. Так-так, я чула, як про тебе казали жінки.

Ми пішли за Маріан назад до центральної стійки й звалили всі книжки у візок.

— Не вірте всьому, що чуєте, докторе Ашкрофт.

— Будь ласка: просто Маріан.

Я ледве не впустив книжку. Маріан була доктором Ашкрофт майже для всіх у місті, крім моїх рідних. Ліна на диво швидко опинилася у колі її найближчих знайомих.

— Маріан, — усміхнулася Ліна.

Крім Лінка й мене, Маріан була першою, хто дав Ліні відчути славнозвісну південну гостинність. Аутсайдер привітав аутсайдера.

— Я тільки хотіла б уточнити: коли ти розбивала вікно мітлою, то часом не вимела все наступне покоління ДАР? — Маріан почала опускати жалюзі й жестом попросила, щоб ми допомогли.

— Звісно, ні. В іншому разі про цю історію не було б кому розповідати.

Маріан, обіймаючи Ліну, закинула голову й розсміялася.

— З почуттям гумору в тебе все гаразд, Ліно. А в цьому місті воно тобі знадобиться.

— Я справді чула багато жартів, — зітхнула Ліна. — Переважно про мене.

— Так, але… Розум переживе владу.

— Це Шекспір? — я вже почувався дещо зайвим.

— Близько. Сер Френсіс Бейкон. Хоча, якщо ти з тих, хто думає, що саме він написав Шекспірівські п’єси, то, гадаю, ти вперше не помилився.

— Здаюся.

Маріан скуйовдила мені волосся:

— А ти виріс на добрих півметра відтоді, як я бачила тебе востаннє, І. В. Чим тільки Амма тебе годує? Пиріг на сніданок, обід і вечерю? Здається, ми не зустрічалися років сто.

— Знаю, вибачте, — звів я на неї очі. — Просто мені чомусь не хотілося… читати.

Маріан знала, що це неправда, але зрозуміла, що я намагався сказати. Вона підійшла до дверей і перевернула табличку з напису «Відчинено» на «Зачинено». Потім замкнула двері, і клацання замка нагадало мені про батьків кабінет.

— Я гадав, бібліотека відчинена до дев’ятої.

Якщо це не так, то моє алібі для відвідування Ліниного будинку виявиться недійсним.

— Не сьогодні. Головна бібліотекарка щойно оголосила вихідний на честь Дня бібліотеки Гатліна. Ну так їй захотілося, — Маріан підморгнула. — Зухвала бібліотекарка.

— Спасибі, тітко Маріан.

— Знаю, що ви б не прийшли, якби у вас на те не було підстав, і підозрюю, що ця підстава — небога Рейвенвуда. Отже, може, ходімо у підсобку, заваримо чайничок чаю і наколотимо бурю у склянці? — Маріан любила гратися зі словами.

— Насправді у нас до вас радше запитання, — сказав я, застромляючи руку в кишеню з медальйоном у хустці провидиці Сулли.

— Завжди питай. Іноді запам’ятовуй. Ніколи не відповідай.

— Гомер?

— Еврипід. Пора тобі дати хоч одну правильну відповідь, І. В., а то мені доведеться піти на шкільні методичні збори.

— Але ж ви самі щойно сказали: ніколи не відповідай.

Вона відчинила двері з табличкою «Приватний архів».

— Я таке казала?

Як і Амма, Маріан була гострою на язик. Ну, як будь-яка гарна бібліотекарка.

І як моя мама теж.

* * *

Я ніколи не був у приватному архіві Маріан, у підсобці. В принципі, я не знаю нікого, крім мами, хто бував би тут. Це була їхня схованка, тут вони писали й проводили дослідження, влаштовували свої посиденьки. Сюди не заходив навіть мій тато. Я пам’ятаю, як Маріан зупинила його на порозі, коли мама досліджувала якийсь історичний документ:

— Без сторонніх — значить без сторонніх.

— Це бібліотека, Маріан. Бібліотеки створені для того, щоб поширювати знання й робити їх загальнодоступними.

— Тут бібліотеки були створені для того, щоб спілці анонімних алкоголіків було де зустрічатися потому, як їх вигнали баптисти.

— Маріан, не сміши. Це ж просто архів.

— Вважай, що я не бібліотекарка, а божевільна учена і там моя секретна лабораторія.

— Ти таки божевільна. Та ви ж удвох просто сидите над клаптиками спорохнявілого паперу.

— Якщо довіриш свої таємниці вітру, не звинувачуй його в тому, що він відкриє їх деревам.

— Халіль Джебран, — миттєво відповів батько.

— Троє здатні зберігати таємницю, якщо двоє з них мертві.

— Бенджамін Франклін.

Врешті-решт навіть тато облишив спроби увійти до їхнього архіву. Ми просто поверталися додому й з’їдали по шоколадному морозиву з горіхами, і після цього я завжди думав про маму й Маріан як про невідворотну силу природи. Уявляв — як казала Маріан — двох божевільних учених, скутих у лабораторії ланцюгами. Вони писали книжку за книжкою, їх навіть одного разу номінували на премію «Голос Півдня» — південного еквівалента Пулітцерівської нагороди. Тато страшенно пишався мамою, ними обома, навіть незважаючи на те, що ми самі залишалися в їхній тіні. «Найсвітліший розум» — так тато зазвичай називав маму, особливо коли вона була в процесі створення нового проекту. Зазвичай у ці миті вона занурювалася у власний світ, але здавалося, що саме такою він любив її найбільше.

Й от тепер у приватному архіві був я, щоправда, без мами і тата, і навіть без порції морозива. Деякі зміни відбувалися занадто швидко, особливо для міста, яке ніколи не змінювалося взагалі.

Це була темна задушлива кімната без жодного вікна, оббита вагонкою і розташована в одній з найстаріших будівель міста. У центрі кімнати паралельними рядами стояли чотири дубові столи. Стіни були вщент заставлені книжками: «Артилерія Громадянської війни й боєприпаси», «її величність бавовна: біле золото Півдня». З висувних шухляд металевого стелажа стирчали рукописи, а меншу кімнатку в глибині архіву переповнювала картотека.

Маріан заметушилася біля чайника й електричної плитки. Ліна підійшла до стіни, де висіли струхлявілі засклені мапи Гатліна — мабуть, ровесниці Сестер.

— Дивись — Рейвенвуд, — Ліна провела пальцем по склу. — А це — Ґрінбраєр. На цій карті набагато краще видно межі маєтків.

Я пройшов у найвіддаленіший куток кімнати, де стояв самотній стіл, вкритий тонким шаром пилу й павутиння. На ньому розгорнув свої сторінки старий статут Історичного товариства з обведеними іменами й устромленим між сторінками олівцем. Зроблена з кальки мапа була накладена на мапу сучасного Гатліна, начебто хтось задумав викопати старе місто з-під нового. А поверх усього цього лежала світлина портрета з передпокою в будинку Мейкона Рейвенвуда.

Жінка з медальйоном.

«Женев’єва. Це має бути Женев’єва. Ми повинні сказати їй, А. Ми повинні запитати».

«Ні, не можна. Ми не можемо нікому довіряти. Ми навіть не знаємо, чому в нас бувають видіння».

«Ліно. Довірся мені».

— А що це тут таке, тітко Маріан?

Поглянувши на мене, вона помітно засмутилася:

— Це був наш останній проект. Наш з твоєю мамою.

«Навіщо мамі знадобилася фотографія картини з Рейвенвуда?»

«Не знаю».

Ліна підійшла до столу й узяла світлину.

— Маріан, а що ви збиралися робити з цією картиною?

Маріан передала нам по чашці чаю на блюдці. Це була ще одна заморочка Гатліна: блюдцями користувалися завжди.

— Ліно, тобі має бути знайома ця картина. Вона належить твоєму дядькові Мейкону. Взагалі-то він сам надіслав її мені.

— Але хто ця жінка?

— Женев’єва Дюкейн, але я гадала, ти й сама це знаєш.

— Насправді ні.

— Хіба дядько нічого не розповідав тобі про твій рід?

— Ми з ним не дуже-то говоримо про померлих родичів. Ніхто не хоче ворушити тему моїх батьків.

Маріан підійшла до однієї з шухляд і заходилася щось там шукати.

— Женев’єва Дюкейн була твоєю пра-пра-прапрабабусею. І непересічною особистістю, між іншим. Ми з Лайлою вивчали родовід Дюкейнів, твій дядько Мейкон допомагав нам із проектом до самої…— вона опустила очі. — До минулого року.

Мама була знайома з Мейконом Рейвенвудом? Я гадав, він дізнався про неї лише з її робіт.

— Тобі варто знати своїх пращурів, — Маріан перегорнула кілька зжовтілих сторінок пергаменту, і перед нами постало родинне дерево Ліни поруч з родоводом Мейкона.

— Дивно, — вказав я на Лінине древо пальцем. — У всіх жінок у вашій родині прізвище Дюкейн, навіть у заміжніх.

— Такий уже у нас звичай. Жінки зберігають дівоче прізвище навіть після того, як виходять заміж. Так було завжди.

Маріан перегорнула сторінку і подивилася на Ліну:

— Так зазвичай роблять у родинах, де вважають, що жінки наділені особливою силою.

Я хотів змінити тему. Я не збирався заглиблюватися в історію могутніх жінок у родині Ліни в присутності Маріан, тим більше що Ліна точно була однією з них.

— Чому ви з мамою вивчали дерево Дюкейнів? Що ви досліджували?

Маріан розмішала чай.

— Цукру?

Я кинув цукор у чашку, а Маріан відвела погляд.

— Насправді нас більше за все цікавив цей медальйон, — вказала вона на іншу фотографію Женев’єви, де та була з медальйоном.

— І цікавила одна історія. Взагалі досить звичайна, любовна, — вона сумно усміхнулася. — Твоя мама була романтиком, Ітане.

Я зустрівся поглядом з Ліною. Ми обоє знали, що Маріан збирається нам розповісти.

— Вам обом буде цікаво, бо ця розповідь стосується і Бейтів, і Дюкейнів: солдата Конфедерації й чарівної господині Ґрінбраєра.

Видіння. Полум’я. Остання мамина книжка виявилася про те, що ми бачили на власні очі: про Женев’єву й Ітана — про пра-пра-прапрабабцю Ліни й мого двоюрідного пра-пра-прапрадідуся.

Мама працювала над цією книжкою перед смертю! Я не міг себе опанувати. От вам і Гатлін, у якому все вже колись відбулося.

Ліна зблідла. Вона притулилася до мене й торкнулася моєї руки, яка лежала на вкритому пилом столі. Я моментально відчув знайомий удар струму.

— Ось, усе почалося з цього листа.

Маріан поклала два пожовтілі аркуші на сусідній дубовий стіл. Якщо чесно, я був радий, що вона не чіпала маминого робочого місця. Для мене воно було набагато кращою пам’яттю про маму, ніж усі ті гвоздики, які на похороні оберемками складали в її могилу. Тоді поприходили навіть жіночки з ДАР і, як божевільні, нанесли купу гвоздик. Хоча я точно знаю, що мамі б це було не до душі. Усі ці одвічні збори міста — баптистів, методистів, навіть п’ятидесятників — на будь-які похорони, народження чи весілля.

— Прочитайте, але не торкайтеся. Це один з найбільших раритетів міста.

Ліна нахилилася над аркушем, тримаючи волосся подалі від стародавнього пергаменту.

— Вони шалено закохані, але занадто відмінні, — проглянула вона лист. — «Різні види» — ось як він їх називає. Її родина намагається розлучити їх, а він збирається йти на війну, хоча насправді у неї не вірить. Однак він сподівається, якщо боротиметься за Південь, то заслужить прихильність її сім’ї.

Маріан заплющила очі й процитувала:

«Чи я людина, чи тварина — у Ґрінбраєрі це байдуже. Та хоча я простий смертний, моє серце крається на саму думку про те, що доведеться провести решту життя без тебе, Женев’єво».

Усе це звучало дуже поетично, і мені здалося, що такі вірші могла б складати Ліна.

Маріан розплющила очі:

— Він був наче Атлантом, що тримав на своїх плечах увесь світ.

— Це так сумно, — мовила Ліна, дивлячись на мене.

— Вони кохали одне одного, йшла війна. Не хочу вас засмучувати, але здається, ця історія не мала щасливого кінця, — сказала Маріан, допиваючи чай.

— А до чого тут медальйон? — з острахом запитав я, вказуючи на світлину.

— Ймовірно, Ітан подарував його Женев’єві на знак таємних заручин, однак ми ніколи не знатимемо цього напевне. Після смерті Ітана ніхто не бачив камею. Батько Женев’єви видав її за когось заміж, але, за легендою, вона зберігала медальйон усе життя і забрала з собою в могилу. Казали, це дуже потужний талісман — символ розірваного союзу двох розбитих сердець.

Я здригнувся. Потужний талісман не був похований з Женев’євою — він лежав у мене в кишені. Темний талісман, якщо вірити Мейкону й Аммі. Я відчував, як він підстрибує, ніби смажиться на розпеченому вугіллі.

«Ітане, не треба».

«Треба. Вона може нам допомогти. Моя мама допомогла б».

Я сунув руку в кишеню, розгорнув носовичок, аби торкнутися потертої камеї, і взяв Маріан за руку, сподіваючись, що цього разу медальйон спрацює. Її чашка впала на підлогу й розлетілася на друзки. Кімната поринула у вир.

— Ітане! — скрикнула Маріан.

Ліна вхопила її за руку. В архіві стало темно, як уночі.

— Не хвилюйтеся. Ми будемо з вами увесь час, — голос Ліни звучав немов звіддаля, і там-таки, оддалік, я почув рушничні постріли.

За лічені секунди в бібліотеці почався дощ…

Їх заливало дощем. Здійнявся вітер, задуваючи вогонь, та було вже запізно.

Женев'єва дивилася на згарище, яке залишилося від їхнього великого будинку. Сьогодні вона втратила все. Маму. Євангеліну. Вона не могла втратити й Ітана.

Айві прибігла до неї по розкислій землі, несучи в спідниці все, про що вона просила.

— Я запізнилася, пресвятий Боже, я запізнилася, — заплакала Айві. Вона схвильовано озирнулася. — Міс Женев'єво, ходімте, ми вже нічого не зможемо зробити.

Але Айві помилялася. Ще один крок.

— Ще не пізно. Не пізно, — без кінця повторювала Женев'єва.

— Дитинко, отямся.

Женев'єва з розпачем глянула на Айві:

— Мені потрібна книга.

Айві відступила, хитаючи головою.

— Ні, не можна зв'язуватися з цією книгою. Ви не тямите, що коїте.

— Айві, — схопила Женев'єва жінку за плечі, — це єдиний вихід. Принеси її.

— Ви не знаєте, про що просите. Ви не відаєте нічого про цю книгу…

— Принеси її мені, або я сама її знайду.

Позаду них підіймалися чорні клуби диму, а поодинокі спалахи вогню дожирали те, що залишилося від будинку.

Айві здалася. Підсмикнувши подерті спідниці, вона повела Женев'єву крізь рештки материного лимонного саду. Женев'єва ніколи не ходила далі саду. Там розстилалися лише бавовняні поля, принаймні так їй завжди казали. Та й чого ходити у поле — хіба що коли граєшся в хованки з сестрою.

Але Айві йшла цілеспрямовано. Вона точно знала, куди їй треба. Удалині Женев'єва досі чула постріли і несамовитий лемент сусідів, у яких просто на очах горіли їхні домівки.

Айві зупинилася біля заростей дикої ожини, розмарину й жасмину, що обплели старий мур. У заростях ховався маленький прохід. Айві спритно пірнула в арку. Женев’єва пішла за нею. Отвір, очевидячки, вів на той бік муру, бо жінки опинилися в закритому просторі. Це було ідеальне коло, приховане старим виноградом.

— Що це за місце?

— Ваша матінка не хотіла, щоб ви дізналися про нього, в іншому разі ви б самі знали.

Здалеку Женев’єва побачила, що з високої трави виступають невеликі камені. Звісно, це сімейний цвинтар. Вона згадала, що була тут одного разу уночі, ще в дитинстві. Тоді ховали її прабабусю, і мама стояла у високій траві, у місячному світлі, і шепотіла слова мовою, яку не розуміли ані Женев’єва, ані її сестра…

— Що ми тут робимо?

— Ви сказали, вам потрібна книга, так?

— Вона тут?

Айві зупинилася й здивовано подивилася на Женев’єву:

— А де ж іще їй бути?

Далі, у заростях лози, виднілася споруда. Це був склеп. Айві зупинилася біля дверей.

— Ви певні, що…

— Часу обмаль! — Женев’єва простягнула руку в пошуках ручки, але її не було. — Як його відчинити?

Айві звелася навшпиньки, щоб дістати до верху дверей. У тьмяному світлі палаючого вдалині вогню Женев’єва побачила маленький гладкий камінь із вирізаним на ньому півмісяцем. Айві поклала на нього руку й натиснула — двері почали відчинятися, скрегочучи каменем об камінь. Потім вона потягнулася по щось усередині склепу. Це була свічка.

Її полум’я освітило маленьку кімнату всього кілька метрів завширшки. Але всюди, на кожній стіні, були старі дерев’яні полиці, заставлені крихітними джбаниками й пляшечками з квітковим цвітом, порошками й мутною рідиною. У центрі кімнати стояв кам’яний стіл, на якому лежав старий дерев’яний футляр. На вигляд він був більш ніж скромний і мав єдине оздоблення — крихітний півмісяць, вирізьблений на покришці. Такий самий півмісяць, як і над дверима склепу.

— Я його не торкатимуся, — сказала Айві зовсім тихо, ніби футляр міг почути її голос.

— Айві, це просто книга.

— У вашій родині немає просто книжок.

Женев’єва обережно відкинула покришку. Книга була в потрісканій чорній шкіряній палітурці, без назви, лише з добре знайомим витісненим півмісяцем. Женев’єва обережно дістала книгу з футляру. Вона знала, що Айві марновірна, але в той сам час, хоча й кепкувала з жінки, не ставила під сумнів її мудрість. Айві вміла ворожити на картах і чайному листі, і мати Женев’єви зверталася до неї за будь-якої потреби: дізнавалася, коли краще посадити овочі, щоб уникнути приморозків, і які трави обрати від застуди.

Книга була теплою, нібито вміла дихати й жила своїм життям.

— Чому в неї немає назви? — запитала Женев’єва.

— Якщо в книги немає заголовка, це не означає, що немає назви. Вона зветься «Книга місяців».

Женев’єва більше не могла втрачати ні хвилини. Вона пішла крізь темряву на світло пожежі, туди, де колись буяв життям Ґрінбраєр, де зараз був Ітан.

Вона перегортала сторінки з сотнями заклинань. Але як їй знайти потрібне? І раптом вона його побачила. Заклинання було написане латиною — мовою, яку Женев’єва добре знала змалечку. Свого часу мама знайшла для них з Євангеліною вчителя з Півночі, адже латина вважалася у їхній родині чи не найважливішою з мов.

Заклинання єдності. Єдності смерті й життя.

Женев'єва поклала книгу поруч з Ітаном і провела пальцем по першому віршу закляття.

Айві міцно стисла її зап'ястя.

— Сьогодні не та ніч. Півмісяць для білої магії, повня — для чорної. Безмісячна ніч — узагалі окрема справа.

— У мене немає вибору, — висмикнула руку Женев'єва. — Іншої ночі в нас не буде.

— Міс Женев'єво, ви повинні зрозуміти. Це заклинання більш ніж чари. Це угода. Не можна скористатися «Книгою місяців» і нічого їй за це не віддати.

— Мені байдуже, якою буде ціна. Ми говоримо про Ітанове життя. Усіх інших і так уже немає з нами.

— Він утратив життя. Його забрав постріл. Те, що ви намагаєтеся зробити, проти природи, а це неправильно.

Женев'єва знала, що Айві має рацію. Мама часто розповідала їй та Євангеліні про повагу до законів природи. Зараз вона перетинала межу, яку жоден з чародіїв у її родині ніколи б наважився переступити.

Але їх усіх більше немає. Вона залишилася сама.

І повинна була спробувати.

— Ні! — Ліна відпустила наші руки, розриваючи коло. — Вона стала темною, хіба ви не зрозуміли? Вона використала чорну магію!

Я схопив її за руки. Вона спробувала вирватися. Зазвичай від дотику Ліни йшло сонячне тепло, але цього разу вона викликала торнадо.

— Ліно, вона не ти. Він не я. І все це трапилося понад сотню років тому.

Однак Ліну було неможливо вгамувати.

— Вона — це саме я, ось чому медальйон показує мені ці видіння. Він попереджає, що я мушу триматися від тебе подалі, щоб не заподіяти шкоди, коли стану темна.

Маріан розплющила величезні здивовані очі; її коротке охайне волосся перетворилося на скуйовджену копицю. Вона здавалася виснаженою і в той сам час сповненою сил. Я знав цей погляд. Такий точно погляд часто бував у мами.

— Ліно, тебе ще не обрано. Ти не добра й не зла. Просто так почувається будь-який чародій п’ятнадцяти з половиною років із твого роду. За своє життя я знала багатьох чародіїв, і серед них чимало як світлих, так і темних Дюкейнів.

Ліна ошелешено дивилася на Маріан, доки та намагалася перевести дух.

— Ти не станеш темною, ти просто драматизуєш усе, як Мейкон. Не надумуй наперед.

Звідки Маріан знала про Лінин день народження? Звідки вона дізналася про чародіїв?

— У вас медальйон Женев’єви. Чому ви мовчали?

— Ми не знаємо, що робити, бо всі напоумляють нас на щось своє.

— Дайте мені камею.

Я заліз у кишеню. Ліна торкнулася моєї руки — і я засумнівався. Маріан була найближчою маминою подругою, майже членом сім’ї. Я знав, що не повинен піддавати сумніву її наміри, але згадав, що коли йшов за Аммою на болото, то й уявити не міг, що станеться далі.

— А як нам знати, що ми можемо вам довіряти? — запитав я, страшенно соромлячись своїх слів.

— Найкращий спосіб з’ясувати, чи можете ви комусь довіряти, це довіритися йому.

— Елтон Джон?

— Майже. Ернест Гемінгвей. Певною мірою — рок-зірка свого часу.

Я усміхнувся, але Ліна не піддалася.

— Як нам вам довіряти, якщо всі навколо щось від нас приховують?

— Перш за все, — серйозно заговорила Маріан, — я не Амма і не дядько Мейкон. Я не твоя бабуся й не тітка Дельфіна.

Я смертна, я ні на чиєму боці. Між чорною й білою магією, світлими й темними чародіями, повинне бути щось для рівноваги. І це — я.

Ліна відхилилася від неї. У нас обох її слова не вкладалися в голові: звідки Маріан знає так багато про Лінин рід?

— Хто ви?

У Ліниній родині це було не просто запитання.

— Я — головна бібліотекарка Гатліна. Стала нею, щойно переїхала сюди, й залишуся нею надалі. Я не чародій, а упорядник і хронікер. Я просто зберігаю книжки, — Маріан пригладила волосся. — Я — хранителька, одна з небагатьох смертних, яким довірено історії й таємниці світу, доступу в який нам немає. Хтось завжди повинен виконувати цю місію, і в цьому випадку цей хтось — я.

— Тітко Маріан, про що ви говорите? — заплутався я.

— Скажемо так, є бібліотеки і бібліотеки. Я служу всім добрим жителям Гатліна, чародії вони чи смертні. Одне одному не заважає, бо чародії приходять здебільшого вночі.

— Тобто…

— Я про Чарівну бібліотеку Гатліна. Я бібліотекарка чародіїв. Головна бібліотекарка чародіїв.

Я витріщився на Маріан, ніби бачив її вперше. Вона дивилася на мене тими самими карими очима, усміхаючись із розумінням. Вона не змінилася, але воднораз щось у ній було нове. Свого часу, міркуючи над тим, чому Маріан не поїхала до іншого міста, я гадав, що вона вчинила так через маму. Але тепер я дізнався, в чому насправді річ.

Я почувався розгубленим, а от Ліна — навпаки.

— Виходить, ви можете нам допомогти? Ми маємо з’ясувати, що трапилося з Ітаном і Женев’євою і як це стосується Ітана й мене. Та ще й дізнатися це ми повинні до мого дня народження, — Ліна дивилася на Маріан з надією. — У Чарівній бібліотеці точно зберігається потрібна інформація. Можливо, й «Книга місяців» там? Як ви гадаєте, вона нам щось розповість?

Маріан відвела погляд.

— Можливо — так, а можливо — ні. Боюся, я не зможу вам допомогти. Мені дуже шкода.

— Про що це ви?

Це безглуздо! Я ніколи не бачив, щоб Маріан відмовлялася допомогти кому-небудь, особливо мені.

— Я не можу втручатися в ці справи, навіть якщо дуже того захочу. Це одне з положень моєї посадової інструкції. Я не пишу ні книжок, ні правил — я лише їх зберігаю. І не маю права втручатися.

— Ця робота важливіша для вас за можливість нам допомогти? — я підійшов до неї, щоб, відповідаючи, вона подивилась мені у вічі. — Важливіша за мене?

— Усе не так просто, Ітане. Є баланс між світом смертних і світом чародіїв, між світлом і тьмою. Хранитель — частина цього балансу, частина Порядку речей. Якщо я порушу закони, що мають наді мною силу, рівновага похитнеться… — вона подивилася на мене, і її голос зірвався. — Я не маю права втручатися, навіть під страхом смерті. Навіть якщо це завдає болю дорогим для мене людям.

Я не зовсім розумів, про що вона, але знав, що Маріан любила мене так само, як маму. Якщо вона не могла допомогти нам, значить, на те була причина.

— Гаразд. Ви не можете нам допомогти. Тоді відведіть мене в Чарівну бібліотеку, і я з’ясую все сам.

— Ти не чародій, Ітане, і це вирішувати не тобі.

Ліна встала поруч зі мною і взяла мене за руку:

— Тоді вирішу я. Ми йдемо.

Маріан кивнула.

— Добре, я відведу вас наступного разу, коли бібліотека буде відчинена. Чарівна бібліотека працює не за тим розкладом, що звичайна. Бо вона незвичайна по суті.

Ще б пак!

31. Х

День усіх святих

Бібліотека Гатліна зачинялася тільки на офіційні свята, такі як День подяки, Різдво, Новий рік і Великдень. Як результат, саме в ці дні відчинялася Чарівна бібліотека, і цей графік від Маріан не залежав.

— Такі вже місцеві закони, і не мені їх встановлювати, — казала вона.

І які місцеві закони вона мала на увазі? Ті, за якими я прожив усе своє життя, чи ті, про які я щойно дізнався?

А от Ліні, здавалося, стало легше. Вона вперше повірила, що можна знайти спосіб уникнути неминучого. Маріан не могла дати нам відповідей, але підтримувала нас, коли ми так гостро відчували відсутність двох найближчих для нас людей. Вони не від’їжджали і не залишали нас, але нібито опинилися неймовірно далеко. Я не зізнавався Ліні, що почувався розгубленим без Амми, але гадав, що без Мейкона вона почувається так само.

Маріан усе ж таки де з чим нам допомогла. Вона дала нам листи Ітана й Женев’єви — старі й крихкі, майже прозорі від часу, а також зібрала усі речові докази, які вони з мамою вишуковували роками. У нас опинилася купа паперів, що лежали у присипаній пилом коричневій картонній коробці, оздобленій під дерево. Хоча Ліна й насолоджувалася уривками на кшталт «…дні без тебе спікаються в один, допоки час не стає ще однією перешкодою нашому шляху…», поки що все це нагадувало просто сумну історію кохання з трагічним кінцем. Але це було все, що ми мали.

Тепер нам потрібно було визначитися, що ми шукаємо далі. Голку в копиці сіна, або, як у нашому випадку, в картонній коробці. Тому ми взялися за те, що нам залишалось робити. За пошуки.

* * *

За два тижні ми з Ліною провели над цими паперами більше часу, ніж могли собі уявити. Що більше ми їх перечитували, то більше нам здавалося, що ми читаємо про себе. Увечері ми сиділи допізна, намагаючись розв’язати загадку Ітана й Женев’єви, смертного й чародійки, які відчайдушно шукали шляхи возз’єднання, незважаючи на усі нездоланні перешкоди. У школі на нас чекали наші власні перепони — чергові вісім уроків, які потрібно було пережити, і що далі, то все ставало складніш. Щодня на нас із Ліною чатувала нова небезпека розлуки, а надто на День усіх святих.

Зазвичай тридцять першого жовтня у школі Джексона відбувається багато подій. Скажімо так, пережити цей день непросто, а особливо для хлопців, адже вони не надто чекають на маскарад і разом з тим хвилюються, чи були запрошені на щорічну вечірку до Саванни Сноу. Та коли ти закоханий у чародійку, хвилювання на День усіх святих набуває для тебе зовсім іншого відтінку.

Я не знав чого чекати, коли сів до Ліни в авто за кілька кварталів від мого дому, подалі від усевидячих Амминих очей.

— Ти без костюма? — здивувавсь я.

— Ти про що?

— Просто думав, що ти надягнеш якийсь костюм.

Щойно я вимовив цю фразу, як зрозумів, наскільки безглуздим було моє припущення.

— О, то ти думав, що чародії наряджаються на День усіх святих і всю ніч літають на мітлах? — засміялася вона.

— Я мав на увазі…

— Вибач, я тебе розчарую. Ми просто урочисто одягаємося до святкового столу, як і в будь-яке інше свято.

— То для вас це теж свято?

— Це найсвященніша і найнебезпечніша ніч року — найголовніше свято з чотирьох Великих свят. Це наш варіант новорічної ночі. Кінець старого року й початок нового.

— А що ти маєш на увазі під небезпечною?

— Бабуся каже, що саме в цю ніч межа між нашим світом і потойбіччям, світом духів, стає майже непомітною. Це ніч сили й пам’яті.

— Потойбіччя? Це типу загробного життя?

— Щось на зразок того. Царство духів.

— То значить, День усіх святих дійсно пов’язаний з привидами й духами?

Вона закотила очі.

— Ми поминаємо всіх чародіїв, яких переслідували за те, що вони відрізнялися від інших. Чоловіків і жінок, яких було страчено за їхній дар.

— Ти про салемських відьом?

— Ну… це ви їх так називаєте. Але відьом судили по всьому східному узбережжю, не лише в Салемі. Навіть по всьому світу. Просто про справу салемських відьом пишуть у ваших підручниках, — вона сказала «ваших» так, немов це було брудне, образливе слово. Хоча, можливо, сьогодні воно таким і було.

Ми проїхали повз крадничку, біля якої на розі, під знаком «Стоп», сидів Мовчун Редлі. Побачивши катафалк, він одразу задріботів слідом за нами.

— Треба його коли-небудь підвезти. Він, напевно, лап не відчуває, бігаючи за тобою днями й ночами.

Ліна глянула в дзеркало заднього огляду:

— Він не сяде в машину.

Я знав, що не сяде. Та коли я обернувся, щоб подивитися на нього, то — можу заприсягтися — він мені кивнув.

* * *

На стоянці я побачив Лінка. На ньому була білява перука й блакитний светр із логотипом «Диких кішок». У руках Лінк навіть тримав помпони; вигляд він мав переляканий і чимось змахував на свою матір. Цього року баскетбольна команда вирішила нарядитися під дівчат групи підтримки. Але зі мною стільки відбувалося останнім часом, що я просто про це забув. Уявляю, як мені дістанеться, особливо від Ерла — він лише й шукав нагоди, щоб учепитись мені у горлянку. Відтоді як я став зустрічатися з Ліною, гра пішла як по маслу. Тепер центровим замість Ерла зробили мене, а він, звісно, не надто від цього втішався.

Ліна божилася, що в цьому не було жодних чарів, принаймні не з її боку. Одного разу вона прийшла на гру, і я не спартачив жодного кидка. Правда, довелося подумки відповідати їй на тисячу запитань про штрафні, передачі й правило трьох секунд, а це трошки ускладнювало процес. Виявилося, що Ліна ніколи раніше не вболівала на спортивних змаганнях. Попітніти, звісно, довелося, скажу навіть, що більше, ніж коли я відвозив на місцевий ярмарок Сестер, однак попри те, що Ліна більше не приходила на майданчик, я знав, що вона мене чує, слухає мою гру. Я відчував її присутність.

Водночас у команді підтримки настали не найкращі часи. Емілі ледь втримувалася на вершині піраміди «Диких кішок», але Ліна була тут ні до чого. Я її про це не просив.

Сьогодні мені не відразу вдавалося упізнати своїх товаришів по команді. Доводилося підходити ближче, щоб роздивитися волохаті ноги й штучне волосся. Лінк підійшов до нас сам і зблизька видався ще страшнішим. Він спробував зробити собі макіяж, але натомість просто розмазав по обличчю рожеву помаду. А ще він постійно осмикував коротку спідничку, що чіплялася за натягнуті колготки.

— Агов, невдахо, — сказав він, тицяючи на мене пальцем з-за ряду машин. — Де твій костюм?

— Вибач, чувак, я забув.

— Брешеш. Ти просто не захотів натягувати на себе увесь цей мотлох. Знаю тебе, Вейте, ти дав повний назад.

— Клянуся тобі, я забув.

Ліна усміхнулася Лінку:

— Маєш чудовий вигляд.

— І як ви, дівчата, лице собі цим мастите? Свербить зараза — страх.

Ліна скривилася. Вона практично не користувалася косметикою, та це їй було й непотрібно.

— Ну знаєш, не всі ми підписуємо контракт із «Мейбелін», щойно нам виповниться тринадцять.

Лінк поправив перуку і запхав під светр іще одну шкарпетку.

— Скажи це Саванні.

Ми пішли до центрального входу, де неподалік флагштока сидів Мовчун. Я ледве не запитав, як цей собака примудрився нас випередити, але вирішив, що зараз для цього не час.

* * *

У коридорах зібралося безліч люду — здавалося, що добра половина школи вирішила не йти на перший урок. Баскетболісти ошивалися біля шафки Лінка, теж при повному параді, який звеселяв усіх, окрім мене.

— Де твій прикид, Вейте? — причепився Еморі, розмахуючи у мене перед носом волохатими помпонами. — У чому справа? До твоїх курячих ніжок не пасує спідниця?

Шон натягнув на себе светр:

— Напевно, ніхто з дівчат не погодився дати йому форму.

Дехто з хлопців засміявся.

Еморі обійняв мене однієї рукою й нахилився ближче:

— То в чому справа, Вейте? Чи якщо вештатися з дівчиськом з будинку з привидами, то День усіх святих щодня?

Я схопив його за светр і струснув так, що одна шкарпетка випала з його бюстгальтера на підлогу.

— Зараз поговоримо?

— Сам вирішуй, — знизав він плечима. — Раніше, пізніше… Між нами став Лінк:

— Дами, дами! Наше завдання розважати. Еморі, ти ж не хочеш зіпсувати своє намазюкане личко?

Ерл мотнув головою, проштовхуючи Еморі поперед себе в коридор. Він, як завжди, мовчав, але я знав цей погляд.

Це дорога в один кінець, Вейте. Вороття немає.

* * *

Доки я не побачив дівчат з команди підтримки, то гадав, що всі сьогодні говоритимуть лише про хлопців-баскетболістів. Однак виявилося, що не тільки вони убралися в однакові костюми. Ми з Ліною саме йшли на урок англійської, коли зустріли їх.

— Дідько, — ляснув мене по руці Лінк.

— Чого ти?

Коридором простували Емілі, Саванна, Ідей і Шарлотта у супроводі інших членів групи підтримки. На всіх були непристойно короткі чорні платтячка, звісно ж, черевики з гострими носами і високі вигнуті відьмацькі капелюхи. Але це ще було не все. Штучне чорне волосся кучерявилося, а під правим оком дівчата намалювали собі чорний півмісяць — пародію на Лінину родимку, яку неможливо було не впізнати. Доповнювали образ мітли, якими вони хвацько обмітали ноги перехожим під час своєї процесії.

«Відьми? На День усіх святих? Дуже оригінально».

Я стис Лінину руку. Хоча вона не поворухнула й бровою, її руки видали все.

«Ліно, мені дуже прикро».

«Вони ж нічого не знають».

Я чекав, що зараз затрусяться стіни чи повилітають шибки, але нічого не сталося. Ліна мовчки спостерігала за процесією, стримуючи гнів.

Майбутнє покоління ДАР прямувало до нас. Я вирішив випередити їх і пішов назустріч:

— Де твій костюм, Емілі? Ти забула про День усіх святих?

Спочатку це її спантеличило, але потім вона розпливлася у самовдоволеній посмішці:

— Про що це ти, Ітане? У тебе ж День усіх святих щодня!

— Ми просто хотіли, щоб твоя дівчина почувалася, як удома, — додала Саванна, прицмокуючи гумкою.

Ліна кинула на мене погляд.

«Ітане, не треба. Тобі ж буде гірше».

«То й що».

«Я сама впораюся».

«Те, що відбувається з тобою, стосується й мене».

До нас підійшов Лінк і зупинився, підтягуючи колготки:

— Дівчата, я гадав, це ми сьогодні за відьом. Але ж чекай — вони тут на кожному кроці!

Ліна не змогла стримати посмішки.

— Стули пельку, Веслі Лінкольн. Розповім твоїй мамусі, що ти з психами ошиваєшся — вона тебе до Різдва з дому не випустить.

— Ти ж знаєш, що означає ця штука на її обличчі? — зловтішно посміхнулася Емілі, вказуючи на Лінин півмісяць. — Це відьмацька мітка.

— Це ти вчора в інтернеті вишукала? То ти ще тупіша, ніж я думав.

— Сам тупий, якщо тусиш із нею.

Я відчув, що починаю червоніти, а це мені було ні до чого. Менше за все я хотів говорити про наші стосунки перед усією школою, тим більше, що й сам не знав, який у нас із Ліною статус. Так, ми одного разу поцілувалися і постійно були разом. Але я не міг сказати, що вона моя дівчина, принаймні я й досі так не вважав. І це навіть попри те, що вона, здається, на Зборах назвала мене своїм хлопцем. Ну що мені було робити — запитувати у неї про нас? Можливо, це був той самий випадок, коли запитаєш, а почуєш «ні», адже вона і досі закривалася від мене, і я не міг її відкрити.

Емілі тицьнула в мене держаком мітли. Був би в неї зараз осиковий кіл — вона б, напевне, залюбки ним скористалась.

— Емілі, може, вистрибнете у вікно? Подивимося, чи направду ви вмієте літати.

Вона примружила очі:

— Зичу добре вам удвох посидіти в школі, доки усі розважатимуться на вечірці у Саванни. До речі, це буде її остання вечірка у школі Джексона, — Емілі круто розвернулася й помарширувала до своєї шафки, а за нею шлейфом потягнулася Саванна з почтом.

Лінк і так і сяк гарцював перед Ліною, намагаючись її розсмішити. З огляду на його пришелепкуватий вигляд, це було нескладно. Я завжди знав, що можу розраховувати на друга.

— Вони мене справді ненавидять. Це що, ніколи не скінчиться? — зітхнула Діна.

Лінк розійшовся, пристрибуючи навкруг і розмахуючи помпонами:

— Вони тебе ненавидять, ненавидять, ненавидять, вони усіх ненавидять, чи їх полюбиш ти?

— Мене більше б турбувало, якби ти їм подобалася, — нахилився я до неї й спробував обережно обійняти. Вона відвернулася, і моя рука зісковзнула з її плеча. От класно!

«Не тут».

«Чому?»

«Ти сам створюєш для себе проблеми».

«А я мазохіст».

— Та годі тобі, — Лінк штурхонув мене під ребро. — А то я почну себе жаліти, що прирікаю себе на рік без побачень. Ми ось на англійську запізнимося, а я хотів по дорозі зняти ці кляті колготки, бо вони мені вже кудись влізли.

— Мені лишень треба в шафці книжку взяти, — сказала Ліна, і її локони знову почали скручуватися на плечах. У мене майнула одна думка, але я не вимовив її уголос.

* * *

Емілі, Саванна, Шарлотта й Іден метушилися біля дзеркал на відчинених дверях шафок. Лінина шафка містилася трохи далі.

— Не зважай на них, — порадив їй я.

Емілі терла щоку вологою серветкою. Натомість чорна мітка у вигляді півмісяця не стиралася, а ставала тільки більша і чорніша.

— Шарлотто, є чим змити косметику?

— Звісно.

Емілі ще кілька разів потерла щоку.

— Не стирається! Саванно, ти ж казала, його й водою змиєш!

— Правда!

— То в чому справа? — гнівно ляснула дверцятами Емілі.

Лінк почув стривожені голоси.

— А ці четверо що тут роблять?

— Схоже, у них проблемка, — відповіла Ліна, прихилившись до шафки.

Саванна теж намагалася позбутись малюнка.

— Не стирається, — її мітка тепер чорніла на пів-обличчя. Вона почала ритись у сумочці. — У мене десь був цей олівець…

Емілі дістала з шафки свою сумочку й заходилася порпатися в ній:

— Чекай, я зараз свій знайду.

— Що за… — здивувалася Саванна, витягуючи знахідку з сумки.

— Ти що, маркером намалювала? — загиготіла Емілі.

Саванна не зводила з маркера очей:

— Звісно ні! Гадки не маю, звідки він у мене взявся!

— От дурепа. До сьогоднішньої вечірки ти його нічим не змиєш!

— Я не можу ходити з цією гидотою на обличчі весь вечір! У мене костюм грецької богині Афродіти! Це ж усе зіпсує!

— Треба було головою думати, — Емілі досі шукала олівець у надрах сріблястого клатча, а потім витрусила на підлогу його вміст. Коридором покотилася купа лаків, блиск для губ… — Він має бути десь тут.

— Що ти шукаєш? — запитала Шарлотта.

— Я сьогодні вранці малювалася олівцем, а його десь нема.

В коридорі вже зібралися охочі подивитися виставу, як раптом просто на середину проходу з клатча викотився маркер.

— Ти що, теж маркером малювала?

— Звісно, ні! — заверещала Емілі, несамовито тручи обличчя. Але чорний півмісяць зростав і ставав чорнішим. — Та що це, в біса, таке?

— У мене точно олівець, — сказала Шарлотта, повертаючи замок своєї шафки. Вона відчинила двері — й на кілька секунд застигла.

— Що там? — не могла втерпіти Саванна, а Шарлотта мовчки обернулась до дівчат. Вона дістала маркер.

— Дівчата рулять! — розмахував помпонами Лінк.

Я подивився на Ліну.

«Маркер?»

На її обличчі з’явилася зловтішна посмішка.

«Ти ж начебто б казала, що не вмієш контролювати свої сили».

«Новачкам щастить».

* * *

До кінця дня тільки й розмов було, що про дівчат з групи підтримки. Якимось чином усі, хто копіював Ліну, випадково намалювали в себе на обличчях півмісяці незмивним маркером. Певно, замість олівця до очей. Словом, з дівчат того дня не жартував хіба що ледачий.

А їм доведеться ходити в школу, гуляти містом, співати у церковному хорі й виступати за команду з плямами від маркера, який сходитиме декілька днів. У місіс Лінкольн і місіс Сноу буде удар.

Хотів би я це побачити.

* * *

По уроках я провів Ліну до машини, шукаючи зайвий привід потримати її за руку. Могло б здатися, що ті дивні відчуття, які я отримував від її дотику, мали б мене насторожити, але навпаки: чи палав я у вогні, чи вибухали навколо мене лампочки, чи влучала у мене блискавка — я мав бути поряд з Ліною. Я потребував цього як їжі чи повітря, остерігався як Дня всіх святих, що розтягнувся б на цілий місяць, і чекав як найбільших свят.

— Що ти робиш сьогодні ввечері? — запитала Ліна, розчесавши волосся руками. Вона сиділа на капоті катафалка, а я стояв навпроти.

— Я думав, може, ти прийдеш до мене, ми посидимо вдома, пороздаємо дітям цукерки. А ще допоможеш мені пильнувати газон, щоб на ньому часом ніхто не випалив хреста.

Я намагався не обмірковувати подробиці плану, який включав Ліну, канапу, старі фільми і відсутність Амми.

— Я не можу. Сьогодні одне з Великих свят, до нас звідусіль приїздять родичі. Дядько М. мене ні на хвилину з дому не випустить, я не кажу вже про небезпеку. У день темних сил я нізащо не відчиню двері незнайомцям.

— Ніколи б не подумав таке про День усіх святих.

До сьогодні.

* * *

Коли я прийшов додому, Амма вже збиралася йти. Вона ще варила курча і місила тісто на печиво у єдиний спосіб, який, на її думку, «обрала б кожна поважна жінка». Тобто вручну. Я підозріло зазирнув до каструлі, гадаючи, для кого це готується — для нас чи для пращурів, і відщипнув шматочок тіста. Амма вхопила мене за руку.

— К-л-е-п-т-о-м-а-н, — всміхнувся я.

— Тобто тримай свої загребущі руки подалі від мого печива, Ітане Вейт. Мені є кого годувати.

Схоже, сьогодні курка і печиво готувалися не для мене.

На День усіх святих Амма завжди йшла додому. Вона стверджувала, що цього дня в церкві особлива служба, але мама завжди казала, що цієї ночі особливі заробітки. Коли ж іще, як не на День усіх святих, ворожити на картах? Ні на Великдень, ні на День святого Валентина стільки клієнтів не зібрати.

Але у світлі останніх подій я замислився, чи не було тут іншої причини. Можливо, в таку ніч зручно ворожити на курячих кістках? Запитати я не міг, та й не був певен, що хочу про це знати. Я сумував за Аммою, хотів з нею поговорити, довіряти їй як раніше, але вона, навіть помітивши відчуження, не подавала виду. Напевно, гадала, що я просто дорослішаю… а можливо, так воно й було.

— Ти йдеш на вечірку до Сноу?

— Ні, цього року я лишаюся вдома.

Вона звела брову, але нічого не запитала. Скоріш за все, вона вже знала причину.

— Що посієш, Ітане, те й пожнеш.

Я не сказав ні слова. Все й так було зрозуміло, і вона не чекала, щоб я відповідав.

— Я вже йду, тож як дзвонитимуть малі прохачі — відчиниш їм двері. Батько зайнятий.

Можна подумати, що він узагалі збирався виходити до дітей.

— Певна річ.

* * *

Коробки з цукерками вже стояли в коридорі, я відкрив їх і пересипав у велику скляну миску. Я ніяк не міг забути Лінині слова про «ніч темних сил», а ще мені згадалася Ридлі біля авто перед крадничкою — Ридлі з нудотно-солодкою посмішкою і довгими ногами. Ясно, що я не був фахівцем з розпізнавання темних чародіїв, так само як не міг бачити крізь двері та знати, кому їх відчиняти, а кому ні. Як я вже казав, коли ти закоханий у дівчину-чародійку, День усіх святих набуває для тебе зовсім іншого змісту. Я подивився на миску з цукерками, що тримав у руках, потім виніс її на ґанок і повернувся в дім.

Коли я влаштувався перед телевізором за переглядом «Сяйва»[15], то відчув, що мені страшенно бракує Ліни. Я не стримував плину думок, адже вони зазвичай приводили мене до неї. Однак цього разу я чекав намарно. Згодом я просто заснув на дивані, сподіваючись, що ми зустрінемося вві сні.

Хтось постукав, і я мало не підскочив на місці. На годиннику була майже десята — запізно як на дітей.

— Аммо?

Тиша. На ґанку знову почувся стук.

— Це ти?

У кімнаті було темно, блимав лишень телевізор, на якому глава сімейства вирубував сокирою готельні двері та мчав розправлятися з усією своєю родиною. Не найкращий момент, щоб пускати когось у дім. Та ще й на День усіх святих. Але у двері постукали знов.

— Лінк?

Вимкнувши телек, я роззирнувся у пошуках чогось для самозахисту, але нічого не знайшов. Тож я підняв з підлоги стару ігрову приставку, що валялася поруч зі стосом відеоігор. Звісно, не бейсбольна бита, але цілком потужний зразок старої школи японських технологій. Що-що, а важила вона точно понад два кілограми. Я підняв її над головою й прокрався до стіни, що відокремлювала вітальню від коридору. Потім зробив іще кілька кроків і зиркнув одним оком за шторку, що затуляла скляні двері.

У темряві на неосвітленому ґанку я не міг роздивитися обличчя, але одразу впізнав старий бежевий бусик, який стояв на дорозі з увімкненим двигуном. «Пісок пустелі», як вона його називала. Це була Лінкова мати з тарілкою шоколадного печива. Я досі тримав приставку. Якби Лінк побачив мене зараз, він би все життя згадував мені цю картину.

— Хвилинку, місіс Лінкольн, — ввімкнув я світло на ґанку й прокрутив замок. Однак коли спробував відчинити двері, вони застрягли. Я знову перевірив замок, і він виявився замкненим, хоча я точно знав, що вже його відмикав.

— Ітане?

Я спробував знову. Замок гучно заклацнув, перш ніж я встиг забрати з нього руку.

— Місіс Лінкольн, перепрошую, щось заїло, — я щосили трусив дверима і розмахував приставкою. Щось упало переді мною на підлогу, я підняв предмет і побачив, що це часник, загорнений в Аммин носовичок. Така вже була в Амми традиція — ховати на День усіх святих пакунки часнику. Певно, сьогодні їх можна знайти на кожному одвірку й підвіконні.

І все ж щось не відпускало двері, так само як кілька днів тому відчинило їх для мене у батьківський кабінет. Це що, бунт замків? Вони живуть своїм життям? У чому справа?

Я ще раз прокрутив замок і щосили рвонув двері на себе. Вони гримнули об стіну в коридорі. На ґанку непевно чорнів силует місіс Лінкольн, помітний лише завдяки розмитому сяйву лампи, що освітлювало її зі спини. Не надто приємне видовище.

Вона глянула на ігрову приставку в моїй руці:

— Відеоігри з’їдять тобі мізки, Ітане.

— Так, мем.

— Я принесла тобі шоколадне печиво. На знак примирення, — вона очікувально простягнула мені тарілку. Я повинен був запросити її ввійти. Тут на все були свої правила чи — як би це краще сказати — манери, південна гостинність. Але одного разу я вже вскочив у халепу з Ридлі і тепер вагався.

— Мем, а що ви робите тут так пізно? Лінк не в мене.

— Звісно, не в тебе, він на гостині у Сноу — там, де мав би за честь бути кожен поважний учень школи Джексона. Останнім часом Лінк поводився так, що запрошення для нього коштувало мені чимало дзвінків.

І все-таки щось тут було не так. Я знав місіс Лінкольн усе своє життя. Вона завжди була ще та дама — домагалася заборони на розміщення книжок у бібліотеці, звільняла учителів зі школи, обливала людей брудом посеред білого дня. Та останнім часом вона змінилася. Хрестовий похід проти Ліни був якимсь особливим, і хоч місіс Лінкольн завжди мала тверді переконання, ця помста була якась суто особиста.

— Мем?

Вона почала нервувати.

— Я спекла для тебе печиво. Гадала, що ти запросиш мене в дім і ми зможемо поговорити. Я ж не з тобою борюся, Ітане, ти не винен, що це дівчисько обплітає тебе своїми відьмацькими чарами. Ти маєш бути на вечірці з друзями, з тими, хто живе з тобою одним життям.

Вона знову простягла мені печиво — пласкі кружальця у липкій шоколадній помадці, що на будь-якому церковному розпродажу випічки пішли б «на ура». Я в буквальному сенсі на них виріс.

— Ітане?

— Мем.

— Я можу ввійти?

Я не поворухнувся і лише міцніше стис ігрову приставку. Втупився в печиво й раптом відчув, що зовсім не голодний. Я не хотів від цієї жінки бодай і крихти хліба, бодай порожньої тарілки — мій дім, наче оселя Рейвенвуда, почав думати разом зі мною і геть-чисто відмовився пускати її на поріг.

— Ні, мем.

— Тобто, Ітане?

— Ні, мем.

Вона прищулила очі й пхнула мені тарілку, нібито збираючись будь-що увірватися в мій дім. Однак тарілка зненацька відскочила, як від невидимої стіни, перевернулася у повітрі й, немов у вповільненій зйомці, полетіла на землю, розсипаючись на килимку з написом «Щасливого Дня всіх святих». Коли Амма вранці побачить мільйон керамічних та шоколадних друзок, в неї буде удар.

Місіс Лінкольн обережно позадкувала вниз по сходах і зникла у темряві старого «піску пустелі».

* * *

«Ітане!»

Її голос вихопив мене зі сну. Напевно, я задрімав. Марафон фільмів жахів скінчився, і телевізор шипів на всю кімнату сірим екраном.

«Дядьку Мейконе! Ітане! Допоможіть!»

Це була Ліна. Вона кричала звідкись повним жаху голосом, а мою голову на мить стис такий біль, що я забув, на якому я світі.

«Хто-небудь, допоможіть!»

Розчахнуті вхідні двері гойдалися від вітру й гримали об стіну. Лінин голос рикошетом відбивався від них, як рушничні кулі.

«Ти казав, що я тут у безпеці!»

Рейвенвуд.

Схопивши ключі від старого «вольво», я побіг надвір.

* * *

Не пам’ятаю, як я дістався Рейвенвуду, але точно знаю, що кілька разів мало не з’їхав у кювет. Я майже нічого не бачив. Ліна так мучилася, а я так гостро відчував її біль, що заледве не впадав у нестяму.

А крик!

Він не припинявся ні на мить з тієї самої хвилини, як я прокинувся, і до моменту, коли я натиснув на півмісяць над дверима маєтку.

Двері відчинилися; Рейвенвуд знову змінився. Сьогодні він був схожий на стародавній замок зі свічками у важких канделябрах, що кидали дивні тіні на гостей у чорному — набагато численніших, ніж на Збори.

«Ітане! Швидше! Я більше не можу…»

— Ліно! — загукав я. — Мейконе! Де вона?!

Ніхто й вухом не повів, а я марно намагався знайти серед гостей бодай одне знайоме обличчя. Люди перепливали з кімнати в кімнату, як привиди, заповнювали собою всю вітальню й точно не були схожі на місцевих. Принаймні на тих, хто жив у Гатліні останні сто років. Я бачив чоловіків у темних кілтах і грубому гельському одязі, жінок у корсетах, і всі, всі без винятку були одягнені в чорне й пропливали в тіні.

Я пробрався крізь юрбу до кімнати, схожу на бальну залу. Я ніде не бачив ні тітки Дел, ні Ріс, ні навіть маленької Раян. У кутках зали свічі спалахували вогнями, а дивний напівпрозорий оркестр грав сам по собі, то з’являючись, то зникаючи з очей. Примарні пари кружляли й ковзали по тепер уже кам’яній підлозі й навіть не помічали, що поряд є я.

Музика точно була чарівною, вона заворожувала. Переважно грали струнні — я чув скрипку, альт, віолончель. А ще бачив, як між парами тягнеться якась невидима нитка, малюнок танцю, сітка продуманих рухів. Вони всі нібито були частиною схеми, а я — ні.

«Ітане…»

Я мусив її знайти.

Я знову відчув біль, і її голос став тихішим. Спіткнувшись, я ухопився за плече котрогось із гостей — всього лише торкнувся його, але Лінин біль умить перейшов крізь мене й передався йому. Він похитнувся й штовхнув сусідню пару.

— Мейконе! — загукав я щосили.

Нагорі сходів я побачив Мовчуна Редлі. Він нібито чекав на мене, його великі круглі людські очі не приховували страху.

— Мовчуне! Де вона?

Пес глянув на мене, і я побачив непроникний темно-сірий погляд Мейкона Рейвенвуда, чи принаймні я міг би заприсягтися, що це був він. Мовчун обернувся й кинувся геть, а я побіг за ним — чи, можливо, мені здавалося, що побіг, долаючи гвинтові кам’яні сходи замку. Пес чекав на мене на черговій площадці між сходами, а потім знову біг, аж доки не довів мене до темної кімнати в кінці коридору. Зважаючи на характер Мовчуна, це було майже запрошення.

Він загавкав, і дві стулки масивних дубових дверей відчинилися зі скрипом без зайвого втручання. Ми були так далеко від балу, що я не чув ані музики, ані розмов; ми ніби опинились у зовсім іншому просторі й часі. Навіть замок почав змінюватися: під ногами кришився камінь, стіни вкривалися мохом й холоднішали, а замість світильників на них запалали смолоскипи.

Я багато чого знав про старовину, адже ріс серед неї. Гатлін був старим містом. Однак тут усе здавалося іншим. Як і казала Ліна, Новий рік. Ніч поза часом.

Коли я зайшов до кімнати, то завмер від вигляду неба. Просто над головою у всіх присутніх зяяла вись, відкрита, як у зимовому саду, чорніша за всі небосхили, які я коли-небудь бачив, схожа на жахливу негоду, що розбурхалася посеред навдивовижу тихої кімнати.

Ліна лежала на великому кам’яному столі, скрутившись калачиком від болю. Вона змокла до нитки, на ній весь час проступав піт. Мейкон, Дел, Барклі, Ріс, Ларкін і навіть Раян та не відома мені жінка стояли навколо неї, узявшись за руки.

Вони дивилися уперед незрячими очима. І навіть не помітили, що я увійшов до кімнати, натомість я побачив, як у них у спільному шепоті ворушаться губи. Коли я наблизився до Мейкона, то зрозумів, що вони бурмочуть не англійською; роки, проведені з Маріан у бібліотеці, підказали, що це була латина.

Sanguis sanguinis mei, tutela tua est.

Sanguis sanguinis mei, tutela tua est.

Sanguis sanguinis mei, tutela tua est.

Sanguis sanguinis mei, tutela tua est.

Я чув лише їхній спів і тихе бурмотіння. Ліни я не чув узагалі — у голові була тиша. Її голос зник.

«Ліно! Відгукнися!»

Ані слова. Вона лежала на столі, тихо стогнала й звивалася, ніби намагаючись скинути власну шкіру. Вона так само пітніла й продовжувала стікати слізьми.

Дел порушила мовчання криком розпачу:

— Мейконе, зроби що-небудь! Це не працює!

— Я намагаюся, Дельфіно, — у його голосі з’явилось те, чого я ніколи не чув раніше. Це був страх.

— Я нічого не розумію. Ми ж усі разом заговорили будинок. Це єдине місце на землі, де вона мала би бути в безпеці, — з подивом поглядала на Мейкона тітка Дел.

— Ми помилялися. Немає більше для неї безпечного притулку, — мовила дуже гарна жінка з чорним кучерявим волоссям, ймовірно, однолітка моєї бабусі. На шиї у неї висіло кілька шарів намиста, а на пальцях були одягнені філігранні срібні каблучки. Вона мала ті ж екзотичні риси, що й Маріан, ніби, так само як і вона, була зовсім з інших країв.

— Тітко Ареліє, звідки вам знати? — різко озвалася Дел і повернулася до Ріс. — Ріс, що відбувається? Ти бодай що-небудь бачиш?

Ріс плакала з заплющеними очима.

— Нічого, мамо.

Тіло Ліни скулилося, і вона закричала — точніше розтулила рот у німому зойку, і це вже було понад мої сили.

— Зробіть же що-небудь! Допоможіть їй! — вигукнув я.

— Що тут робиш ти? Йди геть, тут небезпечно! — вперше відколи я зайшов до кімнати, мене помітив Ларкін, а з ним і решта.

— Зосередьтеся! — волав Мейкон. Його голос заглушав інші, аж доки не став гучнішим за всіх:

Sanguis sanguinis mei, tutela tua est!

Sanguis sanguinis mei, tutela tua est!

Sanguis sanguinis mei, tutela tua est!

Кров од крові моєї, захист назавжди твій!

Усі в кімнаті ще міцніше стисли руки, щоб, вочевидь, додати сили колу, але й це не допомогло. Ліна мовчки кричала від жаху, і це видовище було гіршим за сни. Бо воно було справжнім. І якщо ніхто не міг цього зупинити, це мав зробити я. Я побіг до Ліни, пролізши попід руками Ларкіна й Ріс.

— Ітане, ні!!!

Щойно я опинився в колі, як почув усе знову. Виття. Жахливе, химерне, схоже на стогін вітру. А може, це голос? Я не знав напевне. Хоча я стояв за кілька кроків од столу, мені здавалося, що нас розділяє прірва. Щось відштовхувало мене від Ліни, щось могутніше за все, що я відчував раніше. Навіть дужче за Ридлі, яка холодом витягувала з мене життя. Я зібрав усі сили, щоб подолати цю стіну.

«Ліно, тримайся! Я йду!»

Я наліг усім тілом — так само, як робив уві сні. Темна безодня неба почала закручуватись у вир.

Тоді я заплющив очі й рвонув уперед. Наші пальці встигли торкнулись.

І я почув її голос.

«Ітане, я…»

Повітря всередині кола крутило навколо нас шалений коловорот, здіймаючись вирвою в небо, якщо це взагалі можна було назвати небом. Радше в чорноту. Зненацька шалена хвиля вітру відкинула від столу дядька Мейкона, тітку Дел, усіх, хто стояв у колі, і припечатала їх до стін. Тієї ж миті вихор із розірваного кола втягнуло у тьму.

Усе закінчилося. Замок перетворився на звичайну мансарду зі звичайним вікном, що гойдалося під навислим дахом. Нерухома Ліна лежала на підлозі з розпатланими косами — непритомна, але жива.

Мейкон підвівся з підлоги, не зводячи з мене здивованих очей. Потім підійшов до вікна й зачинив його.

Тітка Дел дивилася на мене, не стримуючи сліз:

— Якби я не бачила цього на власні очі…

Я став біля Ліни навколішки. Вона не могла поворухнутися, не могла говорити. Але вона була жива. Я відчував, як у її зап’ястку ледве-ледве б’ється пульс. Я прихилився до неї, щоб зовсім не позбутися сил.

Лінині родичі повільно підходили до нас, утворюючи темне коло над моєю головою.

— Я казав тобі — у хлопця є сила.

— Це неможливо. Він смертний. Він не такий, як ми!

— Але як смертний зміг розірвати коло Sanguinis? Як він зміг дати відсіч пожирачу душ, від якого Ліну не захистив навіть наш дім?

— Я не знаю, але цьому має бути пояснення, — Дел підняла одну руку над головою. — Evinco, contineo, colligo, includo, — вона розплющила очі. — Будинок досі заговорений, Мейконе. Я відчуваю. Але вона однаково дісталася дівчини.

— Звісно, дісталася. Ми не зможемо відвадити її від Ліни.

— Сили Сарафини зростають день у день. Ріс дедалі частіше бачить її в Ліниних очах, — тремтливим голосом промовляла Дел.

— Атакувати нас тут, такої ночі… Вона просто хотіла нам дещо нагадати.

— Що, Мейконе?

— На що вона здатна.

Я відчув руку на своїй скроні. Вона погладжувала мене, рухаючись від скроні до чола, і хоч як я намагався слухати розмову, рука навіювала на мене сон. Я страшенно хотів залізти під ковдру і заснути.

— Або на що не здатна.

Я звів очі. Арелія гладила мене по голові, як маленьку поранену пташку, але насправді шукала в мені інформацію, мою суть — те, ким я був насправді. Вона перебирала мої думки, як речі у пошуку ґудзика чи шкарпетки.

— Вона припустилася помилки. Серйозної помилки. А ми дізналися те, що нам було потрібно, — сказала Арелія.

— То ти згодна з Мейконом? У хлопця є сила? — ще тривожніше запитала Дел.

— Твоя правда, Дельфіно. Має бути інше пояснення. Він смертний, а ми знаємо, що в смертних немає власної сили, — карбував слова Мейкон, намагаючись переконати себе не менше за решту.

Але я вже почав сумніватися в цьому. Те саме Мейкон сказав Аммі — що в мене є якась сила. Але це була якась нісенітниця. Я точно знав, що не такий, як вони. Я не чародій.

Арелія подивилася на Мейкона.

— Ти можеш заговорювати будинок, скільки заманеться. Але я твоя мати, і я тобі кажу, що збери ти тут хоч усіх Дюкейнів і Рейвенвудів, створи хоч коло завбільшки з усе це Богом забуте місто, наклади на нього які завгодно чари Vincula — її береже не дім. А хлопець. Я ще ніколи такого не бачила. Жодному чародію не стати між ними.

— Це так здається, — роздратовано казав Мейкон, але стримувався в присутності матері. Мені було байдуже — я й так не відчував свого тіла. Навіть не підіймав голови.

Арелія шепотіла щось мені на вухо. Схоже, що вона знову говорила латиною, але цього разу я почув інші слова.

Cruor pectoris mei, tutela tua est!

Крове ти мого серця, захист назавжди твій!

1. XI

Напис на стіні

Вранці я й збагнути не міг, де я. А потім побачив списані стіни, старе залізне ліжко, вікна та дзеркала, чорні від Ліниного маркера, і все стало ясно.

Я підвівся й потер пом’яту щоку, а потім побачив, що Ліна ще спить: збоку ліжка виднілась її нога. Я змусив себе підвестися, розгинаючи спину, затерплу від спання на підлозі, і спробував здогадатися, хто чи що знесло нас із горища до спальні.

Зненацька ввімкнувся мій телефон і загорлав щоденний будильник, завдяки якому Амма кликала мене снідати лише тричі. От тільки сьогодні він чомусь грав не «Богемську рапсодію», а загадкову пісню. Сонна Ліна перелякано сіла у ліжку.

— Що від…

— Тихо. Слухай.

Пісня змінилася.

Шістнадцятий місяць, шістнадцятим рік,

Вшістнадцяте стануть страхи на поріг,

Шістнадцять заклясти спішать часоплин,

Шістнадцять покличе — почує один.

— Вимкни це! — вона схопила телефон і натиснула на кнопку, але пісня й далі грала.

— Мабуть, це про тебе. Що таке — «заклясти часоплин»?

— Послухай, я вчора мало не вмерла. Мені набридло бути осередком неприємностей, набридло, що зі мною постійно кояться такі речі. А може, ця дурнувата пісня в телефоні про тебе? Чому ні? Врешті-решт, із нас двох шістнадцять саме тобі! — Ліна розсерджено піднесла руку вгору й розтулила долоню. Потім стисла її в кулак і гримнула по підлозі так, ніби хотіла розтовкти павука.

Музика припинилася — сьогодні з Ліною краще не жартувати. Чесно кажучи, в мене б язик не повернувся їй дорікнути — вона була бліда, змучена і тремтіла. Мабуть, вона почувалася ще гірше за Лінка, коли той вдудлив у Саванни пляшку м’ятного шнапсу з маминого бару. Повихвалявся він так перед Саванною напередодні зимових канікул аж три роки тому, але його й досі вернуло від м’ятного смаку.

Скуйовджене Лінине волосся стирчало в усі боки, а очі припухли від сліз. То от які дівчата зранку! Я ще ніколи не бачив жодну з них так близько. А тому дивився. А ще намагався не думати про те, яке пекло влаштує мені Амма, коли я повернуся додому.

Залізши на ліжко, я всадовив Ліну до себе на коліна, перебираючи локони її неслухняних кіс:

— З тобою точно все добре?

Вона заплющила очі й зарилася обличчям у мою олімпійку. Від мене, певно, смерділо, як від дикого собаки, але…

— Начебто так.

— Ти кричала весь час, поки я до тебе їхав.

— Хто б знав, що келтинг урятує мені життя!

Як завжди, я щось проґавив.

— Що таке келтинг?

— Спосіб, яким ми з тобою спілкуємося на відстані. Деякі з чародіїв це вміють, деякі — ні. Ми з Ридлі вміли так спілкуватися, та згодом…

— Ти начебто казала, що з тобою раніше такого не траплялося?

— Зі смертними — ні. Дядько Мейкон стверджує, що це справді рідкість.

«Мені це подобається».

Ліна легенько мене штурхнула:

— Це у нас по кельтській лінії. У такий спосіб чародії обмінювалися інформацією під час судів. У Штатах це називають «пошептом».

— Але я не чародій.

— Я знаю, тому це й дивно. Смертні такого не вміють.

Звісно, не вміють.

— А тобі не здається, що все це більш ніж дивно? Ми здатні спілкуватися на відстані, Ридлі прийшла у Рейвенвуд з моєю допомогою, та й навіть твій дядько каже, що я можу якимсь чином тебе захистити. Як це все взагалі можливо? Тобто, я ж не чародій. Так, мої батьки не схожі на пересічних гатлінівців, але ж не настільки.

Ліна поклала голову мені на плече.

— Можливо, тобі не треба бути чародієм, щоб мати силу.

— Можливо, — заправив я пасмо їй за вухо, — мені варто лишень закохатись у чародійку.

Я сказав це легко й просто. Без тупих жартів, не змінюючи тему. Цього разу я навіть не засмутився, тому що говорив правду. Я закохався. Закохався від самого початку. І нехай вона про це знає, якщо досі сама не здогадується, адже вороття немає. Не для мене.

Вона подивилася на мене, й увесь світ навколо зник. Наче у ньому лишилися тільки ми, наче у ньому завжди були тільки ми, і для цього нам не потрібно було ніяких чарів. Я водночас відчував смуток і радість, поряд з Ліною я взагалі вдихав усі почуття світу.

«Про що ти думаєш?»

Вона усміхнулася.

«Думаю, ти сам здогадаєшся. Прочитай напис на стіні».

Щойно вона це мовила, як на світлій фарбі одне по одному почали з’являтися слова. Мало-помалу я прочитав напис:

закохався

не тільки

ти

Фраза написалася сама собою. Чорний напис був виведений таким самим круглим почерком, яким рясніли й інші стіни кімнати. Ліна зашарілася і затулила обличчя руками.

— Ніяково буде, якщо на стінах з’являтимуться усі мої думки.

— Ти це ненавмисно?

— Ні.

«А., усе нормально».

Я прибрав руки з її обличчя.

«Тому що я відчуваю до тебе те саме».

Ліна досі сиділа з заплющеними очима, і я нахилився, щоб її поцілувати. Поцілунок вийшов легким, як вітер, але, навіть ледь торкнувшись її губ, я відчув, як шалено калатає в мене серце.

Вона розплющила очі й усміхнулася.

— Хочу знати, що було далі. Як ти врятував мені життя?

— Я їхав до тебе — правда, не пам’ятаю як, — а потім не міг тебе знайти. У будинку було повно якихось дивних людей. Можна було подумати, що у них костюмований бал.

— Насправді ні.

— Я вже зрозумів.

— А потім ти знайшов мене? — вона лягла мені на коліна й з усмішкою на вустах зазирнула в очі. — Ти увірвався до кімнати на білому коні та врятував мене від вірної загибелі, здолавши темну чародійку!

— Знаєш, це було зовсім не смішно. Навіть страшнувато. Та й зі мною був не кінь, а пес.

— Останнє, що я пам’ятаю, це як дядько Мейкон казав про те, що заговорив будинок, — Ліна замислено накрутила на палець чорне пасмо.

— А що це за було за коло?

— Circulus Sanguinis, Коло крові.

Я намагався приховати тривогу. Я не міг спокійно думати про те, як Амма ворожить на курячих кістках, а справжню курячу кров уявляти взагалі не хотілося. Принаймні я сподівався, що йшлося просто про курячу кров.

— Щось я крові не бачив.

— От дурко, кров не як рідина. Кров як родинні зв’язки, от що мається на увазі. Пам’ятаєш, я казала, що на свято збереться уся сім’я?

— А, точно, пробач.

— І що День усіх святих — наймогутніша ніч для чародіїв?

— То ось що ви робили у колі — чарували?

— Мейкон хотів посилити захист Рейвенвуда. Будинок завжди заговорений, але дядько проводить цей обряд кожного Дня всіх святих, поновлюючи захист на весь наступний рік.

— Але щось пішло не так.

— Напевно. Тому що всі стояли в колі, а тоді я почула, як дядько Мейкон розмовляє з тіткою Дел, а потім усі закричали і весь час говорили про якусь жінку, як її там…

— Сарафина. Я теж чув її ім’я.

— Сарафина? Ніколи не зустрічала такого імені.

— Схоже на те, що вона — темна чародійка. Всі були налякані, чи як би це сказати… Я такого стривоженого голосу у твого дядька ще ніколи не чув. Ти взагалі розумієш, у чому річ? Вона справді намагалася тебе вбити?

Направду я сумнівався, що хочу знати відповідь.

— Хтозна. Я майже нічого не пам’ятаю, хіба що голоси, які промовляли до мене здалеку. Але що вони казали, я не пам’ятаю теж.

Ліна змінила позу, ніяково припадаючи до моїх грудей. Я відчув, як її серце калатає поруч із моїм, ніби маленька пташка, що тріпоче крильми у зачиненій клітці. Ми були настільки близько, наскільки це взагалі можливо. І не дивилися одне одному у вічі. Цього ранку все мало відбутися саме так.

— Ітане, час минає швидко. Все марно. Хай що вчора трапилося, хай ким виявиться ця чародійка, хіба це не означає лише одне: вона прийшла по мене і за чотири місяці я стану темною?

— Ні.

— Ні?! Це все, що ти можеш сказати про найгіршу ніч у моєму житті, коли я мало не померла? — Ліна відхилилася від мене.

— Ну от подумай. Хіба ця Сарафина, чи як там її, полювала б на тебе, якби ти була темна? Ні. От як, наприклад, з Ридлі — у вас у родині ніхто не квапився запрошувати її в гості.

— Ага, крім тебе, — вона грайливо тицьнула мене в бік.

— Точно. Бо я не чародій, я простий смертний. Ти ж сама казала, що накажи вона мені стрибнути зі скелі — і я стрибну.

Ліна відкинула назад волосся.

— Ітане Вейт, мама хіба ніколи не питала тебе: коли усі стрибатимуть у прірву, ти що — стрибнеш теж?

Я обійняв її, і навіть спогади про вчорашню ніч не могли зіпсувати мого безтурботного щастя. А можливо, краще стало Ліні, і в результаті — краще й мені. Останнім часом між нами встановився такий тісний зв’язок, що ми почали обмінюватися почуттями.

Я хотів її поцілувати. Тут і зараз.

«Ти будеш світла».

І поцілував.

«Сто відсотків, світла».

Я поцілував її знову, пригортаючи до себе. Цілувати її було так само необхідно, як дихати. Я не міг без цього, не міг без її вуст, і притиснув Ліну сильніше, відчуваючи її дихання, удари її серця біля моїх грудей. Я весь спалахнув, аж тілом пробігли мурашки. Я відчував, як вона розслабляється в моїх обіймах. Від дотику її волосся мене мов прошивало електричним струмом. Я хотів цього від першої нашої зустрічі, від першого мого сну.

Мене вразив удар блискавки. Ми були одним цілим.

«Ітане».

Навіть подумки я чув у її голосі тривогу. Я перейнявся тривогою теж — мене від Ліни нібито все одно відділяла відстань, її ніжна шкіра палала вогнем, електричні розряди наростали. Ми цілувалися несамовито, наше шаленство було на межі. Ліжко затрусилося, злетіло у повітря і закружляло під нами. Я задихався від емоцій, моя шкіра схолола, кімната поринула у вир, а світло замиготіло й почало згасати — чи то вже у мене темніло в очах.

«Ітане!»

Ліжко гримнуло на підлогу. Зовсім поруч луснула шибка — певно, знову не витримали вікна. Потім плач Ліни і дитячий голос:

— Що трапилося, Ліно-худі-коліна? Чому ти така сумна?

Я відчув маленьку теплу ручку на своїх грудях. Тепло від долоні розтікалося по моєму тілу, коловорот зупинився, я вдихнув — і розплющив очі.

Раян.

* * *

Я скочив, намагаючись утамувати прискорений пульс. Ліна була поряд. Вона сиділа, прихиливши голову до моїх грудей, так само як і годину тому. От тільки тепер у її кімнаті були побиті вікна, поламане ліжко, а поряд зі мною стояла білява десятирічна дівчинка, притуливши руку мені до серця. Ліна, схлипуючи, забирала подалі від мене уламок розбитого дзеркала і залізяччя від ліжка.

— Схоже, тепер ми знаємо, що вміє Раян.

Ліна всміхнулася, витираючи очі й підводячи до себе сестру.

— Чудотворець. Таких у нашій родині ще не було.

— Я так розумію, чудотворцями ви звете чародіїв-цілителів? — запитав я, почухавши голову.

Ліна кивнула й поцілувала Раян у щічку.

— Щось типу того.

27. XI

Звичайне американське свято

Після бурі під назвою «День усіх святих» ми потроху повернулися до звичайних справ. Я, як і раніше, ховався від Амми за рогом, зустрічався з Ліною, сідав до неї у катафалк і їхав до школи. Біля краднички до нас приєднувався Мовчун Редлі та дріботів за катафалком аж до самісіньких шкільних воріт. У їдальні нам складали товариство хіба що Лінк і ще двоє хлопців, і це важко було назвати компанією. То були Війні Рейд — єдиний член шкільного дискусійного клубу (вочевидь, дискусії там проходили нечасто) і Роберт Лестер Тейт — переможець орфографічного конкурсу штату, який уже два роки поспіль носив це звання.

Якщо ми з Ліною не жували бутерброди на стадіоні чи не ховалися від пильного ока директора Гарпера, ми сиділи в бібліотеці. Там ми перечитували рукописи про медальйон і сподівалися, що Маріан дасть нам іще якийсь ключ до розгадки. Більше з нами не відбувалося нічого незвичного: ніде не мерехтіли льодяники смертельно липучих сестер-сирен, не чорніли незрозумілі хмари, не вибухали урагани третьої категорії, не планувалося дивних вечерь з Мейконом. Усе було як завжди.

Крім одного. Найважливішого. Я божеволів від дівчини, яка теж, здавалося, втрачала від мене голову. Коли це встигло статися? Мені було легше повірити в те, що вона чародійка, ніж у те, що вона існує взагалі.

У мене була чарівна й могутня Ліна, кожен день із нею минав незабутньо й небезпечно.

Аж доки одного разу Амма не вирішила запросити Ліну на День подяки. Ось цього я ніяк передбачити не міг.

* * *

— Слухай, що тобі на тому святі робити? Знудишся, — непокоївся я, розуміючи, що в Амми вже з’явився якийсь план.

Ліна всміхнулася, і моє хвилювання зняло як рукою. Її усмішку я любив понад усе, та й щоразу, як вона усміхалася, я забував про всі проблеми.

— А як на мене, День подяки — це зовсім не нудно.

— Ти ніколи не святкувала його з нами.

— Я взагалі його ні з ким не святкувала. Це свято смертних.

— Жартуєш? Ти що, не їси в цей день індички? Гарбузового пирога?

— Ні, не їм.

— Ну, а сьогодні ти ж хоч не дуже ситно поїла?

— Так собі.

— Це добре.

* * *

Я заздалегідь підготував Ліну до того, щоб вона не дивувалася, коли Сестри після вечері загортатимуть печиво в серветки й ховатимуть його в сумочки. Чи коли тітка Керолайн і Маріан півночі сперечатимуться, де розташована перша громадська бібліотека США (в Чарльстоні) і як правильно змішувати фарби для відтінку «чарльстонський зелений» (дві частини «янківського чорного» і одна частина «повстанського жовтого»). Тітка Керолайн завідує музеєм в Саванні й так само добре знається на старовинній архітектурі, як моя мама — на амуніції і військовій стратегії Громадянської війни. Я готував Ліну до зустрічі з усією божевільною компанією: з Аммою, з дивакуватими родичами, з Маріан і Гарлоном Джеймсом.

Щоправда, я не розповів їй одну деталь. Цілком імовірно, що батько сяде за святковий стіл у піжамі, однак я не знав, як їй це пояснити.

Для Амми День подяки був одним з найважливіших свят, а це означало, що, по-перше, батько нарешті вийде до нас зі свого кабінету (хоча, зважаючи на пізній час, це не таке вже й диво), а по-друге, вечерятиме разом з усіма. І жодних сухих сніданків — у цьому Амма була категорична.

Тож на честь виходу тата в наш буденний світ Амма приготувала царську вечерю: індичку, товчену картоплю з підливою, боби й кукурудзу, солодку картоплю з суфле, медову шинку з коржиками, гарбузово-лимонний пиріг з безе… Щоправда після мого походу до озера я підозрював, що пиріг — спецзамовлення для дядька Абнера, а не страва для нашого столу.

Я на мить зупинився перед вхідними дверима, згадуючи, як уперше стояв на веранді маєтку Рейвенвуд. Тепер була черга Ліни. Вона зібрала волосся у хвіст, і лише кілька прядок вибивалося біля підборіддя. Я торкнувся їх рукою.

«Ти готова?»

Вона осмикувала чорну сукню, яка прилипла до колготок Хвилювалася.

«Ні».

«Але вже час».

Усміхнувшись, я відчинив двері.

— Готова чи ні — пізно.

В будинку пахло дитинством. Товченою картоплею і багато годинною працею.

— Ітане Вейт, це ти? — гукнула Амма з кухні.

— Так, мем.

— Ти ж не сам? Веди-но дівчину до нас, нам кортить на неї подивитись.

На кухні все шкварчало й кипіло. Амма стояла у фартусі біля плити, тримаючи в кожній руці по дерев’яній ложі Тітка Пруденс нипала туди-сюди, пхаючи пальці в усі кухон миски. Тітки Мерсі та Грейс розклали на кухонному столі «Ерудит», але складання слів ішло в них туго. Однак вони на це не зважали.

— Та годі вже там стовбичити. Йдіть сюди.

Кожен м’яз у мене напружився — я й гадки не мав, що можуть бовкнути Амма чи Сестри. Та й досі не розумів, чому запросити Ліну було для Амми так важливо.

Ліна ступила через поріг.

— Приємно нарешті з вами познайомитися.

Амма зміряла її поглядом з голови до п’ят, витираючи руки об фартух.

— Ага, то це через тебе у мого хлопчика з’явилося стільки справ. Листоноша мав рацію: гарна, як з картинки.

Цікаво, коли це Карлтон Ітон зробив Ліні такий комплімент? Чи не тоді, як вони з Аммою їхали до Броду?

— Дякую, — зашарівшись, мовила Ліна.

— Чула, ти тут школу добряче потрусила, — усміхнулася тітка Грейс. — Що теж непогано. І чого вони вас там вчать?

Тітка Мерсі виклала по черзі літери: Х-Т-І-Т-Ь-С-Я.

Тітка Грейс схилилася до дошки і скривилася:

— Мерсі Лінн, ти знов махлюєш! Шо це за слово? Ану скажи його в реченні.

— Мені хтіться того білого торта.

— Так неправильно.

Що ж, бодай хтось із них знає правопис.

Тітка Грейс прибрала одну літеру.

— Тут не треба м’якого знаку.

Ні, не знає.

«Ти не перебільшував».

«Я ж тобі казав».

— Кого я чую! Ітане, це ти? — широко розкрила обійми тітка Керолайн, яка саме нагодилася на кухню. — Ходи-но сюди й обійми тітоньку!

Я завжди завмирав, бачачи мамину сестру, — настільки вони були схожі. У неї було таке ж довге зачесане каштанове волосся, такі ж карі очі. Тільки, на відміну від мами, вона любила не джинси й прогулянки босоніж, а сарафанчики й легкі кофтинки. Певно, їй подобалося бачити подив на обличчях людей, які дізнавалися, що вона не якась вискочка-старлетка, а завідувачка Історичного музею в Саванні.

— Як там справи на півночі?

Тітка Керолайн завжди називала Гатлін північчю, бо по відношенню до Саванни він таки був не на південь.

— Нормально. А ти привезла мені праліне?

— А що, колись не привозила?

Взявши Ліну за руку, я підвів її ближче до нас.

— Ліно, це моя тітка Керолайн і двоюрідні бабці: Пруденс, Мерсі та Грейс.

— Приємно з вами всіма познайомитися, — Ліна простягла руку, але тітка Керолайн натомість стисла її в обіймах.

Грюкнули вхідні двері.

— З Днем подяки! — до будинку увійшла Маріан, тримаючи каструлю, накриту тарелем. — Я щось проґавила?

— От, скажімо, білки, — тітка Пруденс почовгала до Маріан і взяла її під руку. — Що ти про них знаєш?

— Так, ану всі хутко з моєї кухні. Мені треба простір, щоб почаклувати. А ти, Мерсі Стетем, цупиш мої цукерки — я все бачу.

Тітка Мерсі на якусь мить припинила жувати. Ліна кинула на мене погляд, стримуючи сміх.

«Я могла б запросити нашу Кухню».

«Повір мені, Амма сама собі диво-кухар. Їй допомога не потрібна».

Усі зібралися в залі; тітка Керолайн з тіткою Пруденс з’ясовували, як вирощувати на сонці хурму, а тітка Грейс і; тіткою Мерсі й досі сперечалися стосовно слова «хтіться» Маріан стежила за процесом. Цієї картини було б достатньо, щоб звести з глузду будь-кого, та коли я побачив Ліну поміж Сестер, обличчя у неї здавалося щасливим, навіть задоволеним.

«Це все так мило».

«Ти жартуєш?»

Чи так вона уявляла родинне свято? Каструлі, «Ерудит" і теревені літніх жіночок? У будь-якому разі, це точно не було схоже на Збори.

«Ну, бодай ніхто нікого не хоче вбити».

«Чекай, Л. Дай їм п’ятнадцять хвилин».

Крізь відчинені двері кухні на нас дивилася Амма. Точніше — на Ліну.

Вона точно щось замислила.

Зібрання за святковим столом почалося, як зазвичай. Хоча нічого звичайного насправді не було. Батько сидів у піжамі, мамин стілець пустував, а я стискав під столом долоню дівчини-чародійки. На мить мене переповнило змішане почуття радості й смутку. Але на роздуми не було й хвилини: ми ледь встигли сказати «амінь», як Сестри вже почали розмітати тістечка, Амма — накладати нам у тарілки здоровенні порції картоплі з підливою, а тітка Керолайн — вести світські розмови.

Я знав, у чому справа. Якщо буде не голодно й не холодно, то, можливо, ніхто й не помітить порожній стілець. Вистачило б лише справ, пирога й тем для розмов. Тільки у всьому світі не знайдеш такого безкінечного пирога — навіть на кухні в Амми.

Тітка Керолайн намагалася втягти мене в бесіду.

— Ітане, ви ж відтворюватимете у школі події Громадянської війни? Тобі часом костюм не треба? У мене на горищі є чудові мундири — точно як із тих часів.

— Ой, не нагадуй!

Я й забув, що мав перевдягтися солдатом Конфедерації для відтворення битви на Медовому пагорбі.[16] Без цього на іспиті з історії можна було ставити хрест. Щороку, в лютому, в Гатліні відбувалися такі «історичні» події — чи не єдине, заради чого сюди приїздили туристи.

Ліна узяла печиво.

— Я не зовсім розумію, чому навколо цих інсценувань стільки галасу. На відтворення битви сторічної давнини піде стільки сил, але навіщо? Адже про все це можна прочитати в книжках.

«Ой-ой».

Тітка Пруденс зітхнула — для неї це було справжнім святотатством.

— Спалити вашу школу треба — усю до цеглини. Не вчать вони вас там історії. Про Війну за незалежність Півдня в жодній книзі не прочитаєш. Треба самому побачити, кожному особисто. Збагнути, що та ж сама країна, яка боролася під час Американської революції як єдине ціле, обернулася сама проти себе під час Війни.

«Ітане, скажи щось, зміни тему».

«Запізно. Вона зараз ще й гімн заспіває».

Маріан розломила навпіл коржик і поклала всередину шинку.

— Міс Стетем має рацію — у Громадянській війні країна обернулася сама проти себе, зробила братів ворогами. Це трагічний розділ в історії Америки. Загинуло понад півмільйона людей, хоча більшість із них забрали хвороби, а не власне війна.

— Трагічний розділ історії, трагічний, — покивала тітка Пруденс.

— Але ж не переймайся так, Пруденс Джейн, — погладила її по руці сестра Грейс.

Тітка Пруденс висмикнула руку:

— Не кажи мені, що я переймаюсь. Я просто з’ясовую, чи вони біле від чорного відрізняють. Та школа мені ще платити повинна, що я їх вчу.

«Я мав тебе попередити, що ліпше їх не зачіпати».

«Знайшов коли сказати».

— Перепрошую, — засовалася Ліна на стільці, — я не хотіла нікого образити. Я ще ніколи не зустрічала людину, яка б так добре зналася на подіях Війни.

«Гарно сказано. Якщо ти мала на увазі — повернута на цих подіях».

— І ти не переймайся, дорогенька. Пруденс Джейн час від часу любить пополоскати мізки, — відповіла тітка Грейс, штурхнувши тітку Пруденс ліктем.

«Ось чому ми підливаємо їй у чай віскі».

— Це все через той арахіс, який від Карлтона дістався, — винувато подивилася на Ліну тітка Пруденс. — Я переїла солодкого.

«Вона ще та ненажера».

Батько покашлював і відсторонено розмазував по тарілці картоплю. Ліна здогадалася, як спрямувати розмову в інше русло.

— Містере Вейт, Ітан розповідав, що ви письменник. А які ви пишете книжки?

Батько кинув на неї оком, але нічого не відповів. Можливо, він навіть не втямив, що Ліна звертається до нього.

— Мітчел працює над новою книжкою — великою, можливо, найважливішою в його житті. Та й написав він уже багацько. Еге ж, Мітчеле? Скільки в тебе книжок? — Амма говорила до батька, як до дитини. Хоча вона точно знала, скільки видань він встиг надрукувати.

— Тринадцять, — пробурмотів він.

Батькова відлюдькуватість не злякала Ліну, але насторожила мене. Я пильно його роздивився: скуйовджене волосся, синці під очима… коли він до такого дійшов?

Ліна не здавалася:

— То про що ваша книжка?

Уперше за весь вечір батько ожив:

— Це історія кохання. Така собі книжка-подорож. Великий американський роман. Хтось може сказати, що це «Галас і шаленство»[17] в моїй кар’єрі, але я поки що не розповім вам сюжету. Не можу. Не зараз. Не тоді, коли я так близько до… до… — він щось забурмотів, а потім зненацька замовк, ніби в нього на спині хтось повернув невидимий ключик. Дивлячись на порожній мамин стілець, він опинився далеко від свята.

Амма помітно хвилювалася. Тітка Керолайн намагалася переключити розмову на іншу тему, бо вечір перетворювався на абсолютно незрозуміле дійство.

— Ліно, то звідки, ти кажеш, ти приїхала до нас?

Але я вже не чув її відповіді, не чув нічого навкруг. Натомість усе вповільнило рух, стало розмитим, збільшувалося і зменшувалося, як хвилі тепла, що коливаються у повітрі.

А потім…

Усе завмерло. Точніше — завмер я. І батько. Примруживши очі й округливши губи, він збирався щось вимовити, але звук ніяк не міг вихопитися на волю. Батько закляк над горою непочатого пюре, і так само, як він, статуями застигли Маріан, тітка Керолайн і Сестри. Навіть повітря стало нерухомим, а маятник дідусевого годинника на піврусі зупинив хід.

«Ітане! З тобою все гаразд?»

Я хотів їй відповісти, але не зміг. Коли Ридлі тримала мене в смертельних обіймах, я відчував, що замерзаю до смерті. Тепер я закляк, але не замерз і зовсім не збирався вмирати.

— Це я таке зробила? — уголос запитала Ліна.

Відповісти їй змогла тільки Амма:

— Зупинила час? Ти? Скоріше курка стане алігатором, ніж тобі таке вдасться. Це тобі не до снаги. Просто пращури вирішили, що нам час поговорити як жінці з жінкою. Ніхто зараз не зможе нас почути.

«Крім мене. Я чую вас».

Я міг думати, але зовсім не міг говорити. Я став німим свідком їхньої розмови.

Амма підвела очі:

— Дякую тобі, тітко Ділайло. Ціную твою допомогу, — вона підійшла до буфета й відрізала шматок гарбузового пирога. Потім поклала його на гарну порцелянову тарілку посеред столу. — Я залишу цей шматок для тебе й для пращурів, а ти про це не забудь.

— У чому справа? Що ви з ними зробили?

— З ними — нічого. Лише отримала для нас трохи часу, гадаю так.

— Ви чародійка?

— Ні, лишень провидиця. Я бачу те, що потрібно бачити, чого не помічає або не хоче помічати решта.

— Це ви зупинили час?

Чародії вміють зупиняти час, пам’ятаю, як про це розповідала Ліна. Але тільки найсильніші.

— Я й пальцем не поворухнула. Я попросила підтримки у пращурів, і тітка Ділайла мені допомогла.

Ліна здавалася спантеличеною, навіть зляканою.

— Хто такі пращури?

— Пращури — це мої родичі, що живуть у потойбіччі. Вони мені допомагають, і перебувають вони там не самі. З ними є й інші духи, — Амма перехилилася через стіл і зазирнула Ліні у вічі. — Чому ти не носиш браслет?

— Що?

— Хіба Мельхіседек не дав його тобі? Я ж наказала, щоб ти його носила.

— Він дав мені браслет, але я його зняла.

— А навіщо? Для чого ти це зробила?

— Ми з’ясували, що він не дає нам бачити видіння.

— Ясно. Він блокував дещо, аж доки ти його не зняла.

— Дещо? Про що ви?

Амма узяла Лінину руку і перевернула її долонею догори.

— Не хотіла я тобі цього казати, дитинко. Але ні Мельхіседек, ні твої родичі не повідають тобі правди. Ніхто з них. А ти маєш знати й бути напоготові.

— Що я маю знати?

Підвівши очі, Амма пробурмотіла щось про себе.

— Вона йде по тебе, дитинко, йде по тебе, і з її силою не можна не рахуватися. Темна, як ніч.

— Та хто? Скажіть врешті-решт, хто це!

— Якби ж вони, вони, а не я дали тобі про це знати! Але пращури промовляють, що хтось має тебе попередити. Доки не пізно.

— Та в чому справа? Хто йде, Аммо?

Амма дістала маленький мішечок, що висів на шкіряній мотузочці у неї на шиї, стисла його і заговорила так тихо, ніби боялася, що хтось її почує.

— Сарафина. Темна чародійка.

— Хто така Сарафина?

Завагавшись, Амма ще дужче стисла мішечок.

— Твоя мати.

— Нічого не розумію. Мої батьки померли, коли я була ще дитиною, а мою маму звали Сарою. Я бачила її ім’я на нашому генеалогічному древі.

— Твій батько загинув. Це правда. Але мати жива, і не зійти мені з цього місця, якщо це не так. А щодо родоводів — то їм на Півдні довіряти не слід.

Ліна зблідла не на жарт. Я хотів був узяти її за руку, але зміг лишень поворушити пальцями. У мене не стало сил, усе, на що я був здатний, це бачити, як вона самотньо тане у темряві — точнісінько як у снах.

— І вона темна?

— Найтемніша з усіх чародіїв на світі.

— А чому ж мені нічого не сказали ні дядько, ні бабуся? Вони стверджували, що вона мертва! І навіщо їм було брехати?

— Бо є правда і… правда. І це різні речі. Припускаю, вони хотіли тебе захистити. І досі гадають, що це їм під силу. Але пращури не такі певні, і якби на те моя воля, я би тримала рот на замку, але впертюга Мельхіседек нічого тобі не розкаже.

— А чому ви намагаєтеся мене захистити? Я гадала… я гадала, ви маєте на мене зуб?

— Та який тут зуб! До чого симпатії! Вона йде по тебе, і ти не повинна плекати марних надій, — Амма звела брову. — І хлопчика свого я піддавати небезпеці не хочу. Це більше за тебе, більше за вас обох.

— Що саме?

— Все! Вам з Ітаном не судилося.

Ліна мала вкрай розгублений вигляд. Амма знов говорила загадками.

— Про що ви?

Амма різко обернулася, ніби хтось постукав її по плечу.

— Що ти кажеш, тітко Ділайло? — запитала вона та знову повернулася до Ліни. — У нас мало часу.

Маятник на годиннику ледь помітно гойднувся, кімната почала оживати. Тато дуже повільно закліпав — на те, щоб стулити й розтулити повіки, в нього йшло кілька секунд.

— Одягни браслет. Ти повинна отримати весь можливий захист.

Час увірвався назад.

Прокліпавшись, я обвів поглядом вітальню: тато й досі дивився на картоплю, тітка Мерсі похапцем загортала печиво у серветку. Піднісши руку до очей, я поворушив пальцями.

— Що це, в біса, було?

— Ітане Вейт! — видихнула тітка Грейс.

Амма саме ділила навпіл коржики й перекладала їх шинкою. Вона зиркнула на мене здивованими очима — було очевидно, що їхня з Ліною дівоча розмова не призначалася для моїх вух. Вона кинула на мене погляд. А це означало: «Ітане Вейт, тримай язика за зубами».

— Не вимовляй за моїм столом таких слів, бо я не погребую вимити тобі рота з милом. І не подивлюсь, скільки тобі років. Та й поглянь, що перед тобою: шинка і коржики, індичка з начинням. Я цілісінький день готувала, а тепер будь добрий — їж.

Я подивився на Ліну — її усмішка зникла. Вона мовчки потупилася в тарілку.

«Ліно-худі-коліна, вертайся. Я тебе захищу, все буде добре». Але зараз вона була надто далеко.

* * *

Ліна мовчала всю дорогу додому. Коли ми доїхали до Рейвенвуду, вона різко відчинила двері, гупнула ними й мовчки пішла до будинку.

Я її не проводив. У мене плуталися думки, але що відчувала вона… Важко пережити смерть матері, але навіть я не міг уявити, як це — дізнатися, що рідна мати хоче твоєї смерті.

Я втратив маму, але не втратив себе. Вона встигла дати мені опору в особі Амми, батька, Лінка, Гатліна; я відчував її на вулицях, удома, в бібліотеці, навіть серед кухонних шафок. У Ліни ніколи цього не було. Вона віддала швартові й попливла за течією; Амма сказала б — як бідняцький пором посеред Броду.

Я хотів стати їй опорою, але навряд чи бодай комусь це зараз до снаги.

* * *

Ліна рішучо пройшла повз Мовчуна, який сидів на веранді. Він навіть не відхекувався, хоча до цього слухняно біг за нашим авто аж до самісінького дому. А ще чекав у мене перед будинком цілісіньку вечерю. Гадаю, йому непогано смакували солодка картопля і зефір, які полетіли на подвір’я, поки Амма ходила на кухню доливати підливу.

Я чув, що в будинку кричать. Потім зітхнув, вийшов з машини і сів на ґанку поряд з собакою. У голові паморочилось — через брак глюкози.

— Дядьку Мейконе! Дядьку Мейкона, вставай! Сонце сіло, я знаю, що ти вже не спиш!

«Сонце сіло, я знаю, що ти вже не спиш!»

Я з нетерпінням чекав того дня, коли Ліна проллє мені світло на справжнє життя Мейкона. Так само, як колись пролила на своє. Звичайним чародієм — якщо взагалі такі існують — він не здавався, а от ким він був… Не треба мати надзвичайних здібностей, щоб помітити його дивну звичку спати весь день, з’являтися і зникати, коли йому заманеться… Однак, навіть попри цікавість, я не надто збирався до нього на гостину.

Мовчун не зводив з мене очей. Я простягнув руку, щоб його погладити, але він забрав голову, нібито примовляючи: хлопче, все добре, не треба мене чіпати. Коли ми почули, що всередині вже щось трощать, то підвелися й пішли на шум. Ліна саме грюкала у двері нагорі.

А будинок… Будинок знову став таким, яким, на мою думку, найбільше подобався хазяїну — чарівним у своїй довоєнній красі. Чесно кажучи, я тішився з того, що опинився не в замку. А мені хотілося відкрутити час і повернутися на три години в минуле. Я був би навіть не проти, якби Лінин будинок перетворився на трейлер, і ми б сиділи з нею зараз, доїдаючи начинку, яка не помістилася в індичку, точно так, як це робить увесь звичайний Гатлін.

— Моя мати? Моя власна мати?!

Двері розчахнулися. На порозі стояв розкуйовджений Мейкон — у пом’ятій лляній піжамі, яка, по щирості, більше скидалася на жіночу сорочку, з червоними заспаними очима, ще безкровнішим ніж зазвичай обличчям, заплутаним волоссям. Вигляд він мав такий, ніби його щойно переїхала вантажівка.

Він по-своєму нагадував мені батька, ба навіть перевершував його. От тільки жіноча сорочка була абсолютно не в татовому стилі — її б він не одягнув за жодних обставин.

— Сарафина — моя мати? Це вона — та сила, що намагалася вбити мене на День усіх святих? Як ти міг про це мовчати!

Мейкон похитав головою і прочесав пальцями волосся.

— Амарія!

Я б що завгодно віддав за те, що побачити сутичку Амми й Мейкона. Звісно, я б поставив на Амму.

Мейкон переступив поріг і зачинив по собі двері. Я встиг мигцем побачити його спальню: вона була схожа на постановочну сцену з «Привиду опери»: вищі за мене ковані підсвічники, чорне ліжко з балдахіном і чорно-сірим оксамитовим покривалом, таке ж похмуре драпування на вікнах з чорними віконницями, а на додачу — стіни, обклеєні потрісканою чорно-сірою тканиною сторічної давнини. У кімнаті було темно, як глупої ночі; чесно скажу — видовище не з приємних.

Пітьма, справжня пітьма поглинала все навколо. Я розумів, що ця темрява — не просто відсутність світла.

Переступивши поріг, Мейкон постав у зовсім іншому образі: бездоганний костюм, зачіска, ідеально випрасувані брюки й білосніжна сорочка. Навіть гладенькі туфлі з оленячої шкіри на вигляд були ніби щойно з вітрини. Це був зовсім інший Мейкон — він змінився за мить, усього лише переступивши поріг власної спальні.

Я подивився на Ліну — вона й не помітила цих метаморфоз. А мене кинуло в дрож на саму думку про те, наскільки різними завжди були наші життя.

— Моя мати жива?

— Боюся, відповісти на це складніше, ніж здається.

— Ти про те, що рідна мати намагається мене вбити? А коли ти збирався розказати про це, дядьку Мейконе? На день обрання?

— Будь ласка, не починай знову. Ти не станеш темною, — зітхнув Мейкон.

— Навіть не знаю, звідки така впевненість. Я ж донька тієї, що — дай-но я процитую — «найтемніша з усіх чародіїв на світі»!

— Я розумію, тобі болить. Багато чого потрібно збагнути, і я дійсно мав сам тобі про це розповісти. Але повір — я лише намагався тебе захистити.

Ліна розлютилася не на жарт:

— Захистити?! Ти змусив мене повірити, що на День усіх святих напад на мене був випадковий, але це була моя мати! Вона жива і хоче мене вбити, а ти що — й не збирався про це казати?

— Ми не знаємо, чи вона дійсно хоче тебе вбити.

У будинку на стінах знову застрибали картини. Вздовж сходів одне по одному закоротило бра, а у віконниці застукотів дощ.

— За останні кілька тижнів у нас мало дощило?

— Про що ти ще мені брехав? Що я дізнаюся далі? Що батько живий теж?

— Боюся, що ні, — він сказав це зажурено, з неприхованим смутком. Таким самим тоном люди кажуть про смерть моєї мами.

— Ти маєш мені допомогти, — Лінин голос надірвався.

— Ліно, я зроблю все, що в моїх силах. Я допомагатиму тобі, як допомагав завжди.

— Неправда, — кинула вона у відповідь. — Ти нічого не розповів мені про мої сили, не навчив, як боронитися!

— Я не знаю усіх твоїх сил. Ти — природниця, коли захочеш щось зробити — зробиш. Але на те буде твій час і твій талант.

— Моя мати шукає моєї смерті. Я не маю часу.

— Як я вже казав — ми не можемо сказати напевне, що вона хоче тебе вбити.

— То як пояснити День усіх святих?

— Є й інші варіанти. Ми з Дел саме намагаємося їх з’ясувати… — Мейкон відвернувся від Ліни, нібито збираючись повертатися до своєї кімнати. — Заспокойся. Поговоримо про це згодом.

Ліна поглянула на вазу, що стояла на столику в кінці холу. І якась невидима сила підхопила вазу, протягнула по траєкторії Ліниного погляду, промчала крізь кімнату й розбила об стіну біля Мейконової спальні. Сталося це достатньо далеко від Мейкона, щоб не поранити його, й водночас достатньо близько, щоб дати про себе знати. Це була не випадковість, не та ситуація, коли Ліна втратила над собою контроль і все сталося само собою. Вона зробила це навмисне. Вона усвідомлювала свій учинок.

Мейкон обернувся так швидко, що я навіть не помітив, коли він опинився перед Ліною. Вражений він був так само, як і я, і зробив такі самі висновки: вона вчинила так свідомо. Лінине обличчя теж виказувало подив, а Мейкону стало прикро — настільки, наскільки взагалі може бути прикро Рейвенвуду, і він зронив:

— Я ж казав, коли ти захочеш щось зробити — ти зробиш.

Потім він обернувся до мене:

— Боюся, наступні кілька тижнів будуть нелегкі. Небезпека скрізь, багато що змінилося останнім часом. Тож не залишай її саму. Коли вона тут, я можу її захистити, але мама була права: ти теж охороняєш її від зла і, можливо, навіть краще за мене.

— Що-що? Я все чую! — Ліна отямилася після демонстрації свого вміння. Я знав, що згодом вона картатиме себе за цей учинок, але поки що гнів заважав їй у цьому зізнатися. — Не говори в моїй присутності так, ніби мене тут немає.

Позаду Мейкона вибухнула ще одна лампочка, але він навіть не здригнувся.

— Ти сам чуєш, що кажеш? Я маю знати! На мене полюють, вона хоче заволодіти мною, а я навіть не відаю чому!

Вони втупилися одне одному у вічі — представник роду Рейвенвудів і нащадок роду Дюкейнів. Обоє з заплутаного древа чародіїв. Я вирішив, що, певно, мені час іти.

Мейкон обернувся до мене. Його очі промовили «так».

Ліна обернулася теж. Її очі сказали «ні».

Вона узяла мене за руку, і я відчув її гарячий дотик. Вона горіла, палала від гніву сильніше, ніж за весь час нашого знайомства. Після такого у місті мали б розлетітися на друзки всі шибки.

— Ти ж знаєш, чому вона на мене полює — чи не так?

— Це…

— Дай-но здогадаюся: складно?

Вони не зводили одне з одного очей: у Ліни скручувалося спіраллю волосся, а Мейкон крутив на пальці срібну каблучку.

Мовчун плазом позадкував — от розумник; я б теж залюбки виповз із цього дому. В ту-таки мить вибухнуло кілька останніх ламп, і ми опинились у цілковитій темряві.

— Ти мусиш розповісти мені все про мою силу, — висунула умову Ліна.

Мейкон зітхнув, і темрява почала розсіюватися.

— Ліно, я не планував тримати цю інформацію за сімома печатями. Але очевидно, що після такого вчинку я й сам не знаю, на що ти здатна. Та й ніхто не знає. Смію припустити, що навіть ти.

Ліну навряд чи переконали слова Мейкона, але вона слухала далі.

— Ось що означає бути природницею. В цьому основа Дару.

Напруга потроху спадала. Сутичка закінчилась, і поки що Ліна була на коні.

— То що накажеш робити?

Мейкон мав спантеличений вигляд — так само, як мій батько, коли зібрався у п’ятому класі прочитати мені лекцію про маточки й тичинки.

— Цей перехід буде нелегким. Ти не одразу опануєш усі свої сили. Можливо, про це є якась книжка… Якщо хочеш — можемо звернутися до Маріан.

Аякже. «Обрання і перетворення: посібник з чародійства для сучасної дівчини» або «Матір хоче мене вбити: самодопомога для підлітків».

Довго ж тягнутимуться ці кілька тижнів. Ще й як довго.

28. XI

Domus Lunae Libri

— Сьогодні? Але ж сьогодні не свято!

Я аж ніяк не очікував побачити на порозі нашого будинку Маріан. За мить ми з Ліною вже сиділи на холодному твердому сидінні її бірюзового пікапа і їхали до бібліотеки чародіїв.

— Обіцянка є обіцянка. Учора був День подяки, а сьогодні — Чорна п’ятниця, ніби й не свято, але усе ж таки вихідний. А нам більше й не треба.

Маріан мала рацію. Амма, певно, ще зранку зайняла чергу на розпродаж, бо вже стемніло, а вона досі не повернулася додому.

— Громадська бібліотека Гатліна зачинена, — сказала Маріан, — а значить, відчинена Чарівна бібліотека.

— У ті самі години? — запитав я, коли вона звертала на центральну вулицю.

— Так. З дев’ятої до шостої, — кивнула вона і, підморгнувши, додала, — з дев’ятої вечора до шостої ранку. Не всі мої відвідувачі наважуються приходити вдень.

— Це несправедливо, — поскаржилася Ліна. — Смертні мають так багато часу — і нічого не читають!

Маріан знизала плечима:

— Ну я й кажу, чимало мені платять за таке неробство. Але то їхня справа. Однак подумай — ти ж набагато більше часу отримаєш на читання Lunae Libri.

Я не розумів, про що вони.

— Lunae Libri — це, в приблизному перекладі, «місячні книги». Їх іще називають «сувоями чародіїв».

Мені було байдуже, як називаються ці книжки. Я лишень не міг дочекатися, щоб побачити їх, прочитати їхні таємниці. Мені кортіло відкрити бодай одне з таємних письмен, адже нам страшенно бракувало двох речей: відповідей і часу.

Ми вивантажилися з пікапа, і я не повірив своїм очам: Маріан припаркувалася чи не перед самісіньким входом до Гатлінського історичного товариства, або ж, як вони з мамою любили його називати, Гатлінського істеричного товариства. Цей будинок також правив за штаб-квартиру ДАР. Маріан зупинила пікап подалі від плями світла, яка падала на асфальт від вуличного ліхтаря.

А на тротуарі, нібито вже знаючи про наш візит, сидів Мовчун Редлі.

— Тут? Lunae-як-їх-там зберігаються в штаб-квартирі ДАР?

— Domus Lunae Libri — Дім місячних книг. Lunae Libri — скорочена назва. Але ні, тут просто вхід з боку Гатліна… — (Я розсміявся). — Бачу, ти, як і мама, маєш почуття гумору.

По цих словах ми пішли до безлюдної нічної будівлі. Так, час для візиту був обраний ідеально.

— Хоча тут нема чого жартувати, — провадила бібліотекарка. — Історичне товариство і маєток Рейвенвуда — найстаріші будівлі Гатліна. Єдині, що пережили Великий вогонь.

— Але ДАР і чародії… Що у них спільного? — запитала приголомшена Ліна.

— Гадаю, ти побачиш, скільки у них спільного. Значно більше, ніж могло здатися, — Маріан поквапилася до старої кам’яної будівлі, дістаючи на ходу знайому зв’язку ключів. — Я, наприклад, належу до обох спільнот… — (Я кинув на Маріан недовірливий погляд). — І займаю нейтральну позицію. Гадаю, це зрозуміло. Я не схожа на тебе, бо ти, як Лайла, береш усе близько до серця, і…

Я міг би закінчити речення за неї. «І поглянь, що з нею сталося».

Маріан замовкла, але слова вже дзвеніли в тиші. Хай що вона зараз зробить, хай що скаже, їх не повернеш. Я мовчав.

Я не міг нічого сказати. Ліна взяла мене за руку і смикнула, повертаючи до життя.

«Ітане, з тобою все гаразд?»

Маріан подивилася на годинник:

— За п’ять дев’ята. В принципі, я ще не можу вас пускати, але до дев’ятої маю бути внизу — раптом прийдуть інші. Тож ходімо.

Ми обійшли будівлю через темний двір, а потім Маріан довго перебирала ключі, аж доки не витягла те, що я б скоріше назвав брелоком: на ключ це було зовсім не схоже. У її руці я побачив залізне кільце з шурупчиком, який Маріан майстерно розкручувала, аж доки кільце не клацнуло й не перетворилося на півмісяць. Чародійський місяць.

Ключ вона встромила в такі собі залізні ґрати, які вели в підвал з заднього боку будівлі. Маріан повернула ключ, і ґрати відчинилися. За ними виднілися темні кам’яні сходи, що вели у ще більше темряву — в підвал під підвалом ДАР. Коли Маріан іще раз прокрутила ключ вліво, уздовж сходів автоматично спалахнули смолоскипи. У їхньому мерехтливому сяйві я навіть зміг розгледіти висічений на кам’яній арці входу напис «Domus Lunae Libri». Маріан іще раз прокрутила ключ, і сходи зникли, а натомість на місце повернулися залізні ґрати.

— І це все? Ми туди не йдемо? — роздратувалася Ліна.

Маріан просунула руку крізь стрижні — ґрати виявилися ілюзорними.

— Ви знаєте, я не можу чаклувати, але й не вживати заходів — теж. Тут різні бували відвідувачі, тож Мейкон і Ларкін змайстрували для мене таку штуку, а Ларкін ще й час від часу перевіряє, чи все з нею гаразд.

Раптом Маріан подивилася на нас абсолютно серйозними очима:

— Ну добре. Якщо ви готові спуститися, я не можу вас зупинити. Так само, як і змінити щось, коли ви опинитесь унизу. Я не можу заборонити вам брати книжки і не вимагатиму повернути їх до того, як Domus Lunae Libri знову відчинить свою браму.

Вона поклала руку мені на плече:

— Ітане, ти зрозумів? Це не жарти. Там, унизу, є дуже могутні речі: книги заклять, сувої чародіїв, темні й світлі талісмани, символи влади. Крім мене і моїх попередників, цього не бачив жоден смертний. Багато книжок зачаровано, на деякі накладено закляття. Тож пильнуй і нічого не бери. Ліна сама принесе тобі потрібні видання.

У Ліни почало скручуватися волосся. Вона вже відчувала чари цього місця, а я насторожено кивав. Мої ж відчуття були далеко не чарівні: у животі крутило, ніби я перепив м’ятного шнапсу. Цікаво, скільки вже років місіс Лінкольн та її вірні подруги ходять туди-сюди отам нагорі, не відаючи, що відбувається внизу?

— Хай що ви там знайдете — запам’ятайте: ми маємо вийти з бібліотеки до сходу сонця. В ній можна перебувати лише з дев’ятої до шостої — тільки у ці години вам дозволено вхід. Сонце зійде рівно о шостій, як і завжди в бібліотечний день. Якщо до цього часу ви не залишите приміщення, вам доведеться чекати наступного бібліотечного дня, а я зовсім не певна, що простий смертний зможе його діждати. Я зрозуміло висловлююся?

Ліна кивнула, беручи мене за руку:

— То ми вже можемо зайти? Мені страшенно цікаво.

— Сама не вірю, що пускаю вас туди. Якби Мейкон чи Амма про це знали, вони б мене вбили… — Маріан перевірила час. — Що ж, після вас.

— Маріан. А ви… а моя мама тут колись була?

Я не міг не запитати: ця думка не йшла мені з голови.

В очах Маріан промайнув дивний блиск:

— Саме твоя мама влаштувала мене на роботу.

Сказавши це, вона просочилася крізь ілюзорні ґрати і зникла у темряві входу. Я почув гавкіт Мовчуна, але вертати було запізно.

* * *

Холодні й слизькі сходи, повітря, пропахле пліснявою, — нескладно було уявити, що саме тут місце для вологих, вкритих пилом, забутих речей.

Я намагався не думати про сказане Маріан наостанок. Я не міг уявити, що мама спускалася цими сходами, що вона знала все про той світ, який я щойно знайшов, точніше, який сам знайшов мене в моєму світі. Але вона приходила сюди, і я не припиняв міркувати над тим, як це відбувалось. Вона сама відкрила цей світ — чи її запросили? В кожному разі, згадуючи, що ми обоє знаємо один і той самий секрет, я більше вірив усьому, що відбувалося навколо. Навіть незважаючи на те, що мама не тут.

Хоча на це не можна було не зважати. Я сам спускався кам’яними сходами, різьбленими й пласкими, як підлога старої церкви, оглядав обіруч спуску кремезні валуни, що правили за фундамент старовинної будівлі, зведеної задовго до того, як над нею розташувалося товариство ДАР. Я дивився, куди ведуть сходи, але бачив лише обриси, нечіткі лінії у пітьмі. На бібліотеку це було не надто схоже — радше на те, чим ця будівля, певно, і є, чим вона була споконвіку. На склеп.

У кінці сходів, у сутінках, склепіння підпирали незчисленні крихітні бані. Їх було сорок чи п’ятдесят і всі вони трималися на верхівках колон, які здіймалися до самої стелі. Коли очі звикли до темряви, я побачив, що колони не схожі одна на одну. Деякі з них покорчилися, як столітні дуби, і їхні тіні перетворювали це сферичне приміщення на подобу чорного похмурого лісу. Моторошне було видовище, та й охопити поглядом кімнату здавалося неможливим: хай куди б я подивився — усе потопало в темряві.

Маріан устромила ключ у першу колону, позначену півмісяцем. Уздовж стін знову спалахнули смолоскипи, освітлюючи кімнату мерехтливим сяйвом.

— Які вони чарівні, — захоплено мовила Ліна. Її волосся досі звивалося, а я міркував над тим, яким їй бачилося це місце, які незвідані для мене відчуття вона переживала.

«Це місце живе. Могутнє. Ніби правда, уся правда світу захована десь тут».

— Їх звозили звідусіль ще задовго до мене. Деякі зі Стамбула, — мовила Маріан, вказуючи на оздоблені верхівки колон, — а ці з Вавилона. А ось Єгипет, Око Бога, — провадила вона, переводячи погляд на стовп із чотирма головами яструбів, що позирали з кожного боку. — Ассирія, — поплескала вона рукою по наступній колоні з різьбленням величної голови лева.

Я провів рукою по стіні — навіть на каменях були висічені узори. На одних — обличчя людей, на інших — голови тварин, птахів, дивних істот, що хижо визирали з заростей колонного лісу.

Ми пішли далі крізь склеп, який, певно, виконував тут роль передпокою, і слідом за нами, як вірні супутники, спалахували вогні. Посеред кімнати вже виднівся кам’яний стіл в оточенні різьблених колон. Навколо нього, мало не до самої стелі, височіли нескінченні стелажі (принаймні я б назвав їх стелажами), що розходилися від столу, як спиці у колесі, утворюючи страхітливий лабіринт, у якому простий смертний легко б заблукав. Таку картину малювала моя уява. Окрім круглого кам’яного столу і колон, у кімнаті більше нічого не було видно.

Маріан акуратно зняла з металевого півмісяця на стіні смолоскип і передала його мені. Так само ще один смолоскип вона віддала Ліні, третій взяла собі.

— Роздивіться поки що кімнату, а я перевірю пошту. Може прийти запит на книжку з іншої філії.

— Запит на Lunae Libri?

Мені й на думку не спадало, що існують інші чародійські бібліотеки.

— Певна річ, — відповіла Маріан, повертаючись до сходів.

— Хвилиночку, а як ви отримуєте пошту?

— Так само, як і всі. Карлтон Ітон — листоноша на всі часи.

Значить, Карлтон Ітон у курсі. Ну звісно, а як іще пояснити його нічний візит до Амми? Вірогідно, що й листи чародіїв він читає теж. Цікаво, чого ще я не знаю про Гатлін і його мешканців? Питати й не довелося.

— Нас небагато, але більше, ніж може здатися. Не забувай про те, що Рейвенвуд з’явився тут раніше за цю стару бібліотеку, та й чародіям наша місцевість належала довше, ніж смертним.

— Ось чому ви всі тут такі дивні, — штурхнула мене Ліна, але я й досі думав про листоношу.

Хто ще знає про те, що насправді відбувається в Гатліні? У цьому, іншому Гатліні з таємничими підземними бібліотеками і дівчатами, які керують вітрами і наказують тобі стрибати в прірву? Хто ще пов’язаний з чародіями, як Маріан чи Карлтон Ітон? Як моя мама?

«Товстун? Місіс Інгліш? Містер Лі?»

«Ну точно не містер Лі».

— Не хвилюйся. Коли вони тобі знадобляться, вони тебе знайдуть. Так було і буде завжди.

— Чекайте, — я вхопив Маріан за руку. — А тато теж знає?

— Ні.

Ну бодай хтось у моєму домі веде нехай не зовсім нормальне, але й не подвійне життя.

І наостанок Маріан порадила:

— Починайте. Lunae Libri в тисячі разів більша за будь-яку відому вам бібліотеку. Якщо загубитеся — одразу шукайте шлях назад. Але, якщо йтимете вздовж стелажів — а вони усі розходяться від центру цієї кімнати — то навряд чи втратите орієнтир.

— Як узагалі можна загубитися, якщо йдеш по прямій?

— Спробуй і побачиш.

Ліна перебила Маріан:

— А що в кінці полиць? Тобто в кінці рядів?

Бібліотекар кинула дивний погляд.

— Туди ще ніхто не доходив, тому й не знає ніхто. Деякі ряди переходять у тунелі, деякі приміщення Lunae Libri й досі відсутні на плані бібліотеки. Я сама бачила тут далеко не всі закутки, можливо, доберуся до них одного дня.

— Про що це ви? Усе десь закінчується, ряди книжок не можуть безкінечно тягнутися під містом. Це як — заходиш сюди, а виходиш на чашечку чаю до місіс Лінкольн? Повертаєш ліворуч — і мимохідь підкидаєш книжечку тітці Дел у сусідньому місті? А як прокопатися праворуч, то потрапиш на посиденьки до Амми? — скептично запитав я.

Маріан лишень посміхнулася:

— А як, ти гадаєш, Мейкон отримує книжки? Як відвідувачі бібліотеки уникають уваги ДАР? Це ж Гатлін. Людям він подобається таким, яким вони його знають — яким воліли б знати. Смертні бачать лише очевидне, але спільнота чародіїв з’явилася тут ще до Громадянської війни. Їй сто років, Ітане, і вона не зникне водномить лише тому, що ти про неї дізнався.

— Не можу повірити в те, що дядько Мейкон ніколи не розповідав мені про це місце. Подумати лише про всіх чародіїв, які пройшли через цю бібліотеку!

Тримаючи смолоскип, Ліна витягла з полиці товсту книжку. Вона була в гарній палітурці, важка і пхикнула хмарами сірого пилу. Я закашлявся.

— «Чародійство. Коротка історія».

Потім вона дістала іншу.

— Напевне, тут усе на букву «Ч».

Цього разу вона тримала шкіряний футляр із сувоєм. Ліна підняла покришку й дістала згорток. Навіть пил на ньому здавався старішим і сірішим, ніж звичайний.

— «Чари творення і руйнування». Стара річ.

— Обережно. Їй кілька століть. Гутенберг винайшов друк лише 1455 року, — мовила Маріан і забрала сувій бережно, як новонароджене дитя.

Тепер Ліна обрала іншу книжку, в сірій шкіряній палітурці.

— «Чародійство за Конфедерації». А що, на війні теж були чародії?

Маріан кивнула:

— З обох боків — і від сірих, і від блакитних. Боюся, що цей поділ був для чародіїв одним з найсерйозніших. У принципі, як і для нас, смертних.

Ліна глянула на Маріан і повернула запорошену книжку на полицю.

— Чародії у моїй родині… ми ж і досі воюємо, так?

Маріан окинула її сумним поглядом:

— «Роз’єднаний дім», ось як назвав це президент Лінкольн.[18] Певно, так і є насправді, — вона провела рукою по Ліниній щоці. — І саме тому ти тут, якщо пригадуєш. Щоб знайти те, що потрібно, й надати сенс тому, що не має сенсу. А тепер вам час розпочинати.

— Маріан, тут так багато книжок. Ви б не могли бодай спрямувати нас?

— І не дивіться на мене. Як я вже й казала, у мене немає відповідей, є лише книжки. Починайте. Тут, унизу, ми керуємося місячним часом, і ви можете втратити йому лік. Під землею усе не так, як ззовні.

Я переводив погляд з Ліни на Маріан, побоюючись випустити їх з поля зору. Lunae Libri виявилася страхітливішою, ніж я уявляв — скоріше не бібліотекою, а катакомбами з «Книгою місяців» десь посеред її нескінченних завалів.

Ми з Ліною оглядали безмежні стелажі, не наважуючись зробити й кроку.

— Як ми її знайдемо? Тут чи не мільйон книжок…

— Не знаю. Можливо…

Я знав, що спало їй на думку.

— Потрімо медальйон?

— Він з тобою?

Я кивнув, дістав з кишені джинсів теплий згорток і передав Ліні смолоскип.

— Побачимо, що трапиться. То ж був не кінець.

Я розгорнув медальйон і поклав його на круглий кам’яний стіл посеред кімнати. Тієї ж миті я впізнав в очах Маріан знайомий погляд: так їхні з мамою очі світилися тоді, коли вони натрапляли на особливо цінну знахідку.

— Ви теж хочете це побачити?

— Більше ніж ти думаєш, — Маріан повільно взяла мене за руку, а я — Ліну. Потім я простягнув наші з Ліною сплетені пальці до медальйона і торкнувся його.

Яскравий спалах світла змусив мене заплющити очі.

Дим, запах горілого, і все почалося знову.

Женев’єва підняла книгу, щоб роздивитися крізь дощ слова. Вона знала, що, промовляючи їх, порушить закони природи, вона майже чула, як у вухах дзвенить голос матері, закликаючи її подумати, що вона коїть, схаменутись, але…

Женев’єва не збиралася вертати. Вона не могла втратити Ітана.

І заспів почався.

Cruor pectoris mei, tutela tua est.

Vita vitae meae, corripiens tuam, corripiens meam.

Corpus corporis mei, medulla mensque,

Anima animae meae, animam nostram conecte.

Cruor pectoris mei, luna mea, aestus meus.

Cruor pectoris mei. Fatum meum, mea salus.

— Зупинися, дитинко, доки ще не пізно! — несамовито благала Айві.

Дощ лив як з відра, а блискавка прошивала дим. Женев'єва затамувала подих і чекала. Нічого не сталося. Певно, вона робила щось не так. Дівчина скрутилася над книгою і спробувала ще прискіпливіше розгледіти слова. А потім викрикнула їх у темряві тієї мовою, яку знала найкраще:

Крове ти мого серця, захист назавжди твій,

Спільне життя: без тебе краще мене убий.

Тіло від мого тіла, сила, і розум, і суть.

Душе душі моєї, спільно наш дух вознесуть.

Крове ти мого серця, місяць ти мій і вода.

Крове ти мого серця, спасіння моє і біда.

Коли Ітанові повіки здригнулися, вона вирішила, що це вибрики її зору.

— Ітане!

їхні погляди на мить зустрілися.

Він силкувався заговорити, судомно ковтаючи повітря. Женев'єва прихилилась до його вуст і відчула на щоці теплий подих.

— Я ніколи не вірив твоєму батькові. Чародій і смертний можуть бути разом. Ми б упорались. Я люблю тебе, Женев'єво, — він затис щось у її долоні. Камею.

Його повіки зімкнулися так само швидко, як і розплющилися. З грудей більше не виривалося дихання.

Не встигла Женев'єва отямитися, як по тілу пробіг струм. Вени запульсували, все єство скрутив біль. Напевне, блискавка вдарила в неї просто посеред поля.

Женев'єва трималася.

І раптом усе стемніло…

— Боже правий, не забирай і її теж…

Женев'єва впізнала голос Айві. Де вона? Знайомий запах. Лимони. Гар. Вона спробувала щось сказати, але горло дерло піском. В очах спалахувало сяйво.

— Дякую Тобі, Боже! — не зводила з неї очей Айві. Вона стала поряд з нею навколішки у бруд.

Женев’єва закашлялась і притягнула Айві до себе:

— Ітан, він… — прошепотіла Женев’єва.

— Мені шкода, дитинко, він помер.

Женев’єва насилу розплющила очі. У ту ж мить Айві відсахнулася від неї так, ніби угледіла люцифера.

— Змилуйся, Боже!

— Що таке, Айві? В чому річ?

Літня жінка намагалася пояснити:

— Ваші очі, дитинко. Вони… вони інші.

— Що сталося?

— Вони більше не зелені, вони жовті, палкі, як сонце.

Женев’єві було байдуже, якого кольору стали її очі. Вона втратила Ітана — решта не має значення. Вона схлипнула.

Дощ посилювався, перетворюючи землю на багно.

— Вставайте, міс Женев’єво, слід побалакати де з ким зі світу духів, — намагалася підвести її Айві.

— Айві, що ти верзеш!

— Ваші очі… я попереджала. Казала вам про той місяць, недобрий місяць. Ми повинні дізнатися, що це означає, ми повинні викликати духів.

— Якщо з моїми очима щось не те — це все через блискавку.

— Що ви бачили? — запанікувала Айві.

— Айві, та що, в трясця, таке?

— У вас вдарила не блискавка, це було щось інше.

Айві помчала назад до палаючих бавовняних полів. Женев’єва кричала до неї, намагаючись підвестись, але досі не тримала рівноваги. Вона відкинулась назад у болото, підставивши обличчя під дощ. Краплі змішувалися зі сльозами поразки, вона втрачала лік часу, розчинялася в мареві, чула лишень віддалений голос служниці, що кличе її на ім’я. Коли вона знову побачила чітку картину, перед нею стояла Айві, підібравши спідниці.

З їхніх складок на землю поряд із Женев’євою посипались якісь предмети. Крихітні пляшечки з порохом і чимось схожим на пісок і землю застукотіли одна об одну скляними боками.

— Що ти робиш?

— Приношу дар духам. Вони єдині можуть розказати нам, що сталось.

— Айві, схаменися, ти городиш казна-що.

Жінка витягла щось із кишені домашньої сукні. Це був уламок дзеркала, який вона піднесла до Женев’єви.

Стояла темрява, але помилитися було неможливо: очі Женев’єви палали вогнем. Зі смарагдово-зелених вони перетворилися на сліпучо-золоті, зовсім не схожі на її звичні люстра душі. Всередині ока замість круглої чорної зіниці темніли мигдалевидні щілини — зіниці кота. Женев’єва кинула дзеркало на землю й обернулася до Айві.

Але та не зважала. Вона вже змішала порошки з землею і пересипала їх з долоні на долоню, пришіптуючи при цьому давньою мовою галла, якою розмовляли її пращури.

— Айві, що ти…

— Тихо, — зашипіла вона. — Я слухаю духів. Вони знають, що ви зробили, і повідають нам, що це означає… Від землі її пращурів і від крові моєї крові, — Айві провела по пальцю гострим краєм дзеркала, й у просіяну нею землю впало кілька крапель крові. — Дайте чути мені те, що чуєте. І побачити те, що бачите, і дізнатися, що знаєте ви.

Підвівшись, Айві піднесла руки до небес. Її тіло омивала злива, сукнею текли патьоки бруду. Вона знову заговорила дивною мовою, раптом…

— Неправда! Вона не могла знати! — залементувала Айві до темного неба.

— Айві, ти про що?

Айві трусило, вона трималася за живіт і стогнала:

— Не може бути. Не може.

Женев'єва ухопила її за плечі:

— Що? Що сталося? Що зі мною не так?

— Я казала вам не зв'язуватися з тією книгою, казала, що ніч для чарів негодяща, але тепер запізно. Нічого не повернути назад.

— Та про що ти?

— Вас проклято, міс Женев'єво, вас обрано! Ви стали темною, і нам уже нічого з цим не вдіяти. Це угода — не можна нічого взяти в «Книги місяців», нічого не віддавши навзамін.

— А що я віддала?

— Долю, дитинко. Вашу і кожної наступної жінки з роду Дюкейнів, що прийде після вас.

Женев'єва не розуміла. Ясно було лише те, що змінити нічого не вдасться: вона щось скоїла, і вороття немає.

— Це як?

— На шістнадцятий місяць, шістнадцятий рік, книга забиратиме те, що їй належить. Те, що ви обміняли. Це кров наступниці Дюкейнів, що теж стане темною.

— Усіх наступниць Дюкейнів?

Айві схилила голову. Цієї ночі поразка спіткала не лише Женев'єву.

— Не всіх.

В очах дівчини з'явилася надія:

— А яких? Як знати яких?

— Обиратиме книга. На шістнадцятий місяць, на шістнадцятий рік народження.

— Не спрацювало, — віддаленим, відстороненим голосом мовила Ліна. Я бачив лише дим і чув тільки її слова. Ми застрягли у жахливому місці поміж бібліотекою і видінням.

— Ліно!

Тоді на мить я побачив у диму її обличчя. У неї були величезні чорні очі — зелений колір майже повністю перетворився на пітьму. Її голос звучав як шепіт.

— Дві секунди. Він прожив дві секунди, і вона втратила його назавжди.

Ліна стулила повіки й зникла.

— Л.! Де ти?

— Ітане, медальйон! — десь так само здалеку долинув голос Маріан.

Відчувши в руках твердість камеї, я все зрозумів.

І кинув її долі.

* * *

Я розплющив очі, викашлюючи залишки диму. Кімната досі оберталася в сірому тумані.

— Що це ви, діти, тут робите?

Я зупинив погляд на медальйоні, і в кімнаті все стало на свої місця. На перший погляд медальйон здавався самотнім і беззахисним, крихітним на кам’яній підлозі. Маріан відпустила мою руку.

Посеред склепу стояв Мейкон Рейвенвуд, одягнутий — ні, радше замотаний — у довге пальто, і Амма, вся при параді, з міцно затисненою в долоні сумочкою, лишень ґудзики в неї були застібнуті в неправильному порядку. Важко було сказати, хто з них мав зліший вигляд.

— Вибач, Мейконе, але ти знаєш закони. Вони попросили допомоги, і я була зобов’язана її надати.

Не можна було не помітити, що цей візит став для Маріан сюрпризом.

Амма гнівалася на неї, ніби та облила наш будинок бензином:

— А я так розумію, що ти зобов’язана дбати про Лайлиного сина і Мейконову племінницю. Однак цього не видно.

Я чекав докорів од Мейкона, але намарно. Потім зрозумів чому: він трусив Ліну, яка знепритомніла на кам’яному столі посеред склепу — долілиць і з широко розкинутими руками.

— Ліно! — забувши про Мейкона, я ухопив її в свої обійми. Вона й досі дивилася на мене скляними чорними очима.

— Вона не померла, а лишень відлетіла. Я спробую її повернути, — Мельхіседек почав чаклувати. Він мовчки крутив на пальці срібну каблучку і дивився на Ліну дивними сяючими очима.

— Ліно! Вернись! — притягнув я до себе її обважніле тіло.

Мейкон щось бурмотів. Я не розумів ані слова, але помітив, що Лінине волосся заворушилося від знайомого надприродного вітру, який я вже встиг назвати чарівним.

— Мейконе, ваші чари тут не подіють, — тремтливим голосом зауважила Маріан, швидко гортаючи сторінки запиленої книжки.

— Це не чародійство, а мандри, — мовила Амма. — Навіть чародіям таке не до снаги. Туди, де зараз Ліна, дістатися може тільки такий, як Мейкон. Потойбіч.

Амма силкувалася нас заспокоїти, але це не надто допомагало.

Я відчував, як спустошеним Ліниним тілом заволодіває холод. Амма була права. Хай де зараз Ліна, вона не в моїх обіймах. Вона поринула вдалечінь, і навіть я, простий смертний, зміг це відчути.

— Я казала вам, Мейконе, це нейтральна територія. В обителі землі чари не працюють, — Маріан міряла кроками кімнату, не випускаючи книжки з рук. Це ніби надавало їй упевненості, що вона теж якось допомагає Ліні. Але відповідей не було. Вона ж казала: чари нам не допоможуть.

Я згадав свої сни і те, як витягував Ліну з баговиння. Невже саме у такому місці я мав програти?

Мейкон, який стояв з розплющеними, але невидющими очима, заговорив:

— Ліно, послухай мене, вона не зможе тебе тримати.

Вона. Я зазирнув у порожні Лінині очі.

Сарафина.

— Ти сильна, Ліно, ти вирвешся! Вона знає, що я тут нічим тобі не зараджу, вона чекала на тебе в пітьмі. Ти маєш вирватися сама.

Маріан підбігла до Мейкона зі склянкою води — він вилив її на Лінине обличчя, наповнив нею рот, але нічого не сталось.

Мені урвався терпець.

Я притиснув вуста до Ліниних вуст, міцно цілуючи її і заливаючись водою, як при штучному диханні.

«Прокидайся, А., ти не можеш зараз мене покинути. Не так, не зараз. Ти не потрібна їй — ти потрібна мені».

Лінині повіки затремтіли.

«Ітане, я втомилася».

Закашлявшись, вона повернулася до життя. Захлинаючись водою, розбризкуючи її на одяг. Я усміхнувся їй, незважаючи ні на що, а вона усміхнулася мені. Якщо мої сни віщували саме це, то ми змінили хід подій. Цього разу я вистояв, але глибоко в душі зачаївся здогад: Ліна вислизатиме з моїх рук знову. Це тільки початок.

Навіть якщо це так, я все-таки зміг її врятувати.

Мені захотілося її пригорнути, відчути ту енергію, що завжди народжувалася між нас. Та я не встиг цього зробити, бо вона вирвалася з моїх рук:

— Дядьку Мейконе!

Мейкон стояв навпроти нас, прихилившись до стіни склепу і мало не падаючи з ніг. Він, спітнілий і блідий як крейда, закинув голову на камінь і важко дихав.

Ліна підбігла до нього й притулилася, немов дитя, що злякалося за свого батька.

— Не треба було, дядьку Мейконе, вона могла тебе вбити.

Я зрозумів, що подорож, хай куди вона вела, далася йому нелегко.

Отже, Сарафина. Ця істота, це створіння, ця невідома сутність — Лінина матір.

Якщо таким виявився звичайний візит до бібліотеки, то чи готовий я до того, що станеться за кілька місяців?

А точніше, якщо рахувати від завтра, за 74 дні.

* * *

Ліна сиділа, закутавшись у ковдру, і з неї й досі скрапувала вода. На вигляд їй було зараз років п’ять. Я кинув оком на дубові двері позаду неї, міркуючи над тим, чи знайшов би вихід сам. Навряд чи. Ми пройшли зо три десятки кроків вздовж ряду, спустилися сходами, зайшли у кілька маленьких дверей, а тоді опинилися в затишному кабінеті — певно, в читальній залі. Перехід здавався нескінченним, а часті двері робили приміщення схожим на коридор підземного готелю.

Коли Мейкон сів за стіл, перед ним з’явився срібний сервіз — рівно п’ять чашок — і тарелі з солодкими хлібцями. Можливо, Кухня теж мандрувала з нами.

Я роззирнувся — хтозна, де ми були зараз. Одне я знав напевне: я опинився десь посеред Гатліна і в той сам час так далеко від нього, як ніколи ще не був.

Хай там як, а я точно вів не свою гру.

Я мостився на оббитому тканиною стільці, що на вигляд належав Генріху VIII. Та й, зрештою, хто може знати, що стілець йому не належав? Гобелен на стіні теж був з якогось старовинного замку чи з Мейконового дому. На полотні темно-синьою та срібною нитками було виткано сузір’я, і щоразу, коли я дивився на гобелен, місяць з’являвся на ньому в іншій фазі.

Навпроти нас за столом сиділи Мейкон, Маріан і Амма. Сказати, що ми з Ліною вскочили в халепу, було все одно що заспокоїти — все, мовляв, буде добре. Мейкон сердився, перед ним аж підстрибувала чашка. Амма стримувала гнів:

— З чого ти взяла, що мій хлопчик уже готовий до Підземелля? Була б тут Лайла — вона б шкуру з тебе здерла. Здається, й ти захвилювалася, Маріан Ашкрофт.

Руки Маріан дійсно трішки трусилися, коли вона підносила чашку до губ.

— Твій хлопчик? А моя племінниця? Напали ж на неї!

Мейкон з Аммою перестали свердлити поглядами нас і втупилися одне одному у вічі. Я боявся й поворухнутись — не те що глянути в Лінин бік.

— Від тебе проблеми з дня твого народження, Мейконе, — сказала Амма й обернулась до Ліни. — Але я не можу повірити, що ти, Ліно Дюкейн, втягла в це й мого Ітана.

Ліна не стрималася:

— Ну звісно, це ж я погана. А ви що, й досі не збагнули? Чекайте, буде гірше!

Сервіз злетів у повітря й застиг. Мейкон перевів на нього незмигний погляд, розуміючи: це виклик. Тієї ж миті чашки акуратно приземлилися на своє місце.

— Я стану темною, і вам цього не змінити.

— Неправда.

— Та невже? Я закінчу так само… — вона не змогла договорити. Ковдра впала з її плеча, і Ліна взяла мене за руку. — Ітане, доки не пізно, тримайся від мене подалі.

Мейкон роздратувався:

— Ти не станеш темною, що за легкодухість! Вона ж хоче, щоб ти думала саме так.

«Вона» він вимовив з тією ж зверхньою інтонацією, як вимовляв «Гатлін».

Маріан поставила чашку на стіл:

— Для підлітків усе — кінець світу.

Амма заперечно похитала головою:

— Чомусь судилось бути, а чомусь — ні. Але тут ще ніхто не ставив крапку.

Лінина рука дрижала.

— Вони кажуть правду, Л. Усе буде добре.

— Все буде добре? — висмикнула вона руку. — Моя матір — катаклістка, вона хоче мене вбити. Ми же щойно бачили видіння: на моєму роду прокляття, вже сто років, ще з часів Громадянської війни! Мені за два місяці буде шістнадцять, а це все, що ви можете зробити?

Я знову ніжно узяв її за руку — вона була не проти.

— Я бачив те саме видіння. Обраних призначає книга. Можливо, тебе вона не обере, — я хапався за соломинку, але в мене не було альтернативи.

Амма, грюкнувши блюдцем і чашкою об стіл, зиркнула на Маріан.

— Книга? — Мейкон вп’явся в мене очима.

Я спробував витримати його погляд, але не зміг:

— Книга з видіння.

«Ітане, мовчи».

«Ми маємо йому сказати. Ми не впораємося самі».

— Дядьку М., не зважай, ми навіть не знаємо, що означають ті видіння, — не здавалася Ліна, але після нещодавнього випадку я вже був з нею не згоден. Ми мали розповісти, адже все виходило з-під контролю. Й що далі… Ми начебто тонули, і я не міг не те що Ліну, а навіть себе витягнути на суходіл.

— Можливо, ці видіння означають, що не всі у твоїй родині стали темними? Як щодо тітки Дел? Ріс? Як може стати темною маленька Раян, якщо вона зціляє людей? — запитував я, підсуваючись до неї ближче.

Ліна втислася в спинку стільця:

— Ти нічого про нас не знаєш.

— Але ж, Ліно, він правду каже, — сердито зиркнув на неї Мейкон.

— Ти не Ридлі, ти не твоя мати, — старався переконати я Ліну.

— А звідки ти знаєш? Ти ж ніколи з нею не зустрічався. Та і я теж, хіба що у психопатичних нападах, яким, здається, ніхто не може дати ради.

Мейкон підхопив мій тон:

— Ми були не готові до таких нападів, я не знав, що вона здатна мандрувати. Не знав, що вона вміє дещо з того, що вмію я. Чародії не володіють цим даром.

— Щось ні про мене, ні про мою матір ніхто нічого не знає.

— Ось чому нам потрібна книга, — цього разу я говорив, дивлячись Мейкону в обличчя.

— Про яку книгу йдеться? — Мейкону уривався терпець.

«Не кажи йому, Ітане».

«Ми повинні».

— Про книгу, яка прокляла Женев’єву.

Мейкон з Аммою перезирнулись. Вони вже знали, що я скажу далі.

— Про «Книгу місяців». Якщо вона наклала прокляття, вона повинна його зняти, чи не так?

У кімнаті запала тиша.

— Мейконе, — подивилася Маріан на Мельхіседека.

— Маріан, не втручайся, ти вже й так наламала дров. А сонце, до речі, зійде всього за кілька хвилин.

Маріан знала, точно знала, де книга, та Мейкон змушував її мовчати.

— Тітко Маріан, де книга? — запитав я, не зводячи з неї очей. — Ви маєте нам допомогти, мама б допомогла, і ви ж не будете перебіжчиком, правда?

Я вів нечесну гру, але так було треба.

Амма піднесла руки, а тоді опустила їх на коліна: це означало, що вона капітулює. Рідкісний знак.

— Що зроблено, те зроблено, Мельхіседеку, вони потягнули нитку. Ця стара одежина має розторочитись, така вже її доля.

— Мейконе, є закони. Якщо діти просять, я зобов’язана їм допомогти, — мовила Маріан і подивилась на мене. — «Книга місяців» не в Lunae Libri.

— Звідки ви знаєте?

Мейкон зібрався йти й обернувся до нас. Він зціпив зуби, а в його очах темнів гнів. Коли він нарешті заговорив, його голос відлунював від стін, від стелі, від кожного з нас:

— Бо саме ця книга дала назву всій бібліотеці. Вона — наймогутніший провідник до царства мертвих. Вона прокляла нашу сім’ю до кінця часів, і знайти її не можуть уже сто років.

1. XІІ

Полювання на відьом

У понеділок вранці ми з Лінком їхали за маршрутом «Дев’яте шосе — розвилка — забрати Ліну — школа». Лінку Ліна подобалась, але у Рейвенвуд він би не поїхав нізащо в світі. Для нього це досі був будинок з привидами — і крапка.

Якби ж він тільки знав! Вихідні з Дня подяки тривали як завжди — з четверга до понеділка, але здавалося, що цілу вічність. Адже ми так багато встигли: побували у «зоні сутінок» за святковим обідом, побачили літаючі вази й опустилися на дно землі, не виходячи за межі міста. На відміну від нас, Лінк провів вихідні за тим, що дивився футбол, надирав вуха братам і перевіряв сирні кульки на предмет наявності в них сюрпризу у вигляді цибулі.

Однак він теж знав, що таке проблеми, і застерігав чекати на них з інших джерел. Цього року я навіть не здогадувався, що становитиме для нас найбільшу небезпеку.

Останню добу Лінкова мати висіла на телефоні. Вона перетягнула на кухню дріт, зачинилася там і нашіптувала щось у слухавку, а на обід до неї прийшли місіс Ашер і місіс Сноу. Всі разом вони зникли на кухні — так обговорювати «військову стратегію» було зручніше. Коли Лінк зазирнув під приводом «випити шипучки», він мало що почув з їхньої розмови, але й того було достатньо. Його матір затіяла небезпечну гру. Вона брала реванш: «Так чи так, а ми виженемо її зі школи. І її цуцика теж». Не дуже й страшно, але, знаючи мати Лінка, я мав підстави для хвилювань. Ніколи не можна забувати, що місіс Лінкольн і їй подібні підуть на все, щоб захистити і своїх дітей, і своє місто. Вони знищать усіх, хто на них не схожий. Вони ненавидять інших. Я мав пам’ятати про це завжди.

Мама розповідала мені про перші роки свого життя в Гатліні. Судячи з її оповідей, вона тоді вважалася справжньою злочинницею: навіть богобоязні дамочки втомлювалися складати на неї безкінечні доноси. Вона ходила крамницями в неділю, не переймалася стосовно конфесійної приналежності церков, інколи пропускала службу Божу, а ще була феміністкою (місіс Ашер інколи плутала її з комуністкою), демократом (місіс Лінкольн була переконана, що це слово походить від слова «демон») і — що гірше за все — вегетаріанкою (а це автоматично викреслювало нас зі списку гостей місіс Сноу). Та й навіть якби у мами не було вищезгаданих «вад», навіть якби вона ходила до «правильної» церкви, числилася членом ДАР і Національної стрілецької асоціації, вона все одно була б аутсайдером.

Але батько виріс тут і вважався сином Гатліна. Тож коли мама померла, ті ж самі жінки, що засуджували її за життя, приправили смаком реваншу пудинги, печеню та спагеті і принесли їх нам на знак останнього слова. Мамі це було б страшенно не до вподоби, і вони це знали. Саме тоді батько вперше зайшов до свого кабінету і замкнувся там на декілька днів. Ми з Аммою залишили всі ті каструлі на ґанку, аж доки по них не прийшли їхні власниці, не позабирали їх і не почали знову перемивати нам кістки.

Останнє слово завжди було за ними, і ми з Лінком знали це напевне. Навіть якщо Ліні це поки що було невдогад.

* * *

Ліна втислася між нами на передньому сидінні тарабайки і писала щось на руці. Я зміг побачити лише кілька слів: зламана як і решта. Вона писала постійно, так само як інші люди мають звичку жувати гумку або накручувати на палець волосся. Мені здавалося, що вона інколи навіть сама цього не помічає, а ще кортіло дізнатися, чи дасть вона колись почитати свої вірші і чи є у неї щось про мене.

Лінк подивився на її руку:

— Коли ти напишеш мені пісню?

— Одразу після Боба Ділана…

— Дідько! — Лінк ударив по гальмах на центральному в’їзді до стоянки. Звинувачувати його не було за що: поява місіс Лінкольн на стоянці ще до початку уроків справді змушувала нервувати. А саме місіс Лінкольн там і стояла.

Перед школою скупчилося набагато більше людей, ніж зазвичай: до школи Джексона прийшли батьки. Якщо не враховувати епізод з вікном, то востаннє вони з’являлися тут, лише коли мати Джослін Вокер примчала забрати дочку зі школи під час перегляду фільму про репродуктивну функцію людини.

Сто відсотків, тут щось відбувалося.

Мати Лінка передавала коробку Емілі, яка прийшла сюди зі всією командою підтримки і з баскетболістами. Вони чіпляли щось на кшталт люмінесцентних флаєрів до кожної автівки. Флаєри майоріли на вітру, але мені здалеку, з умовно безпечної Лінкової тарабайки, все ж удалося прочитати деякі слова. Скидалося на те, що на стоянці проходила передвиборча агітація, лишень без потенційного кандидата.

СКАЖЕМО НІ НАСИЛЬСТВУ

В ШКОЛІ ДЖЕКСОНА!

НЕ БУДЕМО ЦЬОГО ТЕРПІТИ!

Лінк почервонів, як рак.

— Вибачайте, але вам краще робити ноги, — він сповз по сидінню так низько, що машина їхала мов на автопілоті. — Я не хочу, щоб мама винесла мені мозок перед командою підтримки.

Я потягнувся до ручки дверей, щоб випустити Ліну.

— До зустрічі в школі, чувак.

І стис Лінину руку.

«Готова?»

«Наскільки це можливо».

Ми навприсядки пробралися між машинами й опинилися на тому боці стоянки. Емілі я не бачив, але чув, як вона горланить з-поза пікапа Еморі:

— Не залишайтеся осторонь! — Емілі наближалася до вікна Керрі Дженсен. — Ми створюємо в школі новий клуб під назвою «Янголи-охоронці». Допомагатимемо боронити нашу школу, повідомляючи про насильство чи дивні вчинки. Особисто я вважаю, що за безпеку школи відповідає кожен з вас. Якщо хочете приєднатися до клубу — ми чекаємо на вас у їдальні після уроків, — голос Емілі тихішав, а Ліна міцніше стисла мою руку.

«Що все це значить?»

«Гадки не маю, але вони точно ненормальні. Ходімо».

Я хотів був підняти її, але вона потягнула мене вниз.

— Мені потрібна хвилинка, — сказала вона, сидячи біля колеса.

— Ти як?

— Поглянь на них. Вони думають, що я звірюка, навіть вигадали клуб!

— Вони не виносять інших, несхожих, а ти новенька. Розбилося вікно — їм же треба когось звинуватити. Це просто…

— Полювання на відьом.

«Я не це хотів сказати».

«Але саме так ти подумав».

Я ухопився за її долоню, і по мені знову побігли мурашки.

«Не треба».

«Треба. Я дозволила таким, як вони, вижити мене з попередньої школи. Я не допущу цього знову».

Ми вийшли з-за останнього ряду машин і побачили їх: місіс Ашер і Емілі складали зайві коробки з флаєрами до бусика. Ідей з Саванною вручали листівки дівчатам з команди підтримки й усім хлопцям, охочим роздивитися ноги Саванни або її пишне декольте. Неподалік них розмову з матерями вела місіс Лінкольн. Вона, скоріш за все, обіцяла включити їхні будинки в туристичний маршрут «Південна спадщина», звісно, якщо вони натомість зроблять директору Гарперу декілька дзвінків. Місіс Лінкольн простягнула матері Ерла Петті планшет з ручкою, і за хвилину я збагнув… ні, цього не могло бути.

Петиція.

Місіс Лінкольн побачила, що ми стоїмо на стоянці, й витріщилася на нас. Інші матері теж перевели погляд. Якусь мить панувала тиша. Я вже був понадіявся, що вони передумають, позабирають свої папірці, позамикають бусики й вагончики і поїдуть додому. Це ж я, Ітан Вейт, а це місіс Лінкольн, в будинку якої я ночував не рідше, ніж удома; і місіс Сноу, яка взагалі доводилася мені якоюсь чотириюрідною сестрою; і місіс Ашер, що забинтувала мені руку, коли я у десять років розсік її до м’яса рибальським гачком; і місіс Еморі, що зробила мені першу класну зачіску. Ці жінки знали мене з самого малечку, вони не зможуть так зі мною вчинити. Вони дадуть задній ХІД.

Напевно, цю мантру слід було повторювати разів сто.

«Усе буде добре».

Коли я зрозумів, що помилився, було запізно. Вони вже оговталися від шоку, побачивши нас із Ліною разом.

Очі місіс Лінкольн звузилися.

— Директор Гарпер, — вона перевела погляд з Ліни на мене і похитала головою (скажімо так, обідати у Лінка мені тепер зась), а потім промовила голосніше, — директор Гарпер обіцяв нам повну підтримку. Школа Джексона не терпітиме насильство, яке полонило навчальні заклади американських міст. Ви, молоді джексонівці, праві, що бороните свою школу, а ми, як небайдужі батьки, — вона знову подивилася на нас, — ми зробимо все для вашої підтримки.

Досі тримаючись за руки, ми з Ліною пройшли повз них. Емілі заступила нам дорогу й простягнула мені листівку, ігноруючи Ліну:

— Ітане, приходь сьогодні на збори. Ти міг би добре послужити нашому клубу.

Вона вперше за багато тижнів заговорила до мене, що означало: «Це твій останній шанс бути з нами». Я відштовхнув її руку:

— Ага, школі Джексона саме це і потрібно — трохи твоєї янгольської служби. Може, дітей помучиш, крильця метеликам повідриваєш? Пташенят з гнізда витрусиш?

Я провів Ліну повз неї.

— Ітане Вейт, що б сказала твоя бідолашна мати? Що б вона подумала про коло твого спілкування?

Я обернувся — місіс Лінкольн стояла позаду. Вона, як і завжди, була схожа на якусь чорнокнижницю — в дивному одязі, у дешевих аптечних окулярах, зі скуйовдженим відрослим волоссям, де з-під вилинялої каштанової фарби прозирали сиві корені. Взагалі не розумію, звідки в такої, як вона, міг узятися Лінк.

— Я скажу тобі, що подумала б твоя мама. Вона б ридала. Вона б у труні перевернулася.

Оце даремно.

Місіс Лінкольн нічого не знала про мою матір. Не знала, що саме вона відсилала головному інспектору шкіл копії всіх постанов суду проти книжкових заборон у Штатах. Не знала, що моя мати здригалася щораз, коли місіс Лінкольн запрошувала її на збори ДАР або Клубу жіночої допомоги. Не тому, що мама терпіти не могла ДАР і Клуб, а тому, що ненавиділа переконання місіс Лінкольн, вузьколобу манію величності, якою славилися такі мешканки Гатліна, як Лінкова мати, місіс Ашер і їм подібні.

Мама завжди казала: «Правильний вибір і легкий вибір — не одне й те саме». І зараз я знав, яким мав бути мій правильний вибір, навіть якщо б він видався нелегким. А точніше — його наслідки.

Я повернувся до місіс Лінкольн і подивився їй у вічі:

— «Молодчина, Ітане». От що сказала б моя бідолашна мати, мем.

Розвернувшись, я рушив до входу в головний корпус школи, ведучи за собою Ліну. Ми пройшли всього кілька метрів. Ліну трусило, хоч на вигляд вона була спокійна. Я досі стискав її руку, намагаючись додати їй упевненості. Її довге чорне волосся то скручувалося, то розкручувалося, начебто вона збиралася вибухнути гнівом, або ж вибухнути мав я. А я аж сяяв від щастя, що йду коридорами школи Джексона (хоч насправді не думав, що буду колись таке відчувати), аж доки не зіштовхнувся у дверях з директором Гарпером. Він дивився на нас так, ніби шкодував, що, як директор, не може написати власну гнівну агітку. Коли Ліна проходила повз нього, її волосся зметнулося над плечима, але він навіть не глянув. Він щось дуже уважно розглядав позаду нас.

— Що за…

Я обернувся саме тоді, коли сотні люмінесцентних зелених прапорців вирвалися з-під двірників автівок, зі стосів коробок, з рук, з бусиків і полетіли з поривом раптового вітру, як птахи між білих хмар. Вони були прегарні й вільні. Як у фільмі Гічкока «Птахи», тільки навпаки.

Долинули зойки, але тяжкі металеві двері замкнулися й відгородили їх від нас.

Ліна пригладила волосся.

— Ну й скажена у вас погода!

6. XII

Знахідка

Нарешті я зрадів, що прийшла субота. Було щось заспокійливе в тому, що я мав провести день із жінками, усі чарівні сили яких зводилися до вміння забувати власні імена. Коли я приїхав до Сестер, на подвір’ї саме гасала сіамська кішка тітки Мерсі — Люсіль Болл (Сестри обожнювали фільм «Я люблю Люсі»[19]). Так от, мотузка для сушіння білизни тягнулася у Сестер через увесь двір, і щоранку тітка Мерсі прив’язувала Люсіль за шворку до цієї мотузки, щоб кішка могла поганяти. Я намагався пояснити, що кішку можна випустити надвір і вона сама повернеться додому, коли захоче, але тітка Мерсі подивилася на мене так, ніби я запропонував їй закрутити роман з одруженим чоловіком.

— Я не можу випустити Люсіль на вулицю саму. Її точно хтось поцупить.

Я не чув, щоб у місті регулярно зникали коти, але цей аргумент не приніс би мені перемоги. Я відчинив двері, приготувавшись до звичного шумного вітання, але сьогодні в будинку було напрочуд тихо. Поганий знак.

— Тітко Пруденс?

Як завжди, з заднього двору почувся протяжливий голос:

— Ми на терасі, Ітане.

Пірнувши під одвірок заскленого ґанку, я побачив Сестер, що носились кімнатою з чимось схожим на безшерстих пацюків.

— А це ще що за фігня? — бовкнув я, не подумавши.

— Ітане Вейт, думай, що кажеш, а то я вимию тобі рота з милом! Нема чого тут мені богохулити! — з розстановкою сказала тітка Грейс. А як на мене, тітка Грейс богохульством вважала навіть слова «труси», «голий» і «сечовий міхур».

— Перепрошую, мем, але що це у вас в руках?

Тітка Мерсі миттю підбігла до мене й простягнула руку: на її долоні спало двійко маленьких гризунів.

— Це білченята. Минулого вівторка Рубі Вілкокс знайшла їх на горищі.

— Дикі білки?

— Ага, і їх шестеро. Бачиш, які вони милі крихітки?

Я ж бачив тільки, що це нам просто так не минеться. Страшно було й уявити, як мої старезні бабці няньчаться з дикими тваринами, малими чи дорослими.

— Як вони опинились у вас?

— Ну, Рубі не змогла за ними доглядати… — почала тітка Мерсі.

— Це все її страшний чоловік. Вона, у нього не спитавшись, і до крамнички не ходить.

— Тож Рубі віддала їх нам, бо в нас уже була клітка.

Одного разу Сестри врятували після урагану пораненого єнота і повернули його до життя. Згодом єнот зжер папуг-нерозлучників тітки Пруденс — Сонні й Шер, і Тельма викинула його геть. Але клітка в них залишилась.

— Ви в курсі, що білки переносять сказ? Ви не можете їх тримати. А раптом вони вас покусають?

— Ітане, — насупилася тітка Пруденс, — це наші крихітки, і вони наймиліші на світі. Вони нас не покусають. Ми їхні матусечки.

— Хіба ж вони не ручні? — мовила тітка Грейс, пригортаючи одну тваринку до себе.

Мені ж уявлялося лише, як один із цих черв'якоподібних гризунів упивається в шию котроїсь бабці, я везу їх трьох до лікарні, їм роблять двадцять уколів у живіт — словом, уявлялася вся картина невідкладної допомоги від сказу. Я був певен, що у їхньому віці двадцять уколів могли привести до exitus letalis. Я спробував їх переконати, та лишень марнував час:

— Ви не можете знати напевне. Це дикі звірі.

— Ітане Вейт, і сліпий побачить, що ти не любиш тварин. Ці малята нас ніколи не скривдять, — тітка Грейс кинула на мене осудливий погляд. — А що з ними робити? Їхньої мами немає, вони без нас помруть.

— Я відвезу їх до Асоціації захисту тварин.

Тітка Мерсі несамовито притисла білок до грудей.

— До Асоціації? Там же всі убивці! Вони їх точно вб’ють!

— Годі про ті асоціації. Ітане, дай мені он ту піпетку.

— Навіщо?

— Треба їх годувати що чотири години з цієї піпетки, — пояснила тітка Грейс. Тітка Пруденс тримала одне з білченят на долоні, а воно зголодніло смоктало кінчик піпетки. — А раз на день ми ватяною паличкою чистимо їхні інтимні місця, щоб вони навчилися самі за собою доглядати.

Ну, це мені показувати не було потреби.

— А звідки ви все це знаєте?

— Ми прочитали в ан-тернеті, — гордо всміхнулася тітка Мерсі.

Я не розумів, звідки бабці знають про інтернет, коли у них немає навіть тостера.

— А як ви добралися до інтернету?

— Тельма відвезла нас у бібліотеку, і міс Маріан нам підказала. У них там є комп’ютери. Ти це знав?

— І там можна знайти все, навіть брудні фото. Там такі весь час вискакують, уявляєш?

«Брудними» тітка Грейс, певно, вважала фото в стилі ню, а це мало б відвадити Сестер від інтернету назавжди.

— Я просто хочу вам іще раз нагадати, що це погана ідея. Ви не зможете завжди тримати їх біля себе. Вони виростуть і стануть агресивніші!

— Ну, ми й не збираємося за ними все життя доглядати, — похитала тітка Пруденс головою, нібито дивуючись моїй дурнуватій ідеї. — Тільки-но вони навчаться самі про себе дбати, ми їх випустимо у двір.

— Але вони ж не знатимуть, як добувати їжу, саме тому не можна приручати диких тварин. Коли ви їх випустите, вони здохнуть з голоду!

Цей аргумент мав спрацювати і вберегти мене від поїздки до лікарні.

— Ось тут ти помилився. В ан-тернеті все про це написано, — мовила тітка Грейс. Цікаво, де вони знайшли сайт про те, як вирощувати диких білок і чистити їхні інтимні місця ватяними паличками? — Треба навчити їх збирати горіхи. Ти закопуєш горіхи на подвір’ї і пускаєш білок їх шукати.

Я вже зрозумів, до чого вона хилить. Того ж дня я закопував для білок горіхове асорті й думав, скільки ж іще мені треба буде викопати ямок, щоб сестри сказали «досить».

За півгодини грабарства я почав знаходити в землі різні предмети: наперсток, срібну ложку, якусь не надто дорогу каблучку з аметистом, котра однак стала гарним приводом для того, щоб я врешті-решт перестав ховати арахіс. Повернувшись у будинок, я застав тітку Пруденс у супертовстих окулярах до читання над купою пожовклих паперів.

— Що ви читаєте?

— Я просто шукаю дещо для мами твого друга Лінка. ДАР готують туристичний маршрут «Південна спадщина», і їм потрібні деякі історичні замітки, — вона перегорнула один зі стосів. — Але дуже важко знайти щось з історії Гатліна, де б не йшлося про Рейвенвудів.

А про це в ДАР хотіли чути менше за все.

— Тобто?

— Ну, без Рейвенвудів, як я вважаю, Гатліна взагалі б не було. Тому важко написати історію міста — і не згадати про них.

— А вони що, дійсно з’явились тут раніше за решту?

Я чув, як про це казала Маріан, але починав вірити в це тільки зараз.

Тітка Мерсі вийняла зі стосу один папірець і піднесла його так близько до очей, що букви в неї повинні були вже двоїтися. Тітка Пруденс вихопила в неї аркуш:

— Дай-но сюди. У мене система.

— Ну, не треба, то й не треба, — тітка Мерсі повернулася до мене. — Так, Рейвенвуди були в Гатліні одними з перших. Десь у 1800 році вони одержали тут від короля Шотландії земельну ділянку.

— А написано — у 1781-му, — тітка Пруденс помахала перед нами жовтим папірцем. — Вони були фермери, і виявилося, що земля в околицях Гатліна — найродючіша на всю Південну Кароліну. Бавовна, тютюн, рис, індиго — тут усе родило, хоч насправді ці рослини разом не ростуть. Тільки-но стало зрозуміло, що тут і палиця розквітне, навколо Рейвенвудів виросло ціле місто.

— Подобалося це іншим чи ні, — додала тітка Грейс, відірвавшись від вишивання хрестиком.

Іронія долі: без Рейвенвудів Гатліна взагалі могло не бути. Ті, хто страхався Мейкона Рейвенвуда і його родини, мали б подякувати їм за те, що місто узагалі з’явилося. Цікаво, що б на це сказала місіс Лінкольн? Гадаю, їй усе відомо, а це ще одна причина, чому вона, як і всі решта, має на Рейвенвуда зуб.

Я глянув на власну руку, забруднену на диво родючою гатлінівською землею: на долоні й досі лежав викопаний непотріб.

— Тітко Пруденс, це ваше? — я обмив каблучку під краном і простягнув її Сестрам.

— Боже, цю каблучку мені подарував мій другий чоловік, Воллес Притчард! На нашу першу і єдину річницю весілля, — додала вона пошепки. — Він був страшенним, жахливим скнарою. А де ти її знайшов?

— Відкопав у дворі. А ще я викопав ложечку й наперсток.

— Мерсі, поглянь, Ітан знайшов твою ложку штату Теннессі з колекції! Я ж казала, що я її не брала! — заверещала тітка Пруденс.

— Дай-но сюди, — тітка Мерсі начепила окуляри, щоб роздивитися ложку. — Точно. Нарешті в мене є всі одинадцять штатів.

— Тітко Мерсі, взагалі штатів більше, ніж одинадцять.

— Я збираю тільки штати Конфедерації.

Їй схвально покивали тітки Пруденс і Грейс.

— До речі, про закопане. Уявляєте — Юніс Ганікат заповіла поховати її разом зі своєю збіркою рецептів, бо не хотіла, щоб хто-небудь із церкви зазіхнув на її коблер,[20] — сказала тітка Мерсі, хитаючи головою.

— Недобра вона була, як і її сестра, — тітка Грейс намагалася відкрити коробку з шоколадними цукерками колекційною ложечкою штату Теннессі.

— Та й рецепт був такий собі, — додала тітка Мерсі.

Тітка Грейс перевернула коробку, щоб прочитати назви цукерок на дні.

— Мерсі, а яка з них із масляним кремом?

— Коли я вмру, то хочу, щоб мені в могилу поклали мою хутряну накидку і Біблію, — сказала тітка Пруденс.

— Бог не додасть тобі за це очок, Пруденс Джейн.

— А я й не збираюся заробляти очки. Я просто хочу, щоб мені було що почитати, доки чекатиму в черзі. Але якби їх і роздавали, то у мене б очок було більше за тебе, Грейс Енн.

Поховали зі збіркою рецептів…

А що як «Книга місяців» теж похована? Що як хтось заховав її від нас, щоб ми її не знайшли? Можливо, той, хто знався на її силі краще за решту. Женев’єва.

«Ліно, здається, я знаю, де книга».

Спочатку була тиша, але потім Лінині думки дістались моїх.

«Ти про що?»

«„Книга місяців". Я гадаю, вона у Женев’єви».

«Женев’єва померла».

«Я знаю».

«То про що ти, Ітане?»

«Думаю, ти здогадалася».

До столу пришкандибав нещасний Гарлон Джеймс — його лапа й досі була в гіпсі. Тітка Мерсі заходилася діставати для нього з коробки цукерки в чорному шоколаді.

— Мерсі, не годуй собаку солодким! Ти його вб’єш! Я бачила це в шоу Опри. Це вони про шоколад казали чи… про цибульний соус?..

— Ітане, лишити тобі іриски? — запитала тітка Мерсі. — Ітане?

Я вже її не чув. Я міркував, як розкопати могилу.

7. XII

Грабарі

Так вирішила Ліна. Сьогодні був день народження тітки Дел, і в останню хвилину Ліна запропонувала влаштувати у Рейвенвуді сімейне свято. Також вона вирішила запросити Амму, хоча й знала, що Амма погодиться переступити поріг Рейвенвуду хіба що за небесного втручання. Не знаю, що вони не поділили з Мейконом, але на нього Амма реагувала ненабагато краще, ніж на медальйон. І так само, як від медальйона, воліла триматися подалі.

Мовчун Редлі прибіг до нас удень, тримаючи в зубах списаний каліграфічним почерком сувій. Хоча це було всього лиш запрошення, Амма його навіть пальцем не торкнулася, та й мене відпускати не хотіла. Слава Богу, вона не бачила, як я потім сідав у катафалк із маминою старою садовою лопатою, бо це була б справжня ядерна війна.

Я шукав будь-якої нагоди втекти з дому, навіть задля розграбування гробниць. Після Дня подяки батько знову замкнувся в кабінеті, а відтоді як Мейкон і Амма застукали нас у Lunae Libri, я повсюди наражався на її пильне й прискіпливе око.

Нам з Ліною заборонили повертатися до Lunae Libri, принаймні протягом наступних шістдесяти вісьмох днів. Мейкон і Амма, очевидячки, не хотіли, щоб ми відкопали ще якусь інформацію, котрою не планували з нами ділитися.

— Після одинадцятого лютого робитимеш усе, що заманеться, — гиркала Амма, — а доти роби те, що роблять усі твої ровесники: дивися телевізор, слухай музику і тримайся подалі від усіх тих книжок.

Мама розсміялася б, дізнавшись, що мені забороняють читати книжки. Щось у нас зовсім кепські справи.

«А в мене, Ітане, ще гірше. Мовчун тепер спить біля мого ліжка».

«Як на мене, це ще й нічого».

«Він чекає на мене біля дверей у ванну кімнату».

«Що ж, Мейкон є Мейкон».

«Це схоже на домашній арешт».

Це й був арешт, і ми обоє про це знали.

Ми мусили знайти «Книгу місяців», а вона мала бути у Женев’єви. Скоріше за все, Женев’єву поховали в Ґрінбраєрі. Я пам’ятав, що біля саду на розчищеному місці сіріють якісь старі надгробки. Їх було видно з того каменя, на якому ми зазвичай сиділи, та і цей камінь виявився надгробком теж. Це було наше з Ліною місце, я величав його так подумки і ще ніколи не назвав уголос. Женев’єву мали поховати саме там, хіба що по війні вона залишила Гатлін, але ж ніхто ніколи звідси не виїздив.

Я завжди гадав, що буду першим.

Але сьогодні, коли я нарешті вибрався з дому, як мені було шукати загублену чарівну книгу, яка чи то врятує, чи то не врятує Лінине життя, яка чи то похована, чи то не похована в могилі проклятої пращурки-чародійки, яка може виявитися зовсім поряд з Рейвенвудом чи не виявитися ніде взагалі? І як зробити це так, щоб Лінин дядько не побачив мене, не зупинив та й узагалі не прикінчив ще до того, як я туди дістанусь?

Усе решта залежало від Ліни.

— Це через який такий проект з історії ви маєте йти на цвинтар уночі? — запитала тітка Дел, перечіпаючись через гілки ожини. — Ой Боже!

— Мамо, обережніше, — Ріс узяла матір попід руку, допомагаючи їй переступити кущі. Тітка Дел і вдень скрізь набивала ґулі, а що вже було казати про ніч!

— Нам потрібно скопіювати зразки надгробних зображень. Для генеалогічних досліджень.

Що ж, останнє було правдою.

— А чому саме з Женев’євиного надгробка? — підозріло запитала Ріс.

Вона подивилася на Ліну, але та одразу відвела очі. Ліна попередила мене, що не можна дозволяти Ріс дивитися тобі в обличчя. Варто лише сивілі зазирнути тобі в очі — й вона одразу зрозуміє, брешеш ти чи ні. А брехати сивілі ще важче, ніж Аммі.

— Бо це її портрет висить у холі. Було б круто обрати саме її. У нас не так-бо багато померлих родичів, щоб перебирати. Ми ж не такі, як місцеві.

Заворожлива музика з чародійського свята затихала й віддалялась, а на зміну їй прийшов шурхіт сухого листя. Ми переступили межу Ґрінбраєра. Ми наближались. Було темно, але повний місяць світив так ясно, що нам не потрібні були ліхтарі. Я згадав, що сказала Амма Мейкону на могилі пращурів: «Півмісяць для білої магії, повня — для чорної». Ми не збиралися чаклувати, але через це я не почувався у більшій безпеці.

— Сумніваюся, що Мейкон похвалив би нас за ці нічні походеньки. Ти сказала йому, куди ми пішли? — хвилювалася тітка Дел, підтягуючи вище комір-стійку мереживної блузи.

— Я сказала, що ми йдемо гуляти. А він наказав не ходити без вас.

— Не знаю, чи я зараз у формі. Чесно кажучи, вже й захекалася, — відсапувалася тітка Дел, прибираючи волосся, що вибилося з її кривуватої Гульки.

І раптом я відчув знайомий запах.

— Ми на місці.

— Фух.

Ми пройшли уздовж потрісканої кам’яної огорожі саду, де після інциденту з вікном я знайшов заплакану Ліну. Пригнувшись перед аркою з лози, я увійшов до саду. Уночі Ґрінбраєр мав зовсім інший вигляд — це був радше не куточок, звідки так хороше дивитись на небо і хмарки, а місце, де цілком могли бути поховані прокляті чародії.

«Це тут, Ітане. Вона тут. Я відчуваю».

«Я теж».

«Як гадаєш, де могила?»

Коли ми пройшли повз плиту, під якою я знайшов медальйон, за кілька метрів од неї я побачив галявину і ще один надгробок. Надгробок з розпливчастою фігурою, що сиділа на ньому.

Я почув, як Ліна затамувала подих.

«Ітане, ти бачиш її?»

«Бачу».

Женев’єва. Вона була зіткана з туману й світла — мерехтливе видіння, що з’являлося й зникало від подиху вітру. Вона матеріалізувалася лише частково, але сумнівів не залишалося. Це була Женев’єва, жінка з картини на стіні. У неї були ті ж золоті очі й довге хвилясте руде волосся. Воно маяло на вітрі, ніби вона була просто жінкою, що сидить на лавці автобусної зупинки, а не примарою на цвинтарному надгробку. Навіть у такому стані вона була чарівною і страхітливою водночас. У мене схолола кров.

Можливо, нам здалося?

Тітка Дел остовпіла. Вона теж побачила Женев’єву, але, вочевидь, вирішила, що більше її не бачить ніхто. Можливо, вона припускала, що примара — це результат її хаотичного синхронного «перегляду» різних епох.

— Думаю, нам ліпше повернутися додому. Щось мені недобре.

Було ясно, що тітка Дел не хотіла проблем від півторасторічного привиду на цвинтарі чародіїв.

Ліна зачепилася об лозу й спіткнулася; я простягнув руку, щоб її схопити, але не встиг.

— З тобою все гаразд?

Підвівшись, вона зиркнула вгору — всього на півсекунди, але для Ріс цього виявилося достатньо. Вона просвердлила поглядом Лінині очі, вираз її обличчя, її думки…

— Мамо, вони брешуть! Не роблять вони ніякого проекту! Вони щось шукають, — Ріс приклала пальці до скроні, нібито встромляючи в голову чіп. — Книгу!

Тітка Дел здавалася розгубленою, ще розгубленішою, ніж зазвичай:

— Яку це ви книгу шукаєте на кладовищі?

Ліна відвела очі від чіпкого погляду кузини.

— Це книга, що належала Женев’єві.

Я розстебнув рюкзак і витяг з нього лопату. Потім повільно пішов до могили, намагаючись не зважати на те, що на мене постійно дивиться жінка-привид. Якби мене в той момент вдарила блискавка, я б і не здригнувся. Ми вже так далеко зайшли! Я встромив лопату в землю й почав копати.

— Матір Божа! Ітане, що ти коїш?

Вочевидь, розкопування могили повернуло тітку Дел у реальність.

— Шукаю книгу.

— Там? — здивувалася тітка Дел. — Яку книгу там можна шукати?

— Це дуже стара чарівна книга. Ми навіть не знаємо, чи вона тут. Це лише спроба, — відповіла Ліна, покосившись на Женев’єву, яка досі сиділа на могильному камені усього за півметра від нас.

Я намагався не озиратись на неї. Її тіло постійно з’являлося і зникало, а моторошні золотаві очі з котячими зіницями, ніби зроблені зі скла, здавалися мертвою пусткою.

Вже був грудень, але земля не затвердла. За кілька хвилин я заглибився сантиметрів на тридцять. Тітка Дел стурбовано ходила туди-сюди і, переконавшись, що ніхто на неї не дивиться, час від часу зиркала на Женев’єву. Принаймні хоч не я один її боявся.

— Повертаймося. Це огидно, — сказала Ріс, намагаючись зазирнути мені в очі.

— Не будь такою правильною, — відпекла Ліна, стаючи біля ями навколішки.

«А Ріс її бачить?»

«Не думаю. Тільки не дивися їй в очі».

«А що як Ріс прочитає з обличчя тітки Дел?»

«Вона не зможе. Ніхто не може. Тітка Дел бачить занадто багато водночас. Ніхто, крім палімпсеста, не здатен зрозуміти всю цю інформацію і знайти в ній якийсь здоровий глузд».

— Мамо, ти що, правда дозволиш їм розрити могилу?

— Заради Бога, це ж смішно. Припиняймо це казна-що й повертаймося на свято.

— Ми не можемо. Ми повинні дізнатися, чи книга там, — обернулася Ліна до тітки Дел. — Ви б могли нам це показати.

«Про що це ти?»

«Вона може показати нам те, що там, унизу. Вона здатна проектувати все, що бачить».

— Не знаю, не знаю. Мейкону б це не сподобалося, — хвилювалася тітка Дел, кусаючи губу.

— А ви гадаєте, що йому більше сподобається, якщо ми розкопаємо могилу до кінця? — заперечила Ліна.

— Добре, добре. Ітане, вилазь із тієї ями.

Я виліз із ями, обтрушуючи штани, і подивився на Женев’єву. У неї був загадковий вираз обличчя, нібито вона сама хотіла дізнатися, що там, або ж збиралася розвіяти нас по вітру.

— Усі обов’язково сідайте, у вас може закрутитись у голові. Якщо комусь стане зле, опустіть голову між колін, — тітка Дел давала настанови, немов якась неземна стюардеса. — Уперше завжди складно, — вона простягла до нас руки.

— Мамо, я повірити не можу, що ти теж береш участь у цьому експерименті!

Тітка Дел вийняла з ґульки шпильку, і волосся розсипалося по плечах:

— Не будь такою правильною, Ріс.

Незадоволено скривившись, Ріс узяла мене за руку. Я глянув на Женев’єву: вона дивилася просто на мене і тулила палець до губ, нібито закликаючи до мовчання.

Повітря навколо нас почало розчинятись, а потім ми закрутилися, як на атракціоні, де тебе прив’язують до стінки й уся ця штука обертається так швидко, що тебе мало не нудить.

…Спалах.

Одні за одними почали відчинятися двері. Двері за дверима, і знову, і знов.

Дві дівчинки в білих спідницях біжать по траві, сміючись і тримаючись за руки. У їхні коси заплетені жовті стрічки.

Відчинилися наступні двері.

Молода жінка зі шкірою кольору карамелі розвішує білизну на мотузці та щось тихо наспівує собі під ніс. Білизна гойдається на вітрі. Потім жінка повертається до просторого, білого, типово південного будинку й кличе: «Женев’єво, Євангеліно!»

І знову двері.

Молода дівчина біжить через галявину в світлі призахідного сонця. Озирається, чи ніхто не йде за нею слідом. Її руде волосся розвівається від бігу. Женев’єва. Вона квапиться в обійми високого худорлявого хлопця, схожого на мене, як дві краплі води. Він нахиляється й цілує її: «Я люблю тебе, Женев’єво. Й одного дня ми одружимося. Мені байдуже, що каже твоя родина. Ми обов’язково будемо разом». Вона м’яко торкається його губ: «Ц-с-с, тихенько. У нас мало часу».

Двері зачинилися й відчинилися інші.

Дощ, дим, потріскування вогню, що гарячим подихом пожирає все навколо. Женев’єва стоїть у темряві, кіптява й сльози пливуть по її обличчю. У неї в руках книга без назви, лише з тисненням півмісяця на чорній шкіряній палітурці. Женев’єва дивиться на ту саму жінку, що розвішувала білизну. Айві. «Чому в неї немає назви?» Очі літньої жінки сповнені жаху: «Якщо в книги немає заголовка, це не означає, що немає назви. Вона зветься „Книга місяців"».

Двері зачинилися.

Старіша й сумніша Айві стоїть біля свіжої могили, на дні якої лежить соснова труна. «Коли я піду хоча б навіть долиною смертної темряви, то не буду боятися злого…».[21] Вона щось тримає в руках. Це книга в чорній шкіряній палітурці з півмісяцем. «Заберіть це з собою, міс Женев’єво, щоб вона більше нікому не заподіяла зла». Вона кидає книгу в яму з труною.

Ще одні двері.

Ми вчотирьох сидимо біля напіврозритої могили, на дні якої — там, куди може сягнути тільки око Дел, — лежить соснова коробка. На ній — книга. А ще глибше в темряві, в труні, — тіло Женев’єви. Її очі заплющені, мовби вона просто спить, а шкіра порцелянова — такою вона б не могла зберегтись у мерця. Довге вогнисте волосся каскадом розсипається по плечах.

Видіння починає кружляти — і знову ми на землі. Сидимо вчотирьох біля розритої могили, тримаючись за руки. Навпроти на надгробку — розмита постать Женев’єви, яка пильно дивиться на нас…

Ріс закричала. Останні двері зачинилися.

* * *

В голові паморочилося, я не міг розтулити повік. Дел мала рацію: мене заледве не нудило. Я намагався привести себе до тями, але перед очима все пливло. Лишень відчув, що Ріс кинула мою руку і позадкувала геть від Женев’єви і її страхітливих золотих очей.

«З тобою все гаразд?»

«Певно, так».

Ліна затисла голову коліньми.

— Усі в нормі? — навдивовижу спокійно запитала тітка Дел. Вона вже не здавалася спантеличеною чи незграбною, а я лишень уявив, як це — постійно бачити такі видіння. Я б точно відключився чи з’їхав з глузду.

— Я не можу повірити, що ви це бачите, — сказав я, дивлячись на Дел і нарешті фокусуючи погляд.

— Дар палімпсеста — це велика честь і ще більший тягар.

— Книга там, унизу, — сказав я.

— Так, але виходить, що вона належить оцій жінці, — сказала Дел, указуючи на примарну Женев’єву. — І ви двоє не дуже-то здивувалися, побачивши її.

— Ми вже її зустрічали, — зізналася Ліна.

— Що ж, тоді вона вирішила явити себе вам. Бачити мертвих — це не чародійський дар, навіть коли йдеться про природницю, і звісно, не мають такого вміння смертні. Мертвих можна побачити тільки тоді, коли вони самі захочуть себе явити.

Мені було страшно. Але не так, як на сходах Рейвенвуду чи в смертельно холодних обіймах Ридлі. Ні, це було інше відчуття. Схоже на мої сни, з яких я прокидався, певен, що втратив Ліну назавжди. То був паралізуючий жах, який наповнює тебе під пильним оком могутньої примари проклятої чародійки, коли ти вночі розкопуєш її могилу, аби вкрасти книгу з віка її труни. Про що я думав? Про що ми всі думали, йдучи сюди, копаючи могилу під повним місяцем?

«Ви намагалися виправити кривду», — почувся голос, але він належав не Ліні.

Я обернувся. Ліна була бліда. Ріс і тітка Дел дивилися на те, що залишилось від Женев’єви. Вони теж її чули. Я задивився у її мерехтливі золоті очі, а вона й далі то з’являлася, то танула в повітрі. Здавалося, вона розуміла, навіщо ми тут.

«Дістаньте її».

Я кинув на Женев’єву невпевнений погляд. Заплющивши очі, вона ледь помітно кивнула.

— Вона хоче, щоб ми забрали книгу, — сказала Ліна. Що ж, я таки не з’їхав з глузду.

— А як знати, що їй можна вірити?

Зрештою, вона була темна чародійка з такими ж золотими очима, як у Ридлі.

Ліна глянула на мене, і в її очах блиснула надія:

— Ніяк.

Залишилося тільки одне.

Копати.

* * *

Книга була точно така, як у видінні — з потрісканою чорною шкіряною палітуркою з крихітним тисненням півмісяця. Від неї віяло відчаєм, і тяжка вона була не так для рук, як для душі. Це була темна книга. Я відчув її ауру з першого дотику, ще до того, як вона встигла обпалити мені кінчики пальців. Мені здавалося: щоразу, коли я вдихав, книга крала в мене трішки повітря.

Я вистромив руку з ями, підносячи книгу над головою. Ліна забрала її, і я виліз назовні. Я волів якнайшвидше вибратися звідти, адже ні на мить не забував, що стою на труні Женев’єви.

— Боже правий, — зітхнула тітка Дел, — ніколи не думала, що побачу її! «Книга місяців»… Будь обережний, ця книга стара як світ, а то й старіша. Мейкон нізащо не повірить…

— А він ніколи й не довідається, — Ліна обережно струшувала з палітурки бруд.

— Ти точно звихнулася, якщо вважаєш, що ми не розкажемо про це дядьку Мейкону, — Ріс схрестила руки на грудях, як розсерджена мамка.

Ліна піднесла книгу до обличчя Ріс.

— Про що саме?

Ліна втупилася в очі кузини так само, як та — в очі Ридлі на Зборах. Напружено, цілеспрямовано. Вираз обличчя Ріс змінився — вона здавалася розгубленою, збитою з пантелику, і дивилася на книгу так, нібито не бачить її взагалі.

— То про що ти розповіси, Ріс?

Ріс заплющила очі, нібито намагаючись забути страшний сон. Вона розтулила рот — начебто щось сказати, але тієї ж миті стулила його знов. Ліна повернулася до тітки, і на її обличчі промайнула посмішка.

— Тітко Дел?

Тітка Дел мала такий самий розгублений вигляд, як і Ріс, і хоча це був її звичайний стан, щось у виразі її обличчя стало іншим. І вона теж не сказала Ліні ні слова.

Ліна нишком обернулася й кинула книгу мені в сумку. Коли вона це зробила, я побачив зелені спалахи в її очах і звивисті порухи кіс у місячному сяйві на хвилях чарівного вітру. Я наче бачив самі чари, що витали в повітрі навкруг. Я не розумів, що відбувається, але скидалося на те, що ці троє вели німу бесіду у своєму власному нічному просторі, а я нічого не чув і не міг зрозуміти.

А потім усе закінчилося, і місячне сяйво знову стало місячним сяйвом, а ніччю — ніч. Понад плечем Ріс я поглянув на надгробок Женев’єви: примара зникла, нібито ніхто й ніколи її там не бачив.

Ріс похитнулася і знову подивилася на нас згори вниз:

— Якщо ти думаєш, що ми не розповімо дядькові Мейкону, що ти просто так притягла нас на цвинтар через якийсь шкільний проект, який навіть не збираєшся доробляти, то…

Що вона верзе? Але Ріс мала до смерті серйозний вигляд. Наскільки я зрозумів, вона не пам’ятала того, що сталося.

«Як ти це зробила?»

«Тренування з дядьком Мейконом не минули марно!»

Ліна застібнула мою спортивну сумку з книгою.

— Розумію, Ріс, вибач. Просто це місце таке моторошне вночі! Ходімо звідси.

— Ти зовсім як дитина, — попрямувала Ріс до Рейвенвуду, ведучи за собою тітку Дел.

Ліна підморгнула мені.

«Які тренування? Контроль свідомості?»

«А, різне. Пересували гальку, змінювали інтер’єр, чаклували з часом, але це було складно».

«А контролювати пам’ять — просто?»

«Я забрала з їхніх думок спогади про книгу. Ти б сказав — стерла. Вони ніколи не згадають про неї, тому що в їхній реальності книги не існувало».

Так, нам була потрібна книга, і я розумів Лінин учинок. Але тепер мені чомусь здавалося, що ми перейшли межу, і я не знав, на якому опинився боці. Не відав, чи Ліна повернеться до мене… і до себе теж.

Ріс із тіткою Дел вже попрямували до саду. Мені не потрібен був дар сивіли, щоб здогадатися, як вона поспішає звідси втекти. Ліна теж пішла за ними, але щось мене зупинило.

«А., почекай».

Повернувшись до ями, я сунув руку в кишеню. Потім розгорнув хустинку зі знайомими ініціалами й узяв підвіску за ланцюжок. Нічого не відбулося. Жодних видінь, і щось підказало мені, що їх більше не буде. Медальйон привів нас сюди, він показав нам усе, що ми мали побачити.

Я тримав камею над могилою. Обмін Має бути чесний. Я вже зібрався її кинути, але знову почув голос Женев’єви, цього разу тихіший.

«Ні. Вона мені не належить».

Я подивився на надгробок: Женев’єва мерехтіла там ледь видимим образом, що залишився од вітру. Вона мене більше не лякала.

Вона здавалася розбитою, зламаною, як людина, що навіки втратила своє єдине кохання.

І все стало ясно.

8. XII

По шию

Інколи можна так ускочити в халепу, що загрози наступних неприємностей просто перестануть лякати. Якщо ти загруз настільки, що майже дістався середини, — лізь далі, це твій єдиний шанс вибратися на той бік. Такою була класична Лінкова логіка, але і я почав бачити її геніальність. Напевно, розумієш це тільки тоді, коли сам загрузаєш по шию.

Наступного дня після розкопок ми з Ліною вирішили вчинити саме так. Для початку одним з Амминих незмінних олівців ми підробили записку. Потім прогуляли школу, щоб прочитати украдену книгу, яку нам узагалі було заборонено читати, а наостанок я набрехав про проект, над яким ми працюємо разом і який дасть нам додаткові бали. Я чекав, що Амма розкусить мене за дві секунди після слів «додаткові бали», але вона саме розмовляла з тіткою Керолайн про батьків стан. Мене мучила совість через брехню, поминаючи вже крадіжку, підробку й стирання пам’яті, але в нас і дійсно не було часу на школу. Нас чекала справа справ.

Тепер у нас була справжня «Книга місяців», я навіть міг помацати її руками.

— Ой! — вона обпекла мене, ніби я поклав руки на гарячу плиту. Книга впала на підлогу Ліниної спальні. З котроїсь кімнати загавкав Мовчун Редлі й почалапав сходами до нас.

— Двері, — наказала Ліна, не відриваючись від старого латинського словника. Її спальня зачинилася просто перед носом Мовчуна, і той обурено загавкав.

— Мовчуне, не лізь до мене в кімнату. Ми тут просто сидимо, а я зараз узагалі займуся музикою.

Я здивовано подивився на двері. Напевно, це був черговий урок від Мейкона. Ліна й оком не змигнула, ніби робила таке вже тисячу разів. Це був іще один прийом, подібний до того, який напередодні вона використала на Ріс і тітці Дел. У мене закрадалася думка, що чим менше днів залишатиметься до її дня народження, то більше у неї з’являтиметься чарівних сил.

Я намагався не зважати, але що більше намагався, то більше зважав.

Вона подивилася, що я тру об джинси обпечені руки.

— Що тобі незрозуміло з постулату про те, що тільки чародії можуть торкатися цієї книги?

— Оце все й незрозуміло.

Ліна відчинила блискучий чорний футляр і витягла альт.

— Вже майже п’ята. Я повинна зайнятися музикою, в іншому разі дядько Мейкон прокинеться і дізнається, що я пропустила урок. Він завжди знає.

— Музикою? Зараз?

Ліна усміхнулася й сіла на стілець у кутку кімнати. Притримуючи інструмент підборіддям, вона піднесла довгий смичок до струн і на деякий час завмерла. Вона не ворушилась і заплющила очі, ніби це був виступ у філармонії, а не заняття з музики в спальні. А потім заграла. Музика випливала з-під її рук і струменіла кімнатою, витала у повітрі, як іще одна з її незвіданих сил. Тонкі білі фіранки на вікнах заворушилися, і я почув пісню:

Шістнадцятий місяць, шістнадцятий рік,

Це день обрання о чарівній порі,

Та ці сторінки розсотають пітьму,

Палає вогонь — я не дамся йому…

Поки я спостерігав, Ліна обережно звелася зі стільця і акуратно поклала на нього альт. Вона більше не грала, але музика продовжувала звучати. Ліна притулила смичок до стільця й сіла на підлогу поруч зі мною.

«Тс-с-с, тихенько».

«І це називається „займатись музикою"?»

— Дядько М. іще ніколи не помічав відмінності, і поглянь… — вона показала на тінь під дверима. Я почув ритмічне постукування хвоста. — Це Мовчун, йому подобається слухати, а мені добре, що він сидить біля моєї спальні. Це така собі система для віднадження дорослих.

Гм, а вона була права.

Ліна сіла навколішки біля книги і без зайвих зусиль узяла її до рук. Коли вона знову розгорнула книгу, на її сторінках ми побачили добре знайомі написи: переліки заклинань були акуратно складені англійською, латинською, гельскою та іншими мовами, яких я не знав, а одне було виведено дивними закрученими буквами, яких я ніколи раніше не бачив. Тонкі потемнілі сторінки струхлявіли від часу, вони аж світилися наскрізь. Пергамент вкривали прадавні охайні письмена, зроблені брунатним чорнилом. Принаймні я сподівався, що це було чорнило.

Ліна вказала на незрозумілий напис і простягнула мені латинський словник.

— Це не латина. Ось подивися.

— Напевно, це гельською. Ти коли-небудь бачила такі букви? — показав я на завитушки.

— Ні. Можливо, це якась стародавня мова чародіїв.

— Шкода, що в нас немає чарівного словника.

— У нас є, тобто в дядька має бути. У нього сотні чарівних книжок, унизу, в бібліотеці. Звісно, це не Lunae Libri, але щось корисне знайдеться.

— І скільки в нас часу до того, як він прокинеться?

— Небагато.

Я натягнув рукави олімпійки, щоб узяти книгу. Вийшли такі собі «рукавички», як у Амми для гарячого дека. Потім перегорнув кілька тонких сторінок, і вони зашаруділи, як сухе осіння листя.

— Ти бодай що-небудь тут розумієш?

Ліна похитала головою.

— У нас у родині ніхто нічого не знає аж до обрання, — вона вдала, що вчитується в текст. — Напевно, на той раз, якщо судилося стати темним.

Я вирішив не розпитувати далі.

Ми гортали сторінки, але на них не було навіть натяку на зрозумілі тексти. Зустрічалося багато картинок, деякі відлякували, деякі, навпаки, чарували зір. На них були різноманітні створіння, символи, тварини, подібні до людських обличчя… Але усі вони на сторінках «Книги місяців» видавалися неземними і нелюдськими. Як на мене, то була енциклопедія життя з іншої планети.

Ліна забрала в мене книгу.

— Я так багато чого не знаю, і все це…

— Наче сон?

Я сперся на ліжко й подивився на стелю: усюди були слова й цифри, деякі з них я до цього не бачив. На всіх стінах кімнати, як у тюремній камері, чорнів зворотний відлік:

100, 78, 50…

Скільки ще часу ми зможемо отак просто сидіти в її кімнаті? День народження Ліни наближався, її сили росли. А що як вона була права, що як вона дійсно перетвориться на щось настільки темне й невпізнанне, що й забуде моє ім’я? Я дивився на альт у кутку кімнати, аж доки не відчув відразу, а потім заплющив очі й поринув у чародійну мелодію. І ось тут я почув Лінин голос:

— «…І прийде темний час обрання, на шістнадцятий місяць, коли наділений силою матиме свободу волі й дії, щоб зробити вічний вибір, у кінці дня чи в останню мить останньої години під місяцем обрання…»

Ми подивилися одне на одного.

— А як ти?.. — здивувавсь я, зазираючи їй через плече.

Вона перегорнула сторінку.

— Це англійською. Ці сторінки списані англійською. Хтось почав перекладати текст у кінці книги. Бачиш? Тут інше чорнило.

Точно!

Але навіть англійські тексти були написані мовою столітньої давнини. На цій сторінці красувався інший вишуканий почерк, та й чорнило, чи якийсь інший барвник, було не тим.

— Перегорни назад.

Ліна підняла книгу й продовжила читати:

— «Обраний не уникне своєї долі. Жереб кинуто, і ніхто його не забере. Наділений силою назавжди піде у велику пітьму чи велике світло. Якщо ж останньої години шістнадцятого місяця його не обрали, порушиться порядок речей. Цьому не бути. Книга зробить вибір сама і на віки вічні».

— То виходить, обрання не уникнути?

— А я про що тобі товкмачу.

Я дивився на слова, які зовсім не наближали мене до розгадки.

— Але що точно відбувається в день обрання? Чарівний місяць має надіслати якийсь диво-промінь?

Ліна проглянула сторінку.

— Тут не написано. Я тільки зрозуміла, що це відбувається під місяцем, опівночі. «У серці великої пітьми під великим сяйвом, від якого походимо ми». Але це може трапитися де завгодно. І нічого такого ти не побачиш — просто трапиться і все. Навіть без місячного проміння.

— Але як саме це відбувається?

Я мав знати кожну дрібницю, а Ліна й досі не казала мені всієї правди. А ще не відривала від сторінки очей.

— Як написано в книзі — для більшості чародіїв це свідомий вибір. Наділений силою, тобто чародій, робить свій вічний вибір. Вони самі вибирають своє покликання — служити світлу чи пітьмі. От до чого тут слова про свободу волі й дії. Смертні так само обирають, бути їм гарними чи поганими, от тільки чародії роблять свій вибір навічно. Вони вибирають життя, яким хочуть жити, те, як вони взаємодіятимуть з чарівним усесвітом й одне з одним. Це як обітниця, яку вони дають природному світу, порядку речей. Звучить дивно, я знаю.

— У шістнадцять років? Як можна в шістнадцять років зробити вибір на все своє життя?

— Принаймні це можуть зробити ті, кому пощастило. У них бодай є вибір.

Я ледве зважився на наступне запитання:

— То що буде з тобою?

— Ріс каже, що людина просто змінюється. Це трапляється за одну секунду, за один удар серця. Ти відчуваєш енергію, силу, яка поширюється твоїм тілом, ніби ти вдруге народжуєшся на світ, — додала вона зі смутком. — Принаймні так каже Ріс.

— Звучить непогано.

— Ріс описує це як безмежне тепло. Вона розповідала, що в ту мить їй здалося, нібито сонце світило на неї одну. Тоді ж розумієш, який для тебе було обрано шлях.

Усе звучало так легко, так безтурботно, ніби Ліна й досі приховувала від мене правду. Зокрема стосовно того, що відчуває чародій, який стає темним. Я не став розпитувати, хоча й знав, що Ліна теж про це думає.

«Ось так?»

«Ось так. І зовсім не боляче, можеш не хвилюватись».

Так, я хвилювався про фізичні відчуття, але не тільки.

«Я спокійний».

«Я теж».

Цього разу ми не зізналися у наших думках навіть собі самим.

Сонячне світло скотилося на підлогу й поповзло по плетеному килимку, осипаючи його різнобарвні узори всіма відтінками позолоти. На хвилину Лінине обличчя, очі й волосся — усе, чого торкнулося світло, — стали золотими. Вона була прегарна й неймовірно, нереально далека, а ще, як оті ілюстрації з книги, трішки неземна.

— Захід сонця. Дядько Мейкон може прокинутися щомиті. Слід заховати книгу, — вона згорнула її й сунула назад мені в сумку. — Забери з собою. Якщо дядько знайде книгу, то не бачити мені її, як і інших «небезпечних» речей.

— Я ніяк не можу зрозуміти, що вони з Аммою приховують. Якщо це фатум і нічого не можна змінити, то навіщо мовчати?

Ліна не дивилася на мене. Я притягнув її до себе, і вона пригорнулася до моїх грудей. Вона мовчала, але навіть крізь светр і олімпійку я відчував, як її серце б’ється поруч із моїм.

Потім вона подивилася на альт, і музика почала потроху стихати, втрачаючи силу, як вечірнє сонце.

* * *

Наступного дня ми були єдиними учнями школи Джексона, які думали бодай про якесь чтиво.

На уроках руки підіймали тільки ті, хто хотів вийти в туалет, а ручки залишали своє чорнило не у зошитах, а виключно на записках. Усі тільки й обговорювали, хто є у списку, кому пощастило менше, а кому пощастило менше за всіх.

Грудень у школі Джексона означав лише одне: зимовий бал. Ми були в їдальні, коли Ліна вперше підняла цю тему.

— Ти вже запросив кого-небудь? — спитала Ліна в Лінка.

Вона не знала про Лінкову далеко-не-секретну стратегію: він ходив на усі вечірки сам, аби пофліртувати з Меггі Крос — дівчачою тренеркою з легкої атлетики. Лінк іще з п’ятого класу був закоханий у тренерку Крос, яка сама закінчила нашу школу п’ять років тому, а після коледжу повернулася назад тренувати дівчат.

— Ні, я люблю вільний політ, — посміхнувся Лінк із повним ротом смаженої картоплі.

— Тренерка Крос завжди поряд, тож Лінк іде на вечірку сам і упадає за нею весь вечір, — пояснив я.

— Не хочу розчаровувати дам. Вони ж переберуть пуншу, та хтось надумає за мене битись.

— Ніколи ще не була на шкільному балу, — Ліна потупилася в тарілку з бутербродом, а на її обличчі промайнуло розчарування.

Я не запрошував її на бал, я навіть не здогадувався, що вона цього хотіла. З нами й так відбувалося стільки важливих подій, що шкільні танці не витримали б жодного порівняння.

Лінк кинув на мене погляд. Він попереджав мене про це: «Чувак, усі дівчата хочуть, щоб їх запросили на бал. Не знаю навіщо, але знаю, що ого-го як». Хто ж міг подумати, що варто дослухатися до Лінкової поради, навіть якщо він досі не зміг впровадити в життя план із завоювання тренерки Крос?

Лінк допив «колу»:

— Така гарнюня, як ти, могла б стати сніговою королевою.

Ліна спробувала усміхнутись:

— А що це за снігова королева? Чому не королева балу, як в усіх інших школах?

— Це ж зимовий бал! А оскільки сестра Саванни Сноу[22] — Сюзанна — аж до закінчення школи здобувала всі корони, а минулого року виграла Саванна, то королеви у нас тепер снігові, — Лінк потягнувся по мій шматок піци.

Було очевидно, що Ліна чекала на запрошення, й ось що цікаво: дівчата хочуть, щоб їх запросили, навіть якщо не збираються нікуди йти. Однак з Ліною все було по-іншому. Схоже, у неї був перелік того, що повинна зробити кожна старшокласниця, і вона чітко дотримувалася усіх його пунктів. От кумедна! Мені ж на шкільний бал хотілося йти, як на каторгу: останнім часом ми з Ліною були в школі точно не людьми номер один. Чесно кажучи, мені було байдуже, що всі витріщалися на нас, коли ми йшли коридором, тримаючись за руки; що про нас трьох могли патякати усяку маячню просто зараз, у переповненій їдальні; що члени клубу «Янголів-охоронців» чекали того моменту, коли ж нарешті зможуть розповісти усім про нашу сварку.

До знайомства з Ліною я би про це хвилювався і тому подумав, чи не опинився і я під впливом її чарів.

«Я тебе не причаровувала».

«Я цього не казав».

«Щойно сказав».

«Я не казав, що ти мене причарувала. Я мав на увазі, що чари взагалі мали місце».

«Ти думаєш, я така, як Ридлі?»

«Я думаю… забудь».

Ліна уважно вдивлялася в моє обличчя, нібито намагаючись щось із нього прочитати. Хтозна, можливо, це теж було їй під силу.

«Що?»

«Те, що ти сказала вранці після Дня всіх святих, у своїй кімнаті. Це була правда?»

«Що саме?»

«Напис на стіні».

«На якій стіні?»

«На твоїй стіні, у твоїй спальні. Не вдавай, що не пам’ятаєш. Ти сказала, що відчуваєш те ж саме, що і я».

Вона почала смикати намисто.

«Не розумію, про що ти».

«Про почуття».

«Почуття?»

«Про… ти знаєш».

«Про що ти?»

«Забудь».

«Скажи, Ітане».

«Я вже щойно сказав».

«Подивися на мене».

«Я дивлюся прямісінько на тебе».

Я перевів погляд на склянку какао.

— Зрозуміла? Про Саванну Сноу і снігову королеву? — Лінк кинув на картоплю-фрі ванільне морозиво. Ліна впіймала мій погляд, зашарілася й простягнула мені під столом свою руку. Я стис її — і мало не відсахнувся: так мене вдарило струмом. Я ніби точно відчув 220 вольтів. Я упізнав Лінин погляд, промовистий навіть без слів.

«Ітане, якщо ти хочеш щось сказати — скажи».

«Ага. Зараз».

«Скажи».

Але слова були зайві. Ми опинилися з нею сам на сам посеред переповненої їдальні, у розпал розмови з Лінком. Дивилися одне на одного і навіть не знали, про що розповідає Лінк.

— Ну, зрозуміла? Це смішно, тому що так воно і є. Саванна і є снігова королева.

Ліна відпустила мою руку й жбурнула в Лінка морквиною. Вона не змогла приховати усмішку, а він вирішив, що вона сміється з нього.

— Гаразд, снігова королева — це тупо, — Лінк встромив виделку в свою неапетитну розмазню.

— Справді безглуздя: тут навіть снігу немає.

Лінк усміхнувся до мене з-за гірки ванільно-морозивної картоплі:

— Вона заздрить. Тож пильнуй — Ліна хоче, щоб її обрали королевою балу, і вона потанцює зі мною, коли мене оберуть королем.

— Тебе? — не стримала Ліна сміху. — Ти ж начебто беріг себе для тренерки Крос?

— Так і буде, і цього разу вона западе на мене.

— Лінк цілий вечір сипле жартами, щоб — ну раптом Меггі проходитиме повз — вона хоч один з них почула.

— Вона вважає, що я прикольний.

— На вигляд.

— Це мій рік, я відчуваю. Мені дадуть титул короля, і тренерка Крос нарешті побачить мене на сцені поряд із Саванною Сноу.

— І що з того? Ніяк не збагну, — Ліна заходилася обчищати червоний апельсин.

— Ну як же, вона буде вражена тим, який я гарний і звабливий, і який у мене хист до музики, особливо якщо ти напишеш мені пісню. Тоді вона здасться, протанцює із мною весь вечір, а потім, після закінчення школи, поїде за мною в Нью-Йорк, як вірна фанатка.

— Це що буде, особливий випускний? Для особливого хлопця?

Апельсинова шкірка скручувалася в довгу спіраль.

— Чувак, твоя дівчина вважає мене особливим, — запишався Лінк, не втримавши картоплю в роті.

Ліна глянула на мене. Твоя дівчина. Ми обоє почули це слово.

«То я твоя дівчина?»

«Ти хочеш нею бути?»

«Ти мене запитуєш?»

Я не вперше замислився над цим, та й Ліна останнім часом не заперечувала цього статусу. Як подумати про все, що ми встигли пережити, інших варіантів не залишалося. Тому я не міг пояснити, чому досі цього не казав, не знав, чому й зараз не наважувався у цьому зізнатися. Напевне, озвучене ставало реальнішим.

«Гадаю, так».

«Якось ти невпевнено кажеш».

Я узяв її під столом за другу руку і зустрівся поглядом з її смарагдовими очима.

«Впевнено, А.».

«Тоді схоже на те, що я твоя дівчина».

А радіо під назвою «Лінк» досі не вимикалось:

— Ти зрозумієш, який я особливий, коли тренерка Крос висітиме в мене на шиї весь вечір, — Лінк підвівся і прихопив свою тацю.

— Тільки не розраховуй, що моя дівчина теж прибереже для тебе танок, — я прихопив свою.

В Ліниних очах промайнув вогник. Я не помилився — вона не просто чекала на запрошення, вона дійсно хотіла піти. Тієї миті мені було байдуже, чи багато пунктів у її «Обов’язковому переліку старшокласниці». Мені захотілося, щоб вона виконала всі.

— То ви йдете?

Я витримав паузу і стиснув її руку:

— Гадаю, так.

Цього разу вона всміхнулася по-справжньому.

— До речі, Лінку, як щодо двох танців? Мій хлопець буде не проти. Він ніколи не вказуватиме мені, з ким танцювати, а з ким — ні.

Оце так справи!

Лінк простягнув мені кулак, і я стукнув по ньому своїм.

— Ага, непогано.

Задзвенів дзвоник, обід закінчився. Ось так: цього року я йшов на шкільний бал не просто з партнеркою по танцях, а зі своєю дівчиною. І не просто дівчиною. Цього разу я мало не зробив їй зізнання на літеру «А». Просто посеред їдальні, в присутності Лінка.

Ну, тобто я мало не зізнався, що в їдальні було людно.

13. XII

Танення

— Не розумію, чому вона не змогла сюди прийти. Я думала, що побачу причепурену Мельхіседекову племінницю простісінько тут, на порозі нашого будинку, — примовляла Амма, зав’язуючи мені метелика. Через невисокий зріст їй доводилося підійматися на три сходинки вище, інакше до мого коміра було не дістати. У дитинстві з таким самим гордовитим виглядом, як зараз, вона зав’язувала мені краватку і причісувала волосся, збираючи в неділю до церкви.

— Вибач, на фотосесію немає часу. Я заїду по неї додому. Адже ти пам’ятаєш — хлопець має заїхати по дівчину.

Враховуючи те, що я їхав по Ліну на тарабайці, урочистість моменту дещо псувалася. Лінка мав підкинути Шон: хлопці з команди й досі тримали для Лінка місце за їхнім новим столиком у їдальні — навіть попри те, що він переважну більшість часу проводив з нами.

Амма осмикнула на мені метелика і приснула зі сміху. Не знаю, що її розсмішило, але я, навпаки, роздратувався.

— Дуже туго. Він мене зараз задушить, — сердився я, марно намагаючись запхати палець між шиєю і коміром узятого напрокат смокінга.

— Справа не в краватці, а у твоїх нервах. Усе буде гаразд, — Амма окинула мене схвальним поглядом, нагадавши мені маму. Якби мама була тут, то подивилася б так само. — Так, а які в тебе квіти?

Я обернувся до маленької коробки з «Райських садів»: одна червона троянда і заячий холодок. Як на мене — повний жах, але кращого у єдиній на все місто квітярні було не дістати.

— Гм, жалюгідненько, — зауважила Амма, і не встигнув я оком змигнути, як квіти полетіли у кошик до сміття біля сходів. Амма ж розвернулася на сто вісімдесят градусів і зникла на кухні.

— Навіщо ти це зробила?

Вона відчинила холодильник і дістала з нього маленьку бутоньєрку з південного жасмину й дикого розмарину, перев’язану світлою сріблястою стрічкою. Білий і сріблястий — це ж кольори зимового балу! Неймовірно…

Хоча Амма була не в захваті від наших з Ліною стосунків, вона все одно доклала зусиль. Для мене. Мама зробила б так само, і сьогодні, вперше з дня її смерті, я зрозумів, як сильно покладався на Амму, як довіряв їй завжди. Вона єдина, хто тримав мене на плаву. Якби не Амма, я б уже давно міг піти на те саме дно, що й батько.

— Все має значення. Дикому — дике, а свійському — свійське.

Я підніс бутоньєрку до світла кухонної лампи, акуратно перебрав пальцями довгу стрічку і раптом… намацав під нею маленьку кісточку.

— Аммо!

— А що, — знизала вона плечима, — така крихітна кісточка з кладовища тобі заважатиме? Та ще й після того, як ти виріс у цьому будинку і бачив усе, що траплялося останнім часом! Де твій здоровий глузд? Невеличкий захист іще нікому не ставав на заваді, навіть тобі, Ітане Вейт.

Я зітхнув і повернув бутоньєрку до коробки:

— Так, Аммо, я теж тебе люблю.

Вона щосили стисла мене в обіймах, і я вибіг надвір. Уже стемніло.

— Дивись там, обережно, чув? Щоб усього було в міру.

Я усміхнувся їй, не зовсім розуміючи, що вона мала на увазі:

— Слухаюсь, мем.

Коли я від’їздив, у батьковому кабінеті горіло світло. Цікаво, а батько взагалі пам’ятає, що сьогодні бал?

* * *

Ліна відчинила двері — і я завмер на місці, навіть не торкнувшись її руки. А погодьтеся, це таки про щось говорило. Я знав, що вона відрізнятиметься від решти дівчат, адже усі вони скуповували сукні лише в двох найближчих крамницях — місцевій «Маленькій міс» і в «Південній красуні» за два міста звідси.

«Маленька міс» була осередком гламуру. Дівчата виходили з неї у блискучих русалчиних декольте, вузеньких спідницях, обсипані пастками і стеклярусом — словом, в усьому, що Амма не воліла бачити на моїй дівчині. Вона б мене й на недільний пікнік з такою не пустила, не те що на зимовий бал. У «Маленькій міс» зазвичай скуповувалися місцеві модниці чи їхні дочки, як-от Ідей, чия мама була першою «Міс Південна Кароліна», а ще частіше ті, чиї мами хотіли, щоб їхні доньки теж стали «Міс штату». За кілька років цих «модниць» нерідко можна було побачити на шкільному випускному вже з власними дітьми.

У весільному бутику «Південна красуня» продавалися сукні у стилі Скарлет О'Гари — пишні й розлогі, як дзвоники на коров’ячий шиї. До цієї крамниці ходили дочки членів ДАР і Клубу жіночої допомоги, усілякі там Емілі Ашер і Саванни Сноу. Їх можна було запрошувати куди завгодно, якщо, звісно, під силу було стерпіти їх самих, їхнє вбрання і те відчуття, що танцюєш із нареченою на її ж весіллі.

В будь-якому разі, все обов’язково мало сяяти, мерехтіти різнобарв’ям і металевими блискітками, а ще — мати певний відтінок оранжевого, який тут називали «гатлінівський персиковий». Напевне, деінде його тримали б хіба що як запасний варіант для суконь весільних дружок, проте у нас він перетворився на справжній символ міста.

До хлопців висували менш суворі вимоги, але від того не меншало проблем. Наше вбрання повинно було за кольором пасувати до одягу супутниці, а це означало, що нам теж інколи доводилося терпіти огидний «персиковий». Цього року всі хлопці з команди вирішили одягнути сріблясті метелики і паски, що позбавило їх необхідності принижуватись у рожевих, фіолетових чи персикових краватках.

Я був певен: Ліна ніколи не знала, що таке «гатлінівський персиковий». Коли я поглянув на неї, в колінах з’явився знайомий дрож — вона була приголомшливо гарна.

«Круто».

«Подобається?»

Ліна покрутилася, і довгі чорні локони розсипалися в неї по плечах. Вони були зібрані сріблястими шпильками у той таємничий, відомий лише дівчатам спосіб, що дозволяв зачісці водночас бути піднятій вгору і спадати вниз. Я хотів пробігтися по її чорних кучерях руками, але не дозволив собі торкнутися жодного пасма. Ліна точно не була схожа на «Маленьку міс», її сукня плавно обтікала фігуру, струменіючи донизу тонкими сріблясто-сірими смужками, схожими на мереживо павутиння. Її нібито зіткали сріблясті павуки.

«Що, правда павуки?»

«Хтозна. Може, й так. Мені цю сукню подарував дядько Мейкон».

Ліна засміялася і потягнула мене в дім. Навіть будинок Рейвенвудів мав сьогодні атмосферу зимового балу. Він став схожим на сцену зі старої голлівудської стрічки: підлогу розбили на квадрати чорно-білі кахлі, а у повітрі над нами кружляли срібні сніжинки. Біля вікна стояв антикварний чорний лакований стіл, а за сяючими сріблястими фіранками виблискувало щось схоже на океан, хоча я розумів, що його там бути не може. Над меблями миготіли свічки, розсипаючи навколо острівці місячного світла.

— Що, справді павуки?

Я ловив відблиски світла на Ліниних вустах. Намагався не думати про них і про бажання поцілувати маленький півмісяць на її щоці. Її плечі, обличчя, коси — все світилося ледь помітним сяйвом срібного пилку. Навіть колір її родимки здавався сьогодні сріблястим.

— Жартую. Скоріш за все, він купив сукню в якійсь маленькій крамничці в Римі, Парижі чи Нью-Йорку. Дядькові Мейкону до вподоби гарні речі, — вона торкнулася срібного півмісяця-кулона на разку спогадів — напевне, теж подарунка від дядька М.

З темряви коридору почувся знайомий розмірений голос:

— У Будапешті, а не в Парижі. А з рештою ти права.

Мейкон з’явився у смокінгу, ідеально випрасуваних чорних брюках і білій накрохмаленій сорочці. Срібні запонки на сорочці блищали у сяйві свічки.

— Ітане, я буду тобі щиро вдячний, якщо ти сьогодні подбаєш про мою племінницю. Ти ж знаєш — я спокійніший, коли вона увечері вдома, — він передав мені бутоньєрку до Ліниної сукні — маленький віночок, сплетений з південного жасмину. — Дуже добре.

— Дядьку М.! — дещо роздратовано вигукнула Ліна.

Я придивився до бутоньєрки: зі шпильки-застібки звисала срібна каблучка. На ній виднівся напис невідомою, проте знайомою мені з «Книги місяців» мовою. Не потрібно було придивлятися ближче, щоб зрозуміти, що це була та сама каблучка, яку Ліна до сьогодні носила щодня. Я дістав Аммину бутоньєрку — вони були ідентичні. Тепер, коли на срібну каблучку наклали захисне заклинання сотні чародіїв і низка Амминих пращурів, між нами не повинен був стати жоден дух.

— Гадаю, сер, що завдяки вашій та Амминій турботі Ліна благополучно переживе шкільний бал, — усміхнувся я.

Але Мейкон не всміхався.

— Я хвилююся не за бал. Але у будь-якому разі вдячний Амарії за допомогу.

Ліна переводила насуплений погляд з мене на Мейкона і назад. Можливо, ми обидва не сяяли щастям.

— Тепер моя черга, — взяла вона бутоньєрку зі столу в холі та причепила її мені на піджак. Це була проста біла троянда із паростком жасмину. — І будь ласка, хоч на мить перестаньте за мене хвилюватися. Мені ніяково. Я можу й сама дати собі раду.

Мейкона ці слова не переконали:

— В будь-якому разі, я б не хотів, аби хтось постраждав.

Я не розумів, про кого йшлося — про відьом зі школи Джексона чи про могутню темну чародійку Сарафину. Та, з огляду на події останніх місяців, поставився до цієї фрази серйозно.

— І щоб Ліна прийшла не пізніше полуночі.

— Це якийсь особливо чарівний час?

— Ні, це її комендантська година.

Я ледь стримав сміх.

* * *

Дорогою до школи Ліна помітно хвилювалася. Вона напружено сиділа на передньому сидінні й без упину налаштовувала радіо, осмикувала сукню й розправляла пасок безпеки.

— Розслабся.

— Правда ж, це дурниця, що ми вирішили туди їхати? — запитала вона, з нетерпінням чекаючи відповіді.

— Що ти маєш на увазі?

— Усі ж ненавидять мене, — опустила вона очі.

— Тобто усі ненавидять нас.

— Гаразд, нас.

— Ми не зобов’язані туди йти.

— Ні, я хочу. В тому-то й річ… — вона декілька разів покрутила на зап’ястку бутоньєрку. — Минулого року ми з Ридлі збиралися піти разом, але…

Навіть подумки я не хотів чути, що вона скаже далі.

— Все встигло змінитися. Ридлі виповнилося шістнадцять, і я була змушена залишити школу.

— Цього року все не так. Це просто бал. І все на своїх місцях. Вона насупилась і закрила люстерко.

«Поки що».

* * *

Коли ми увійшли до спортзалу, навіть я здивувався, як ретельно шкільна рада попрацювала над ним у вихідні. Школа Джексона вирішила втілити «Сон зимової ночі». Скрізь зі стелі звисали паперові сніжинки — деякі просто білі, деякі з фольгою, блискітками чи іншим мерехтливим матеріалом; по кутках спортзалу пінився штучний мильний сніг, а колони огинали білі миготливі гірлянди.

— Вітаю, Ітане. Ліно, ти неперевершена, — тренерка Крос простягнула нам по склянці гатлінівського персикового пуншу. На ній була чорна сукня, що відкривала трішки забагато струнких ніг — напевно, спеціально для Лінка.

Подивившись на Ліну, я пригадав срібні сніжинки з її дому — їх не потрібно було підвішувати на жилку, і вони блищали без фольги. Однак навіть тут Лінині очі сяяли, і вона міцно тримала мене за руку, немов дитина, яка уперше святкує день народження в колі гостей. Я ніколи не вірив Лінку, що шкільні бали можуть так сильно впливати на дівчат, але тепер переконався, що й не тільки на простих смертних.

— Тут чудово.

Насправді до чудового спортзалу було ще далеко. Але, напевне, цей звичайнісінький старий шкільний танцмайданчик став для Ліни особливим. Що ж, хто до чого звик — можливо, як рости серед чарів, то й вони перестануть дивувати.

Раптом я не повірив своїм вухам — знайомий голос!

— Ану всі танцювати!

«Ітане, поглянь…»

Я обернувся — і мало не вдавився пуншем. У блискучому сріблястому й ідеально гладенькому смокінгу мені посміхався Лінк. Під смокінг він одягнув чорну футболку, яка спереду імітувала урочисту білу сорочку, а на ногах чорніли високі черевики. Він був схожий на чарльстонського вуличного артиста.

— Агов, Сірничку, агов, сестричко! — почулося раптом. Цей голос я не міг не впізнати навіть серед галасу юрби, танцюючих пар, ритмів діджея і гупання басів. Мені знов запахло медом, цукром, солодкою патокою і вишневою карамеллю. Уперше в житті я зрозумів, що означає вираз «солодка до нудоти».

Ліна ще міцніше стисла мою долоню. Разом з Лінком ішла Ридлі у чи не найвідвертішому за всю історію школи сріблястому вбранні. Ми не вірили своїм очам, і, чесно кажучи, я не знав, куди й подіти очі — переді мною постійно виблискували ноги Ридлі, вигини її тіла і біляве волосся. Я відчував, що у спортзалі стає гаряче від самих лише поглядів. Зважаючи на те, скільки хлопців перестали танцювати зі своїми вичепуреними Барбі, я розумів, що «киплю» не один. У світі, де усі бальні сукні купуються лише в двох крамницях, Ридлі перевершила всіх «маленьких міс» разом узятих. На її тлі тренерка Крос була схожа на черницю. Іншими словами, Лінк вляпався — далі нема куди.

Ліна перевела засмучений погляд з мене на сестру:

— Ридлі, навіщо ти прийшла?

— Сестричко, ну нарешті ж потанцюємо? Хіба ти не шаленієш? Хіба не фанатієш?

Я помітив, як у Ліни під впливом неіснуючого вітру почало скручуватися волосся. Вона змигнула — і половина гірлянд із білими вогниками погасла. Я мав швидко діяти, тож ухопив Лінка за руку й потягнув його до столика з пуншем.

— Навіщо вона тобі здалася?

— Чувак, ти теж у шоці? Та вона ж найкрутіша чикса на весь Гатлін! Без образ, але ж однозначно — топ-чикса за будь-якою шкалою. Я саме зайшов до краднички купити цукерок, а тут вона. І вже навіть у сукні!

— А ти не думаєш, що це… дивно?

— А чи мені не байдуже!

— А що як вона психічка?

— A-а, боїшся, що вона надумає мене прив’язати чи… — Лінк самовдоволено посміхнувся, уявляючи цю картину.

— Я не жартую.

— Ти завжди жартуєш. Та в чому річ? Ти часом не заздриш? Ну звісно, ти ж якось сам хутко скочив до неї в авто! Тільки не кажи, що ти думав з нею замутити чи…

— Певна річ, ні. Вона — Лінина двоюрідна сестра.

— Та хай би хто, я просто знаю, що сьогодні зависаю на балу з найгарячішою штучкою на всі три райони. Ну от скажи, яка вірогідність, що на наше місто впаде метеорит? А жодної. Так і вона — або сьогодні, або ніколи. І трохи охолонь, гаразд? Не надумай усе мені зіпсувати.

Я зрозумів, що на нього вже подіяли чари, а знаючи Лінка, не сумнівався, що отрути знадобилось мінімум. Він зовсім не чув моїх слів. І все ж він був моїм другом:

— Чувак, від неї саме лихо. Вона запаморочить тобі мізки, висмокче їх і виплюне, як ти їй будеш уже не потрібен.

Лінк узяв мене за плечі:

— Розслабся.

А потім обійняв за талію Ридлі й пішов на танцмайданчик, навіть не кинувши оком на тренерку Крос.

Я повів Ліну в іншу частину зали, в куток, у якому фотограф робив знімки на згадку про бал. За тло правив штучний кучугур, сніговик і сніжинки, які постійно трусили члени учнівської ради. І раптом дорогою я втаранився в Емілі.

Вона зиркнула на Ліну.

— Ліно, ти така… мерехтлива.

Ліна подивилася на Емілі.

— Емілі, ти така… пухка.

Це була правда. Південна красуня Емілі-ненависниця-Ітана нагадувала сріблясте тістечко з персиковою кремовою начинкою. Виною всьому була неосяжно-пухка тафта. Через дрібні-предрібні завитки волосся Емілі мало такий вигляд, наче в неї на голові ціла купа жовтих закручених стрічок, а обличчя натягнулося від занадто тугої зачіски, яку Емілі точно робила в місцевій перукарні. Уявляю, скільки разів її встигли штрикнути шпильками.

І що я знаходив у таких, як вона?

— А я й не знала, що такі, як ви, вміють танцювати.

— Вміють, — здивувалася Ліна.

— Навколо вогнища? — гидко вишкірилась Емілі.

У Ліни знов закрутилося волосся.

— А що? Хочеш спалити свою сукню?

В цю мить закоротило решту гірлянд, і учнівська рада кинулася перевіряти роз’єми.

«Не дай їй перемогти, якщо хто і відьма — то це вона».

«Не вона одна, Ітане».

У парі з Ерлом до Емілі приєдналася Саванна. Вона була точнісінькою копією Емілі, хіба що сріблясто-персикове поєднання замінила на сріблясто-рожеве. Ь’ спідниця так само стирчала навсібіч. Якщо постаратися, можна було запросто уявити їхні весілля — прямо тут, просто зараз. От жах!

Ерл не відривав очей від підлоги — він усіляко намагався мене уникати.

— Ходімо, Емілі, зараз оголошуватимуть короля й королеву, — багатозначно звернулась до Емілі Саванна. — Більше вас не затримуватиму, — Саванна вказала на чергу, що вишикувалась до фотографа. — Ліно, тебе ж хоч буде видно на фото? — вколола вона, знявшись із місця величезною хмарою солодко-кремових спідниць.

— Наступний!

Лінине волосся знову почало скручуватися.

«Не зважай на них, вони ідіоти. Забий, та й усе».

Я знову почув голос фотографа:

— Наступний!

Я узяв Ліну за руку і потягнув її до штучного замету. Спершу вона подивилася на мене затуманеними очима, але потім туман розвіявся, буря вляглася.

— Висипай сніг, — почув я звіддаля.

«Ти маєш рацію. Не зважати, та й усе».

Я нахилився до її вуст.

«Важлива тільки ти».

І поцілував її у світлі гаснучого спалаху фотоапарата. На мить, на одну досконалу мить здалося, що у світі більше немає нікого і нічого.

Сліпуче сяйво, і раптом на нас звідусіль полилася біла липка суміш.

«Що за?..»

Ліні перехопило подих. Я намагався відтерти очі, але піна була скрізь. А Лінина зачіска, макіяж, сукня… її перший танок… Усе було зіпсовано.

Маса пінилася і нагадувала за густиною тісто на млинці. Вона продовжувала скапувати з відра, що висіло над нашими головами і мало б висипати у кадр штучні сніжинки. Я звів очі, та лишень отримав іще одну порцію липкої гидоти. Відро впало і з гуркотом покотилося геть.

— Хто налив у сніг води?! — гнівно викрикнув фотограф. Усі мовчали, а я був готовий битись об заклад, що «Янголи-охоронці» школи Джексона точно «були ні до чого».

— Вона тане! — вигукнув хтось із юрби. Ми стояли в калюжі білої мильної піни чи клею абощо, більш за все воліючи дійсно розтанути і зникнути з цієї ганебної сцени. Принаймні для всіх, хто рвав із нас животи, ми мали вигляд талих сніговиків. Саванна з Емілі стояли осторонь і смакували кожну хвилину чи не найприкрішої події у Ліниному житті.

Раптом з натовпу озвався хлопець:

— Було сидіти вдома!

Цього дурня я б упізнав скрізь. Я постійно чув його голос на спортмайданчику, а поза ним він, у принципі, й не навчився розмовляти. Та зараз Ерл саме нашіптував щось на вухо Саванні, поклавши руку їй на плече.

Це вже було занадто. Ерл навіть не помітив, як я промчав до нього з іншого кутка спортзали і замахнувся йому в щелепу мильним кулаком. Він гепнувся на підлогу, штурхонувши в польоті обручі на розфуфиреному Саванниному заду.

— Якого дідька? Ти геть здурів, Вейте? — Ерл намагався був підвестися, але я пхнув його назад ногою.

— Лежи тихо.

Ерл сів, поправляючи комір піджака, ніби це могло анулювати його нокдаун.

— Сподіваюся, ти розумієш, що робиш, — кинув він, але підвестися більше не намагався. Патякати він міг що завгодно, але ми обоє знали, що смикнись Ерл іще раз, і з нас двох на підлозі знову опиниться він.

— Цілком, — відповів я, витягуючи Ліну зі ще більшої в’язкої калюжі, що мала бути сніговим заметом.

— Ходімо, Ерле. Вже оголошують короля й королеву, — роздратовано мовила Саванна, і Ерл підвівся, обтрушуючи костюм.

Я протер очі, прибираючи з обличчя мокре волосся. Ліна стояла поряд, здригаючись від холоду. З її сукні мутною водою скапував штучний сніг. Навіть у натовпі навколо неї залишалося трохи простору — ніхто, крім мене, не наважувався підійти до Ліни ближче. Я спробував витерти її обличчя рукавом, але вона відступила.

«Так завжди».

— Ліно.

«Я мала б здогадатися».

Поряд з нею з’явилася Ридлі вкупі з Лінком. Вона не тямила себе від гніву.

— Не розумію, сестричко, чого ти тусиш із такими, як вони, — вона випльовувала ці слова з такою ж огидою, з якою дещо раніше говорила Емілі. — Вони не можуть так ставитися до нас — ніхто з них ні до кого з нас, темних чи світлих. Де твоє відчуття гідності, Ліно-худі-коліна?

— Це того не варте. Не сьогодні. Я просто хочу додому, — Ліні було так ніяково, що вона навіть не сердилася на Ридлі. Вона мала або боротися, або скласти зброю, і у цьому випадку вибрала останнє. — Ітане, відвези мене додому.

Лінк зняв сріблястий піджак і одягнув його на Ліну:

— То якась халепа.

Ридлі ж не заспокоювалася, точніше — не хотіла тамувати свій гнів:

— Сестро, вони усі, за винятком Сірничка, суцільна халепа. Ну, і ще мого нового хлопця — Веслі-Преслі.

— Тобто Лінка. Я казав тобі, мене звати Лінк.

— Годі, Ридлі, з неї й так уже годі, — відрізав я, більше не відчуваючи чарів сирени.

Ридлі подивилася на щось за моєю спиною і темно посміхнулась:

— Як подумати, то й з мене вже годі.

Я простежив за її поглядом. Королева і її почет встигли піднятися на сцену і шкірилися зі своїх тронів. Саванна знову була сніговою королевою — хто б подумав інакше! Вона осяйно всміхалася до Емілі, котра, як і минулого року, стала її крижаною принцесою.

Ридлі приспустила чорні окуляри, і її очі спалахнули знайомим вогнем — здалося, що він навіть почав обпікати. У її руці з’явився льодяник, і у повітрі знову розлився солодкий липкий дурман.

«Не треба, Ридлі».

«Справа не в тобі, сестричко, — все набагато складніше. Пора привести це товстопике місто до тями».

Подумки я чув голос Ридлі так само чітко, як і Лінин. Я похитав головою.

«Ридлі, облиш, ти тільки все зіпсуєш».

«Розплющ очі — куди вже гірше. Чи вони на це здатні?»

Вона поплескала Ліну по плечу.

«Дивись і вчися».

Ридлі не зводила очей з королівського почту і не виймала з рота льодяника. Я щиро сподівався, що у напівтемряві ніхто не міг розгледіти її страхітливих котячих очей.

«Ні! Вони ж усе повісять на мене! Ридлі, облиш».

«Гат-блін слід провчити, і зробити це маю я».

Ридлі впевнено рушила до сцени, викарбовуючи кроки цокотливими лискучими підборами.

— Агов, крихітко, ти куди? — поквапився за нею Лінк.

У цю мить сходами до своєї блискучої сріблястої пластмасової корони підіймалася Шарлотта, вбрана в пухкі шари мерехтливої лавандової тафти, зшитої у сукню, на два розміри на неї малу. Певно, цього року Шарлотта знову посіла четверте місце після крижаної фрейліни Іден. І от, коли вона долала останню сходинку, її величезне лавандове творіння з ефектом стрункості зачепилося за край колони і ззаду відпоролося по ненадійно простроченому шву. Ще кілька секунд Шарлотта не розуміла, в чому річ, а тим часом півшколи побачило її суперзвабливі рожеві панталони завбільшки з Техас. Шарлотта заверещала, як навіжена, мовби промовляючи: «Невже тепер усі знають, яка я насправді товста?»

Ридлі зловтішалася.

«От лишенько!»

«Ридлі, припини!»

«Я лише починаю!»

Шарлотта не замовкала, а Емілі, Іден і Саванна намагалися заховати її за своїми підлітковими весільним сукнями. У колонках зарипіла музика і раптом змінилася на запис «Роллінг стоунз».

«Співчуваючи дияволу» — цілком у дусі Ридлі. Вона вирішила гучно про себе заявити.

Пари на танцмайданчику сприйняли нову пісню за прикол навіженого тридцятип’ятирічного діджея Дикі Вікса і його спробу прославитися на шкільних вечірках. Але прикол якраз стосувався їх. Забудьте про коротке замикання гірлянд — за мить усі лампочки над сценою і залою почали лускати одна по одній, створюючи ефект небезпечного доміно.

Ридлі потягнула Лінка танцювати; він крутив її навколо себе, в той час як решта школи Джексона з вереском вибігала геть. Я був певен, що вони сприйняли вибухи ламп за якийсь страшний недогляд єдиного в Гатліні електрика Реда Світа, якого завтра ж і звинуватять у цьому збої. Ридлі корчилася від сміху, закидаючи голову і звиваючись навколо Лінка у подобі срібної сукні.

«Ітане, ми маємо щось зробити!»

«Що?»

Було запізно. Ліна вибігла геть, а я — за нею. Не встигли ми дістатися дверей, як по всій стелі увімкнулися розбризкувані, й у спортзал полилася вода. Звукове обладнання почало коротити і диміти, як електричні стільці, що дочекалися страти. На підлогу білими плескачами падали сніжинки, а мильні клапті снігу збивались у піну. Спортзал охопив хаос.

Усі верещали, дівчата купчилися біля виходу в промоклих тафтових платтях, умиваючись патьоками туші й засобів для волосся. У цьому безладі і «маленька міс», і «південна красуня» мали одне обличчя — усі вони скидалися на мокрих щурів тілесного кольору.

Діставшись дверей, я почув страшенний гуркіт, а коли обернувся, то побачив, як на сцену обвалилася декорація — величезна мерехтлива сніжинка. Емілі тікала зі свого трону слизькими сходами і махала решті, намагаючись утримати рівновагу. Однак її ноги роз’їхались, і вона гепнулася на купу сріблясто-персикової тафти. Повз неї пробігла тренерка Крос.

Мені не шкода було Емілі — натомість я співчував людям, яких звинуватять у всьому цьому балагані: учнівську раду — за ненадійно встановлену декорацію, Дикі Вікса — за те, що підкреслив конфуз товстенької Шарлотти, а Реда Світа — за його непрофесійну й потенційно небезпечну систему живлення у шкільному спортзалі.

«До зустрічі, сестричко. Сьогодні було ще крутіше, ніж на балу».

Я підштовхнув Ліну до виходу:

— Нумо, вперед!

Вона була настільки холодною, що я ледь міг її торкнутись. Коли ми добігли до машини, Мовчун Редлі вже мчав за нами слідом.

Мейкону не варто було хвилюватися через комендантську годину.

Ми вирушали додому о пів на десяту.

* * *

Мейкон чи то гнівався, чи то просто хвилювався. Я не міг сказати напевне, бо щоразу, як він дивився на мене, я відводив очі. Навіть Мовчун не підводив погляду, лежачи біля Ліниних ніг і шорхаючи хвостом об підлогу.

Будинок Рейвенвуда вже зовсім не запрошував до танцю — після цих подій Мейкон навряд чи пустив би в свою оселю бодай одну срібну сніжинку. Тепер усе було чорним. Абсолютно все: підлога, меблі, фіранки, стеля. Лише вогонь у коминку блимав розміреним вогником, освітлюючи кабінет навколо. Можливо, будинок міг віддзеркалювати настрій — у такому разі, Мейкону було не до жартів.

— Кухня! — і в його руках опинилася чорна чашка какао. Він передав її Ліні, яка сиділа навпроти вогнища, закутавшись у цупкий вовняний плед. Вона охопила чашку обома руками, тягнучись до тепла так само, як і її мокре, заправлене за вуха волосся. Мейкон походжав перед нею вперед-назад.

— Ліно, ти мала піти зі школи тієї ж миті, як її побачила.

— Мені саме не було коли — я борсалася у купі мила на очах задоволеної юрби.

— Більше борсатись не доведеться — ти сидітимеш удома аж до свого шістнадцятиліття. Так буде краще.

— Думаю, тут не головне, чи буде так краще для мене, — Ліна й досі трусилася, але навряд чи від холоду.

Тепер Мейкон витріщився на мене. Його очі були темні, холодні та злі, і я зрозумів, що він відчуває насправді.

— Ти мав забрати її звідти.

— Сер, я не знав, що робити. Я й здогадатися не міг, що Ридлі захоче зруйнувати спортзал. А Ліна ще ніколи не ходила на танці.

Вимовлені мною слова прозвучали доволі незграбно.

Мейкон знову зиркнув на мене, бовтаючи у склянці віскі.

— Цікаво, що ти взагалі не станцювала жодного танцю. Жодного!

— Звідки ти це знаєш? — запитала Ліна, відставляючи чашку. Мейкон знову почав ходити кабінетом.

— Неважливо.

— Для мене — важливо.

Він знизав плечима:

— Це все Мовчун. Він, як би це сказати, мої очі.

— Що?

— Він бачить те, що бачу я, я бачу те, що бачить він. Він же чародійський собака, ти знаєш.

— Дядьку Мейконе, ти за мною стежив!

— Ні, не спеціально за тобою. Ну як, ти гадаєш, я можу залишатися в амплуа місцевого відлюдька? Без найкращого друга людини мені б нічого не вдалося. А так — Мовчун усе бачить, і все бачу я.

Я глянув на Мовчуна — у нього й справді були людські очі. І як я раніше не второпав? Його очима на мене дивився сам Рейвенвуд.

А ще він щось жував, перекидаючи у роті незрозумілу грудку. Я нахилився до нього і помітив на його зубах зім’ятий, заслинений полароїдний знімок. Він приніс його за нами зі школи.

Світлина з балу, де ми разом з Ліною стоїмо посеред купи штучного снігу. Емілі помилялася — такі, як Ліна, проявлялися на фото, однак трішки розпливчасто, прозоро, начебто нижче талії Лінине тіло вже розчинялося і перетворювалося на видіння. Нібито вона справді почала танути ще до того, як на неї упав сніг.

Я поплескав Мовчуна по голові й поклав фото до кишені. Ліні непотрібно було його бачити, тим більше зараз — за два місяці до її свята. І без фото було зрозуміло, що час спливає, як вода.

16. XII

Янголи-охоронці

Я заїхав по Ліну, а вона вже чекала мене на ґанку. Я наполіг на тому, щоб сісти за кермо, адже Лінк хотів поїхати з нами і водночас не волів бути поміченим у катафалку. Я ж не міг відпускати Ліну саму. Я взагалі не хотів її відпускати, але про це не могло бути й мови — вона налаштувалася на бій. Сьогодні Ліна одягла чорний гольф, чорні джинси і чорний жилет з обшитим хутром каптуром. Вона знала, що на неї чекатиме лінія вогню, і була до цього готова.

Минуло лише три дні після балу, але ДАР уже встигли використати їх на повну. Чергові збори дисциплінарного комітету школи Джексона мало чим відрізнялися від суду над відьмами, і для того, щоб це зрозуміти, непотрібно було мати надзвичайний дар. Емілі кульгала з шиною на нозі, а події шкільного балу стали головною новиною міста. Нарешті місіс Лінкольн мала всю необхідну підтримку. На перший план вийшли свідки, і якщо перекрутити все, ними сказане, побачене, пригадане і почуте, то мозок міг би напружити свої потаємні звивини і вичавити логічний умовивід: у всьому винна Ліна Дюкейн.

Бо до того, як вона приїхала до міста, все в усіх було добре.

* * *

Лінк вискочив з авто і відчинив Ліні двері. Він так переймався через те, що сталося, аж ніяковів і блід.

— Ну що, Ліно, як справи?

— Все гаразд.

«Неправда».

«Я не хочу, щоб йому було незручно. Він не винен».

Лінк прокашлявся:

— Мені справді прикро. Я з мамою всі вихідні сперечався, але, хоч вона й раніше чудила, цього разу все виявилося значно складніше.

— Ти не винен, але спасибі за підтримку.

— Можливо, все було б інакше, якби ті квочки з ДАР не довбали їй мізки. Он лише місіс Сноу й місіс Ашер подзвонили їй за останні два дні разів сто.

Ми проїхали повз крадничку — цього разу біля неї не було навіть Товстуна. На вулицях усі вимерли, нібито ми потрапили у місто-привид. Збори дисциплінарного комітету було призначено рівно на п’яту, і ми планували приїхати вчасно. Нарада проводилася у спортзалі — єдиному приміщенні, здатному вмістити усіх охочих. Маю сказати, що це ще одна відмінна риса Гатліна — тут усе стосується всіх. У Гатліні не буває закритих засідань. З огляду на те, що в місті не працювала жодна установа і не світилося жодне вікно — на нараду збиралися всі жителі міста.

— А як це твоя мати так швидко організувала масовку? Швидко навіть як на неї.

— Я ненароком почув, що прийде також док Ашер. Він на полювання ходить із директором Гарпером і ще якоюсь шишкою в шкільній раді.

Док Ашер був батьком Емілі і єдиним справжнім лікарем міста.

— Супер.

— Хлопці, ви ж розумієте, що мене збираються вигнати зі школи? Напевно, вони вже так і вирішили, а нарада — це тільки шоу.

Лінк кинув на неї спантеличений погляд.

— Вони не можуть просто так вигнати тебе зі школи, не послухавши твоїх свідчень. Ти ж нічого не зробила!

— А яка різниця? Все це вирішується за зачиненими дверима, і жодні мої слова не матимуть ваги.

Вона говорила по суті, й ми обоє це знали. Тому я просто мовчки підніс її руку до своїх вуст, всоте бажаючи, щоб замість неї перед дисциплінарним комітетом постав я.

Але в тому й справа, що це було неможливо. Хай що б я сказав, хай що зробив, я все одно залишуся одним із них. А Ліна — ні. Напевно, це найбільше мене дратувало й непокоїло водночас. Я ще сильніше зненавидів їх, бо глибоко в душі вони й досі вважали мене своїм. Навіть якщо я зустрічався з племінницею старого Рейвенвуда, не падав навколішки перед місіс Лінкольн і не ходив на вечірки Саванни Сноу. Я був одним із них. Я належав цій громаді, і ніщо не могло цього змінити. А як припустити, що і громада належала мені, то виходило, що Ліні протистояли не тільки вони. А й я.

Ця правда мене вбивала. Лінине обрання станеться на шістнадцятиріччя, а от мене було обрано від народження. Я контролюю свою долю не більше за неї. Ймовірно, ми обоє не здатні нічого контролювати.

* * *

Я заїхав на вщерть заповнену стоянку. Біля центрального входу вже купчилися люди — я не бачив такого натовпу з часу виходу на екран «Богів і генералів», найдовшого і найнуднішого фільму про Громадянську війну. У ньому, до речі, знялася половина моїх родичів — вони грали в масовці у власних костюмах.

Лінк втиснувся у крісло:

— Я вислизну тут. Побачимось у школі, — він вишмигнув із машини й поповз між іншими автівками. — Щасти.

Я бачив, як Ліна затисла між коліньми тремтячі руки. Я не міг спокійно спостерігати за її хвилюванням.

— Послухай, можемо туди не йти. Розвернімося, я відвезу тебе додому.

— Ні, я готова.

— Чому ти хочеш цих тортур? Ти ж сама казала, що це формальність!

— Щоб вони не подумали, що я їх боюся. Я втекла з минулої школи, але цього разу втечі не буде, — глибоко зітхнула вона.

— Це не втеча.

— Для когось так. Але не для мене.

— Ну хоч твій дядько прийде на збори?

— Він не може.

— Та чому він, в біса, не може?!

Він не знайшов час її підтримати? Вона ж залишилася сама, навіть незважаючи на те, що поряд був я!

— Ще рано. Я йому навіть нічого не казала.

— Рано? Про що ти? Він у склепі зачинився чи ще чимось зайнятий?

— Скоріше, ще чимось.

Не варто було говорити про це зараз. Вже за кілька хвилин їй і так буде непереливки.

Ми вийшли з авто і попрямували до школи. Починався дощ. Я глянув на Ліну.

«Повір мені, я й так стримуюся. Як розслаблюся — налетить справжнє торнадо».

Люди навколо не зводили з нас очей, деякі навіть тицяли пальцями, що, в принципі, не дивувало мене — з огляду на місцеві правила етикету. Я озирнувся, припускаючи, що біля школи сидітиме Мовчун Редлі, але сьогодні його ніде не побачив.

* * *

Ми зайшли до спортзалу з бічного входу. За збігом обставин це виявився вхід для гостей. Лінк і справді подав нам гарну ідею, адже коли ми увійшли, то зрозуміли, що люди купчилися зовні не в черзі на вхід — вони сподівалися бодай почути справу. Всередині зовсім не було вільних місць.

Усе це здавалося пародією на суд присяжних із телевізійного шоу. З іншого боку «зали засідань» стояв складаний пластмасовий стіл, а за ним сиділо декілька вчителів: звісно ж, містер Лі з бундючним червоним метеликом і не менш набундюченим обличчям (у нього був власний бренд зашкарублої упередженості); директор Гарпер і ще декілька людей за окремими столиками — скоріш за все, членів шкільної ради. Усі вони мали такий вигляд, ніби подумки проклинали це засідання і воліли б краще повернутися додому до релігійних програм чи блимання онлайн-крамниць.

На лавках зібрався квіт Гатліна: у перших трьох рядах — місіс Лінкольн і її прихвосні-лінчери з ДАР; далі — члени Сестер конфедерації, Перший методистський хор та Історичне товариство. За ними розташувалися «Янголи-охоронці», тобто усі дівчата, які хотіли бути Саванною та Емілі, а також усі хлопці, які хотіли бути з Саванною та Емілі. Вони вже вишкіряли свої «заступницькі» ікла і не знімали футболок з підозріло еміліподібним янголом у костюмі — звісно ж — «Диких кішок» і з парою широко розпростаних крил. На спині у «Янголів» був принт із меншими крилами, що нібито проростали крізь шкіру, і з бойовим кличем «Ми все бачимо».

Емілі сиділа поряд з місіс Ашер, задерши прив’язану до масивної шини ногу на оранжевий пластмасовий стілець. Коли ми увійшли до зали, місіс Лінкольн примружила очі, а місіс Ашер міцно обійняла Емілі, ніби хтось із нас збирався підбігти до неї і забити палицею як безпомічне дитинча тюленя. Тієї ж миті Емілі вихопила з сумочки телефон і приготувалася. Дуже скоро вона почне строчити есемески всім підряд. Та й що дивного — я не сумнівався, що сьогоднішнє зібрання стане джерелом пліток для всієї околиці.

За кілька рядів від них сиділа Амма, перебираючи на шиї амулети. Можливо, хоч вони оголять на голові місіс Лінкольн роги, які вона так старанно приховувала усі ці роки. Звісно, мого тата тут не було, але через прохід від Амми я побачив Сестер і Тельму. В принципі, це означало, що справи йдуть гірше за мої сподівання: такої пізньої пори Сестри не виходили з дому з 1980 року, коли тітка Грейс переїла перченого і думала, що в неї стане серце. Тітка Мерсі помітила мене й помахала хустинкою.

Я провів Ліну до одинокого сидіння перед аудиторією, вочевидь, приготованого для неї заздалегідь. Справжній розстріл.

«Все буде добре».

«Певна?»

Я чув, як за вікном посилюється дощ. Його краплі вибивали на даху барабанний дріб.

«Я певна, що це все не важливо, що ці люди телепні і що їхні слова не можуть змінити мого ставлення до тебе».

«Ліно, я сприймаю це як, ні“».

Дощ затарабанив іще гучніше — і я зрозумів цей знак. А потім поклав їй у долоню маленький твердий предмет — срібний ґудзик, який я знайшов на потрісканому тарабайчиному сидінні. Того самого дня, коли ми зустрілися під дощем. Здавалося б, дрібниця, але я завжди носив його з собою.

«Тримай. Має допомогти. Мені допомогло — сто відсотків».

Я бачив, чого їй коштує незламність. Вона зняла ланцюжок і додала ґудзик до своєї колекції милих витребеньок.

«Дякую».

Якби могла, вона б усміхнулася.

Я подибав до Сестер і Амми. Тітка Грейс підвелася, спираючись на ковіньку:

— Сюди, Ітане. Ми припасли для тебе місце.

— Може, нарешті всядетеся, Грейс Стетем? — засичала позаду літня жінка з фіолетовим волоссям.

Тітка Пруденс обернулась:

— А ви, може, помовчите, Сейді Ганікат? А то я вас інакше про це попрошу.

Тітка Грейс посміхнулася до місіс Ганікат і додала:

— Сідай, любчику, сідай.

Я протиснувся між бабцями Мерсі та Грейс.

— То як ти, красунчику? — усміхаючись, вщипнула мене за руку Тельма.

За вікном ударив грім, і світло замиготіло. Декілька літніх жінок аж охнули від переляку.

Доволі знервований молодик, який сидів по центру складаного столу, підвівся і прокашлявся:

— Це всього лише стрибки напруги. Тож займіть свої місця, будемо починати. Мене звати Бертран Голлінзворт, я голова шкільної ради. Якщо я не помиляюся, це зібрання скликане з приводу петиції щодо відрахування зі школи Джексона міс Ліни Дюкейн.

Директор Гарпер відповів містеру Голлінзворту як головний обвинувач, чи, точніше, як головний кат при місіс Лінкольн:

— Так, сер. Петицію мені передали декілька занепокоєних батьків, а підписали її ще двісті найшановніших батьків і жителів Гатліна, а також чимало учнів школи.

Ще б пак!

— Які підстави для відрахування?

Містер Гарпер перегорнув кілька сторінок жовтого блокнота і зачитав підстави як справжній вирок:

— Напад. Руйнування шкільного майна. До того ж, міс Дюкейн уже була на випробному терміні.

«Напад? Я ні на кого не нападала».

«Це лише звинувачення. Вони нічого не доведуть».

Я не втримався і скочив, перш ніж директор закінчив промову:

— Це все неправда!

З іншого боку столу вистрибнув іще якийсь чоловік, силкуючись перекричати дощ і кількадесят стривожених моїми манерами жінок:

— Юначе, займіть ваше місце! Тут вам не балаган!

Містер Голлінзворт перекрикнув нас:

— Чи є у нас свідки для обґрунтування обвинувачень?

Тепер іще більше людей перешіптувалися між собою, намагаючись з’ясувати, що ж означає слово «обґрунтування».

Директор Гарпер продер горло:

— Так. І нещодавно до мене надійшла інформація, що підтверджує аналогічну поведінку міс Дюкейн у попередній школі.

«Що він верзе? Що вони знають про мою колишню школу?»

«Гадки не маю. А що в ній трапилося?»

«Нічого!»

Жінка за дорадчим столом перегорнула перед собою кілька паперів:

— Гадаю, ми б хотіли спершу заслухати президента батьківського комітету школи Джексона — місіс Лінкольн.

Лінкова матір артистично вийшла з-за лавки і рушила до гатлінівських присяжних. Тепер вона особисто могла взяти участь у шоу «Суд».

— Доброго вечора, леді та джентльмени.

— Місіс Лінкольн, оскільки ви одна з тих, хто зініціював подання петиції, чи не розповісте ви нам і всім присутнім, що вам відомо про цю ситуацію?

— Певна річ. Міс Рейвенвуд, тобто міс Дюкейн, переїхала до міста кілька місяців тому, і відтоді у школі Джексона почалися всі негаразди. Спочатку вона розбила вікно на уроці англійської.

— А воно розлетілося і мало не поранило мою маленьку до кісток! — вигукнула місіс Сноу.

— Воно взагалі серйозно поранило кількох дітей. Чимало з них постраждало від уламків розбитого скла.

— Постраждала одна Ліна, і це був нещасний випадок! — крикнув Лінк із дальнього кутка зали.

— Веслі Джефферсон Лінкольн, тобі краще негайно піти додому, якщо ти ще маєш здоровий глузд! — засичала місіс Лінкольн.

Потім вона знову опанувала себе, поправила спідницю і повернулася до дисциплінарного комітету:

— Чари міс Дюкейн доволі серйозно діють на «слабку» стать, — додала вона зловтішно. — Як я вже й казала, вона розбила вікно на уроці англійської, і це так налякало багатьох учнів, що, свідомі свого громадянського обов’язку учениці школи Джексона, самі вирішили створити корпус «Янголів-охоронців», чиєю єдиною метою є захист рідної школи. Це справжній загін з охорони безпеки.

Грішні янголи одностайно закивали головами, так наче хтось смикав їх за невидимі нитки. Хоч насправді цей хтось був поряд.

Містер Голлінзворт продовжував робити нотатки на жовтих сторінках блокнота:

— Ліна Дюкейн була причетна лише до цього випадку?

Місіс Лінкольн зробила надзвичайно здивоване обличчя:

— На Бога, ні! На зимовому балі вона увімкнула систему протипожежної безпеки і цим самим зіпсувала всю вечірку й обладнання на чотири тисячі доларів! Але й того їй було замало: на додачу вона спихнула зі сцени міс Ашер і зламала їй ногу, яка, за повідомленням надійних джерел, гоїтиметься не один місяць.

Ліна не зводила очей з якоїсь центральної точки й не дивилась ні на кого з присутніх.

— Дякую, місіс Лінкольн.

Лінкова матір посміхнулася до Ліни та ще й як — не задоволено, не саркастично, а з бажанням зруйнувати її життя і станцювати на його уламках.

Потім вона вирушила до свого місця, але дорогою зупинилась.

— Мало не забула одну річ, — вона зиркнула на Ліну і витягнула з сумки якісь папери. — У мене є документи з попередньої школи міс Дюкейн. Хоча її б краще було назвати не школою, а певною установою.

«Ніяка це не установа. Це приватна школа».

— Як уже зазначав директор Гарпер, міс Дюкейн не вперше виявляє агресію.

Подумки я чув Лінин відчайдушний крик і намагався її заспокоїти.

«Не переймайся».

Але переймався і я сам. Місіс Лінкольн не говорила б того, чого не могла довести.

— Міс Дюкейн дуже неспокійна дівчина. Вона страждає на психічну хворобу, ось таку… — місіс Лінкольн пробіглася пальцями по паперах, немовби шукаючи потрібний документ. Я чекав, що вона зараз вигукне «Ліна — інша! Ось її діагноз!» Але натомість почув: — Так-так, на біполярний афективний розлад, який лікар Ашер вважає небезпечним психічним станом. Люди з цією хворобою схильні до насильства й непередбачуваної поведінки. Це спадкове захворювання. Її матір теж страждала на подібне.

«Цього не може бути».

Дощ посилився і забив у дах потоками води. Вітер завив, бахкаючи дверима спортзалу.

— Якщо по правді, чотирнадцять років тому її мати вбила її батька.

Весь зал зойкнув.

На старт. Увага. В сітці.

Спортзалом понісся шум.

— Леді та джентльмени, будь ласка, тиша! — директор Гарпер намагався усіх заспокоїти, але це було все одно, що піднести сірника до пожухлого листя. Коли воно зайнялося, пожежу було не спинити.

* * *

Хвилі обурення не вщухали у залі добрі десять хвилин, а от у Ліниному серці не могли вщухнути взагалі. Воно вискакувало з грудей, я відчував його як власне. В її горлі стояв клубок, і вона от-от могла не втримати сліз — судячи зі зливи за вікном, їй це давалося непросто. Я дивувався, як вона досі не вибігла зі спортзалу. Певно, їй або не бракувало сміливості, або бракувало сил.

Я знав, що місіс Лінкольн бреше. Я вірив у захворювання Ліни так само, як і в те, що «Янголи-охоронці» збиралися боронити школу. Єдине, чого я не знав напевне, то це чи була такою ж брехнею розповідь про Ліниних батьків.

Однак це не зменшувало мого бажання вбити місіс Лінкольн. Я знав Лінкову матір усе життя, але останнім часом думав про неї інакше. Вона вже не асоціювалася в мене з жіночкою, що спересердя могла видерти електрощиток чи полоскала нам мізки лекціями про користь абстиненції. Тепер її вчинки не просто дратували — вона мстилася, вона шукала, як завдати болю. Я тільки не міг збагнути, чому Ліна стала для неї жертвою номер один.

Містер Голлінзворт спробував утихомирити залу:

— Гаразд! Заспокойтеся, будь ласка! Місіс Лінкольн, дякую вам за те, що знайшли час на свідчення. Якщо ви не проти, я б хотів ознайомитися з документами.

Я знову підвівся:

— Це все маячня! Може, просто підпалимо її і подивимося, чи вона горить?

Містер Голлінзворт досі заспокоював присутніх, а засідання перетворювалось на невгамовне ток-шоу.

— Містере Вейт, я попрошу вас сісти або залишити залу. Більше ніхто не перериватиме засідання. Я переглянув письмові свідчення інших свідків і знайшов достатньо чіткий і раціональний спосіб вирішення цієї справи.

Раптом пролунав гучний гуркіт — у кінці зали розчахнулися металеві двері. З вулиці повіяло вітром і потоками дощу.

А крім того…

До зали в товаристві Маріан Ашкрофт розміреною ходою увійшов Мейкон Рейвенвуд. На ньому було чорне кашемірове пальто і строгий сірий костюм у тонку смужку. Маріан несла невелику картату парасольку, яка ледь-ледь могла сховати її від зливи. Мейкон ішов без парасолі, але на ньому не було й краплі води. Слідом за ними чалапав Мовчун — його мокра чорна шерсть стирчала в усі боки і робила його ще більше схожим на вовка.

Ліна обернулася, не встаючи з оранжевого пластикового стільця, і на мить видалася такою вразливою, якою була насправді. Їй стало легше, я бачив, що вона ледь стримується, щоб не розридатись і не кинутись у дядькові обійми.

Мейкон перевів на неї виразний погляд, і вона приборкала своє раптове бажання, а потім він пройшов уздовж ряду до членів шкільної ради.

— Перепрошую за запізнення. Погода сьогодні жахливо нельотна. Жодним чином не хочу вас перебивати; якщо не помиляюся, ви щойно планували сказати щось чітке і раціональне?

Містер Голлінзворт не розумів, що відбувається. В принципі, як і більшість людей у залі. Ніхто з них раніше не бачив Мейкона Рейвенвуда вживу.

— Перепрошую, сер. І не знаю, ким ви себе вважаєте, але ви перериваєте процес слухання. І з собаками сюди… не можна. На території школи вхід дозволено тільки для службових тварин.

— Цілком вас розумію. Так уже трапилося, що Мовчун Редлі — мій собака-поводир.

Я не міг стримати усміх. По суті, це була правда. Мовчун струсив краплі зі свого масивного тіла, умивши ними усіх неподалік проходу.

— Що ж, містере?..

— Рейвенвуд. Мейкон Рейвенвуд.

Лавки знову охнули і почали пошепки передавати одна від одної своє здивування. Всі чекали на цю подію від початку часів; можна було відчути, як у залі розпалюється атмосфера і спектакль набуває ще цікавіших поворотів сюжету. А у Гатліні ніщо не любили більше за спектакль.

— Шановні леді та джентльмени нашого міста, як нарешті приємно з вами всіма зустрітися! Ввіряю вашій увазі мою дорогу подругу і просто гарну жінку доктора Ашкрофт. Вона люб’язно зголосилася скласти мені сьогодні компанію, адже я це місто знаю недосконало.

Маріан помахала рукою.

— Ще раз перепрошую за запізнення і прошу вас продовжувати. Певен, що ви саме збиралися спростувати всі звинувачення щодо моєї племінниці й відпустити цих дітей добре виспатися перед завтрашнім навчальним днем.

На якусь мить містер Голлінзворт мало не погодився з Мейконом, і я навіть був подумав, чи не має Рейвенвуд такого ж дару переконання, що й Ридлі. Жінка з вуликом на голові замість зачіски шепнула щось на вухо містеру Голлінзворту, і він пригадав хід своїх думок.

— Ні, сер, я збирався зробити абсолютно протилежне. Насправді звинувачення, висунуті вашій племінниці, достатньо серйозні, а нещодавні події, висвітлені у письмових свідченнях декількох свідків, не залишають нам вибору — ми повинні виключити її зі школи.

Мейкон помахав Емілі, Саванні та Шарлотті:

— Й ось це ваші свідки? Оті дівчата з кислими обличчями й бурхливою фантазією?

Місіс Сноу скочила зі стільця:

— Ви припускаєте, що моя дочка бреше?

Мейкон чарівливо, як кінозірка, посміхнувся:

— Зовсім ні, дорогенька. Я це стверджую. І певен, ви розумієте відмінність.

— Як ви смієте! — Лінкова мати кинулася на нього, як дика кішка. — Ви не маєте права приходити сюди і порушувати хід засідання!

Маріан виступила наперед і всміхнулася:

— Як сказала одна велика людина, «Будь-яка несправедливість — загроза всій справедливості». А у цій залі, місіс Лінкольн, справедливості нема.

— Не читайте нам тут свої гарвардські лекції.

Маріан згорнула парасолю:

— Не думаю, що Мартін Лютер Кінг навчався в Гарварді.

Містер Голлінзворт авторитетно мовив:

— Факти залишаються фактами. За словами свідків, міс Дюкейн увімкнула систему протипожежної безпеки, що спричинило шкільному майну збитки на кілька тисяч доларів. Також вона зіштовхнула зі сцени міс Ашер, завдавши останній тілесних ушкоджень. Лише цих підстав достатньо, щоб виключити міс Дюкейн зі школи.

Маріан голосно зітхнула, знову клацнувши парасолею.

— «Важко звільнити дурнів від їхніх улюблених пут», — вона кинула на місіс Лінкольн пронизливий погляд. — Вольтер, іще одна людина, яка не вчилася у Гарварді.

Мейкон мав абсолютно незворушний вигляд, а це ще більше всіх дратувало.

— Містере?..

— Голлінзворт.

— Містере Голлінзворт, якщо ви продовжуватимете у тому ж дусі, то накличете на себе цілковитий сором. Розумієте, відраховувати неповнолітню зі школи у славетному штаті Південної Кароліни — справа нелегальна. Освіта є обов’язковою, а отже, її вимагають скрізь. Ви не можете безпідставно відрахувати невинну дівчину зі школи. Ці дні давно минули, навіть на Півдні.

— Як я вже пояснив, містере Рейвенвуд, у нас є підстави і ми цілком правомірно збираємося виключити вашу племінницю зі школи.

Місіс Лінкольн скочила на ноги:

— Ви не можете просто так вриватися на слухання і втручатися у міські справи! Ви зі свого дому не потикалися роками! Що дає вам право судити це місто чи наших дітей?

— Ви маєте на увазі жалюгідну колекцію маріонеток, одягнутих, як… на кого це вони схожі — на єдинорогів? Пробачте вже мій поганий зір, — вказав Мейкон на «Янголів-охоронців».

— Містере Рейвенвуд, вони янголи, а не єдинороги. Хоч і не дивно, що ви не впізнали посланців Божих, оскільки у церкві я вас не бачила жодного дня.

— «Хто з вас без гріха, нехай перший той каменем кине»,[23] місіс Лінкольн, — Мейкон витримав паузу, нібито для того, щоб місіс Лінкольн встигла його зрозуміти. — Якщо ж говорити про суть вашої ремарки, то ви абсолютно праві — я багато часу провів удома, але зовсім від цього не страждав. Мушу вам зізнатися, мій дім — чарівне місце. Однак, цілком імовірно, що мені варто більше часу проводити в місті, серед вас. Щоб, ну як би це сказати, трішки все розворушити.

В очах місіс Лінкольн читався жах, а жіночки з ДАР нервово засовалися на лавках.

— Якщо Ліна не повернеться до школи Джексона, вона буде навчатися вдома. Можливо, я запрошу її двоюрідних братів чи сестер, щоб Ліна не втрачала спілкування. У навчанні має бути й соціальна складова. Деякі з її кузенів і кузин дуже цікаві. З однією з них ви вже встигли познайомитися на вашому зимовому маскараді.

— Це був не маскарад!

— Перепрошую. Я просто припустив, що ті сукні були костюмами блазнів чи вичепурених принцес.

Місіс Лінкольн почервоніла. Вона вже не була місіс Заборона чи місіс Цензура. Вона вже була місіс Загроза. Я почав хвилюватися за Мейкона і за всіх нас.

— Містере Рейвенвуд, говорімо начистоту. Вам немає місця в Гатліні. Ви тут чужий, як і ваша племінниця. А тому я гадаю, що ви не маєте права висувати свої вимоги.

Мейкон трішки перемінився на обличчі й покрутив на пальці перстень:

— Місіс Лінкольн, я ціную вашу відвертість. Спробую відповісти вам тим самим. І для вас, і для будь-кого в місті було б величезною помилкою продовжувати цю справу Розумієте, я володію деякими заощадженнями і люблю їх витрачати. Якщо ви не дозволите моїй племінниці повернутися до школи Джексона, я буду змушений витратити ці гроші. Можливо, я відчиню тут власний супермаркет.

Ця фраза викликала новий сплеск у залі.

— Це погроза?

— В жодному разі. Просто за дивним збігом обставин я володію землею, на якій розташувався готель «Південний комфорт». Його закриття буде невигідним для вас, місіс Сноу, адже тоді вашому чоловікові доведеться їздити на зустрічі зі своїми милими подругами значно далі, а це змусить його запізнюватися на вечерю. Ми ж не можемо цього допустити, чи не так?

Містер Сноу почервонів, як буряк, і заховався за спинами хлопців з футбольної команди, але це був лише початок.

— А ваше обличчя, містере Голлінзворт, здається мені дуже знайомим. Так само, як і яскравий лик квітки Конфедерації, що сидить ліворуч од вас, — Мейкон вказав на жінку зі шкільної ради поряд з Голлінзвортом. — Чи не міг я бачити вас разом? Б’юся об заклад…

Містер Голлінзворт похитнувся:

— Звісно, ні, пане Рейвенвуд! Я одружений чоловік!

Мейкон обернувся до іншого, лисуватого чоловіка по праву руч від Голлінзворта:

— А щодо вас, містере Ебіт… Якщо я вирішу скасувати угоду на оренду землі для «Блудного собаки», то де ж ви пиячитимете вечорами, в той час як ваша дружина вважає, що ви ходите на Біблійні заняття?

— Вілсоне, як ти міг прикриватися нашим Усемогутнім Богом! Ти згориш у геєні вогненній, і не зійти мені з цього місця, якщо це не так! — викрикнула місіс Ебіт, хапаючи сумочку і пробиваючись до проходу.

— Розалі, це неправда!

— Хіба? — посміхнувся Мейкон, — навіть не знаю, що розказав би мені Мовчун, якби міг говорити. Він оббігав усі закутки й двори вашого славетного міста і, певно, натрапив на кілька цікавих історій.

Я ледве стримував сміх.

Почувши своє ім’я, Мовчун нашорошив вуха, і ще більше людей почали схвильовано соватися на лавках, побоюючись, що він розкаже щось і про них. Після Дня всіх святих мене б це вже не здивувало, та й знаючи репутацію Мейкона, навряд чи здивувало б когось іще.

— Як бачите, цьому місту не бракує нечесних людей. Тому я щиро занепокоївся, коли дізнався, що свідками у цій справі фігурують всього-на-всього четверо дівчат і що вони висувають такі серйозні звинувачення моїй родині. Можете собі уявити, як я сприйняв цю новину. Тож чи не в наших з вами інтересах облишити цю справу? Хіба ж, пане, це було би не по-джентльменському?

Містера Голлінзворта мало не нудило, а жінка ліворуч ладна була провалитися під землю. Містер Ебіт, чийого імені, як я бачив, ніхто й не знав, поки Мейкон не назвав його, вже вибіг слідом за дружиною. Решта трибуналу перелякалася до смерті, ніби щохвилини Мейкон Рейвенвуд чи його пес могли розпочати розповідь під назвою «Брудні таємниці міста».

— Гадаю, ви маєте рацію, містере Рейвенвуд. Ми проведемо розслідування, перш ніж продовжувати розгляд справи. У ній можуть бути неточності.

— Дуже мудре рішення, містере Голлінзворт. Надзвичайно, — Мейкон підійшов до маленького столика, за яким сиділа Ліна, і подав їй руку. — Ходімо, Ліно, вже пізно. А в тебе завтра уроки.

Ліна підвелася, здаючись вищою і стрункішою, ніж зазвичай. Дощ стихав. Маріан пов’язала їй на голову хустину, і вони втрьох пішли до дверей через прохід у супроводі вірного Мовчуна. Поглядами вони старалися не зустрічатися з присутніми.

Як на те схопилася місіс Лінкольн.

— Її мати вбивця! — кричала вона, тицяючи в Ліну.

Мейкон обернувся і зустрівся з нею очима. В них промайнуло щось схоже на ту емоцію, яку в нього викликав принесений мною медальйон. Мовчун страхітливо загарчав.

— Обережно, Марто, ніколи не знаєш, коли знов доведеться зустрітись.

— Я знаю, Мейконе, — відповіла вона, розтягуючи губи.

Хтозна, яка між ними пробігла кішка, але склалося враження, що Мейкон і місіс Лінкольн не просто сперечалися.

Маріан знову розгорнула парасольку, хоча вони ще не вийшли з зали, і дипломатично усміхнулася присутнім.

— Сподіваюся побачити вас усіх у бібліотеці. Ми відчинені у будні до шостої вечора, — сказала вона і, киваючи, додала: — Бо що ми без бібліотек? Люди без минулого і майбутнього. Запитайте про це у Рея Бредбері або прочитайте самі на стіні громадської бібліотеки.

Мейкон узяв Маріан за руку, але вона ще не договорила.

— І до речі, місіс Лінкольн, він теж не вчився у Гарварді. Навіть не відвідував коледж.

По цих словах вони пішли геть.

19. XII

Біле Різдво

Всі гадали, що після зборів дисциплінарного комітету Ліна не прийде до школи. Однак вона з’явилася вже наступного дня, у чому я насправді й не сумнівався. Ніхто, крім нас двох, не знав, що одного разу Ліна вже покинула навчання і тому не збиралася робити цього знову. Ніхто не міг позбавити її законного права ходити до школи. Для всіх уроки були каторгою, а для неї — повною свободою. От тільки, на жаль, це мало що значило: одразу після зборів Ліна стала для учнів школи Джексона невидимкою — ніхто не дивився в її бік, не розмовляв з нею, не сідав поряд у їдальні, на стадіоні чи в класі. До четверга половина учнів вирядилася у футболки «Янголів-охоронців» і скрізь «розмахувала» своїми білими крильми. З того, як на Ліну дивилися вчителі, я розумів, що й половина з них не цураються «білокрилих». У п’ятницю я вирішив здати баскетбольну форму — тепер ми з хлопцями грали по різні боки майданчика.

Тренер не тямив себе від гніву. Втихомирившись, він лишень похитав головою:

— У тебе не всі вдома, Ітане Вейт. Поглянь, як ти граєш, які у тебе шанси, а ти посилаєш це все коту під хвіст, і хто виною? Якесь дівчисько!

Я впізнавав цей тон. Якесь дівчисько. Тобто племінниця старого Рейвенвуда.

Однак на грубе слово щодо мене чи Ліни поки що не зважився ніхто. Якщо місіс Лінкольн і вселила у гатлінівців страх Божий, то Мейкон Рейвенвуд змусив їх боятися дечого страшнішого. Правди.

Спостерігаючи, як числа на стінах Ліниної кімнати і на її долоні прискорюють зворотний відлік, я всерйоз замислився над тим, що мало невдовзі статись. А що як ми дійсно не зможемо нічого змінити? Що як Ліна завжди мала рацію і насправді повинна зникнути після свого шістнадцятиріччя? Та Ліна, яку я знав — і яку нібито й не знав ніколи.

У нас була лише «Книга місяців» і надокучлива думка, яку я щосили намагався відігнати геть.

Книги недостатньо.

* * *

«…Серед наділених чарами є дволика сила, що породжує і світло, і тьму».

— Мені здається, що зі світлом і темрявою ми все з’ясували. Як гадаєш, чи не час почитати про щось приємне? Наприклад, про те, як уникнути обрання? Чи здолати катакліста-екстреміста? Чи обернути час назад? Про це немає окремих розділів? — хвилювався я, а Ліна грала в мовчанку.

З нашого місця на стадіоні школа мала сумний і безлюдний вигляд. Ми б мали бути на шкільному науковому ярмарку, де Аліса Мілкгауз замочувала яйця в оцті, Джексон Фрімен розповідав про вселенський масштаб глобального потепління, а Енні Ганікат знову бралася за озеленення школи. Можливо, і «Янголам-охоронцям» не завадило б пустити флаєри на повторну переробку.

З мого наплічника стирчав підручник алгебри, і я дивився на нього, розуміючи, що у школі Джексона мені більше немає чого вчити. За останні кілька місяців я вивчив більш ніж достатньо. Ліна з головою занурилася в нашу книгу, опинившись зовсім не там, де я. Останнім часом я постійно носив книгу з собою, побоюючись, що Амма може ненароком знайти її в моїй кімнаті.

— Ось дещо про катаклістів: «Той, що силу найтемнішу має і в цьому й іншому світах перебуває, — це катакліст. Той, що найсвітлішу силу має і все цим світлом обіймає, — природник. Без одного немає другого, як без темряви немає світла».

— Бачиш? Ти не станеш темною. Ти світла, бо ти природниця.

Ліна похитала головою і вказала на наступний абзац:

— Необов’язково. Так вирішив мій дядько, але ось послухай: «В час обрання явиться істина. Що темрявою ввижалося, може стати світлом, а що світлом — тьмою».

Так, вона мала рацію. Ніхто не міг сказати напевне.

— Тоді все набагато складніше, і я навіть не знаю, чи розумію цей текст до пуття.

— «Бо темна субстанція породила темний вогонь, а темний вогонь породив і силу лілумів у світі демонів, і чародіїв темряви та світла. Зникне одна сила — зникнуть усі. Темний вогонь створив велику темряву і велике світло. Вся сила — темна, бо й темрява є світлом».

— Темна субстанція? Темний вогонь? Це що, теорія великого вибуху для чародіїв?

— А що таке лілум? Я такого й не чула ніколи, але хіба почуєш, якщо ніхто нічого не розповідає! Я он навіть не знала, що моя мати жива, — вдавано-глузливо зронила Ліна, але її голос відлунював болем.

— Можливо, лілум — колишня назва чародіїв.

— Що більше я дізнаюся, то більше не розумію.

«І то менше залишається часу».

«Не кажи цього».

Продзвенів дзвоник, і я підвівся:

— Йдеш?

— Я ще трішки тут посиджу, — похитала вона головою.

Сама, на холоді. Такі випадки траплялися дедалі частіше; з часу зборів дисциплінарного комітету вона й очей на мене не підводила, ніби я був одним з них. Я не засуджував Ліну, адже чудово розумів, що вся школа сприймає її як колишню психічку, котра й досі страждає на роздвоєння особистості, та ще й дочку вбивці.

— Ти все ж таки сходи на урок. Не давай Гарперу зайвого приводу до тебе чіплятись.

Обернувшись, вона кинула погляд на школу:

— Хіба вже не байдуже?

* * *

Решту дня Ліни не було видно. Якщо вона й з’являлася на заняттях, то думала про своє. Вона не прийшла на хімію, де ми писали тест із періодичної системи Менделєєва.

«А., ти не темна. Я б це відчув».

Її не було на історії, де ми інсценували дебати Лінкольна й Дугласа, а містер Лі змушував мене пристати на бік рабовласників. Він точно спробував провчити мене за ще не написану «вільнодумну» самостійну.

«Не давай їм на тебе тиснути. Вони нічого не важать у твоєму житті».

Вона не з’явилася і на занятті з мови жестів, де я показував перед усім класом пісню «Гори-гори, маленька зірко», а решта баскетболістів зловтішалися з цієї сцени.

«Л., я нікуди не зникну, ти ж не можеш отак про мене забути!»

Виявляється, вона могла, і доводила це мені просто зараз.

* * *

По обіді мені урвався терпець. Я дочекався на Ліну після уроку тригонометрії і потягнув її у кінець коридору, кинувши дорогою рюкзак. Потім узяв у долоні її обличчя і підняв ближче до себе.

«Ітане, що ти робиш?»

«Це».

Я притягнув її лице до себе обома руками. Коли наші вуста торкнулися, я відчув, як тепло мого тіла розтоплює Лінин холод, як вона тане в моїх руках, віддаючись тому пориву, що зв’язав нас від самого початку. Ми знову були разом. Ліна кинула книжки і обвила руками мою шию, реагуючи на мій дотик. У мене паморочилось у голові.

Пролунав дзвінок, і Ліна, відсапуючись, відштовхнула мене. Я підняв її збірочку Чарльза Буковскі «Радощі проклятих» і пошарпаний зошит на спіральці. Зошит розсипався на очах, але й далі служив вірну службу, зберігаючи Лінині нотатки останніх місяців.

«Не варто було цього робити».

«Чому? Ти моя дівчина, і я сумую за тобою».

«Ітане, п’ятдесят чотири дні! Це все, що у нас залишилося. І годі вже вдавати, що ми можемо щось змінити — легше прийняти все, як є».

Ліна сказала це так, наче має на увазі не тільки свій день народження. Наче йшлося про всі інші речі, яких нам змінити не до снаги.

Вона відвернулася, але я впіймав її за руку, поки вона не пішла геть. Якщо я правильно зрозумів зміст її слів, то хотів, щоб вона сказала їх мені просто у вічі.

— А., що ти маєш на увазі? — ледь вимовив я.

Ліна відвела погляд.

— Ітане, я знаю, що ти віриш у щасливий кінець, та й що казати — деякий час я вірила теж. Але ми живемо в різних світах, і в моєму одного бажання замало. Самих мрій недостатньо, — вона не підводила очей. — Ми надто різні.

— І це зараз ми занадто різні? Після всього, через що нам довелося пройти? — я підвищив голос, і до мене обернулося кілька учнів. На Ліну вони й уваги не звернули.

«Ми справді різні, бо ти смертний, а я чародійка. Наші світи можуть перетинатися, але ніколи не зіллються в один. Не можна жити в обох світах водночас».

Я зрозумів, що вона мала на увазі себе. Емілі, Саванна, хлопці з баскетболу, місіс Лінкольн, містер Гарпер, «Янголи-охоронці» — усі вони зрештою отримали те, чого хотіли.

«Ти так кажеш через дисциплінарний комітет? Не дозволяй їм…»

«Ні, не через комітет, через усе решту. Я тут чужа, Ітане. А ти — ні».

«Ага, значить, тепер я такий, як вони! Ти це мала на увазі?»

Вона заплющила очі, і я мало не навіч побачив, як у голові в неї плутаються думки.

«Я не кажу, що ти такий, як вони, але ти один з них. Ти прожив тут усе життя і житимеш далі після мого обрання. Знову ходитимеш цими коридорами й вулицями, навіть якщо я буду не тут. Ти залишишся, і хто знає, скільки ще років туї пробудеш. А ти сам казав — у гатлінівців чудова пам’ять».

«Два роки».

«Що?»

«Я пробуду тут іще два роки».

«Два роки — задовгий строк, щоб гратись у невидимку. Повір, я знаю».

Ми стояли мовчки, а вона відривала смужки паперу від спіралі блокноту:

— Я втомилася боротись. І вдавати, що нормальна, теж.

— Ти не можеш здатися! Не зараз! Після всього, що сталось… не дай їм перемогти!

— Вони вже перемогли. Вони перемогли того самого дня, коли я розбила вікно.

Ліна здавалася. З її тону я зрозумів, що вона втомилася не лише від школи.

— Ми розходимося? — затамувавши подих, запитав я.

— Будь ласка, не ускладнюй ситуацію! Я теж цього не хочу…

«Тоді не роби цього».

Я не міг дихати, не міг думати — для мене знову зупинився час, як тоді, на День подяки. От тільки цього разу мова йшла не про чари, а якраз навпаки.

— Я думаю, так буде простіше. Моїх почуттів до тебе це не змінить усе одно, — вона підвела до мене великі смарагдові очі, повні сліз. А потім розвернулася й побігла по коридору, де зараз стояла така тиша, що можна було би почути, як падає олівець.

«З Різдвом тебе, Ліно».

Однак відповіді не було. Вона пішла, а я не зміг би звикнути до цієї думки ні за п’ятдесят три дні, ні за п’ятдесят три роки, ні за п’ятдесят три століття.

* * *

За п’ятдесят три хвилини я самотньо дивився у вікно серед гамірної їдальні. Пояснення зайві. Гатлін затягнули сірі хмари, та снігу можна було не чекати. У нас не сніжило роками, а точніше — відтоді, як мені виповнилося дванадцять. Усе, на що ми могли розраховувати, — це зо два сніжні дні на рік.

Я страшенно хотів снігу. А ще — відмотати час назад і повернути розмову в коридорі, сказати Ліні, що мені байдуже до міста, до того, ненавидить воно мене чи ні. Я ж бо раніше блукав, а вона знайшла мене в моїх снах і згодом — на шосе під дощем. Могло здатися, що це я весь час намагався урятувати Ліну, але насправді вона врятувала мене, і я не був готовий до того, що вона розірве стосунки просто зараз.

— Здоров, чувак, — навпроти мене за столиком з’явився Лінк. — А де Ліна? Я хотів їй подякувати.

— За що?

Лінк дістав з кишені згорнутий шматок сторінки з блокнота:

— Вона написала мені пісню. Круто, еге ж?

Я й дивитися на неї не хотів. Виходить, Ліна не розмовляла зі мною, але спілкувалася з Лінком!

Лінк потягнув шмат непочатої піци у мене з тарілки.

— Слухай, хотів тебе попросити.

— Звісно. Про що?

— Ми з Ридлі вирішили поїхати на канікули до Нью-Йорка. А якщо хтось запитає, то скажеш, що ми в церковному таборі в Саванні.

— У Саванні немає церковного табору.

— Так, але моя мати цього не знає. Я казав їй, що записався, бо там грають баптистський рок.

— І вона повірила?

— Вона якась дивна останнім часом, але чи мені не байдуже? Відпустила, та й усе.

— Слухай, байдуже, що сказала твоя мама! Їхати все одно не слід. Ти дечого не знаєш про Ридлі. Вона… вона небезпечна. З тобою щось може статись…

У Лінка засвітилися очі. Я ще ніколи не бачив його таким раніше. Хоч у принципі, я взагалі давно його не бачив. Я весь час поводив з Ліною, думав про Ліну, про книгу, про день народження — про все, навколо чого обертався мій світ іще годину тому.

— То я ж на це і сподіваюся! Я й сам на неї запав. Щось вона зі мною робить, чувак, — по цих словах він стягнув з моєї таці рештки піци.

Ще якусь мить я вагався, розповідати Лінку про все чи ні. Спочатку в нас не було секретів. Ліна, її родина, Ридлі, Женев’єва, Ітан Картер Бейт… чи віритиме мені Лінк і далі? Інколи розумієш, що забагато вимагаєш навіть від ліпшого друга. Я не міг його втратити, ні, тільки не сьогодні, не зараз, і так само не міг відпустити в Нью-Йорк разом з Ридлі.

— Слухай, друже. Ти маєш мені повірити. Не водися з нею — вона просто тебе використовує. Тобі ж буде боляче.

Лінк зім’яв у долоні банку «коли»:

— A-а, ясно. Якщо зі мною тусується найкрутіша чикса міста, то вона обов’язково мене використовує. Ти що, один такий вродився, щоб чіпляти гарячих дівчат? Відколи це ти так запишався?

— Я не про те…

Лінк підвівся з-за столу.

— Мені здається, ми обоє знаємо, про що ти. Забудь, я нічого в тебе не просив.

Запізно. Ридлі вже вселилася в Лінка, і можна було до нього й не говорити. Але ж я не міг втратити й свою дівчину, й свого ліпшого друга воднораз!

— Чекай, я ж зовсім про інше. Звісно, я нічого не скажу, та й твоя матір навряд чи до мене заговорить.

— Круто. Ех, важко мати найкращого друга, не гіршого ні розумом, ні фейсом, — Лінк узяв з моєї таці коржик і розломив його навпіл. Цей коржик міг бути тим самим брудним шоколадним батончиком, яким він поділився зі мною, піднявши з підлоги автобуса. Лінк пробачив. Розірвати нашу дружбу було не під силу навіть такій дівчині, як сирена.

Тим часом Емілі не зводила з Лінка очей.

— Йшов би ти звідси, доки вона на тебе не настукала. А то не поїдеш ні до справжнього церковного табору, ні до уявного.

— Не хвилює.

Насправді ж це його все-таки хвилювало. Він менше за все хотів застрягти вдома з матір’ю на всі зимові канікули. Та й боявся, що його уникатимуть у команді й у школі, навіть якщо сам був надто дурним чи надто відданим, щоб це збагнути.

* * *

У понеділок я допомагав Аммі зносити з горища коробки з прикрасами. Пил продирав очі до сліз — принаймні саме так я пояснював собі їхню появу. Серед старих прикрас я знайшов маленьке місто з білими ліхтариками, яке мама щороку ставила під новорічну ялинку на клапті ватяного снігу. Ці будиночки належали її бабусі, і вона любила їх до нестями. Так сильно, що полюбив їх і я, хоча зроблене це місто було з тонкого картону, клею і блискіток і завалювалося чи не щоразу, коли я намагався скласти його докупи. «Старі речі кращі за нові, Ітане, — казала мама, підіймаючи стару жерстяну машинку. — Уяви, нею могла гратися моя прабабуся, розкладаючи будиночки під ялинкою так само, як і ми зараз».

А коли ж я востаннє бачив це місто? Певно, тоді ж, коли востаннє бачив маму. Тепер воно здавалося ще мініатюрнішим, а картон — іще більш пошарпаним і старим. У жодній з коробок я не знайшов ні людей, ні тварин, а через це місто здавалося порожнім, і мені ставало сумно. Без Ліни магія зникла. Я відчув, як знову, попри все, що сталося, лину до неї.

«Все не так. Усі коробки на місці, але все змінилося. Її нема. Це вже навіть не місто. І вона ніколи не зустрінеться з тобою».

Та відповіді я не почув. Ліна зникла, чи закрила мені доступ до своїх думок, і я навіть не розумів, що засмутило мене більше. Мені було по-справжньому самотньо, але ще гірше за самотність те, що всі бачать її в твоїх очах. Тому я вирішив піти туди, де не буде зайвої уваги. До бібліотеки.

* * *

— Тітко Маріан?

У бібліотеці, як завжди, було холодно й безлюдно; гадаю, після зборів дисциплінарного комітету до Маріан навряд чи заходив хтось із містян.

— Я тут, позаду.

Вона сиділа на підлозі у пальті, обклавшись до пояса розгорнутими книжками. Здавалося, що вони самі попадали до неї з полиць. Маріан тримала книжку і читала її вголос у звичній співучій манері:

Він йде до нас, тепер Він з нами.

Омиту сонцем і дощами

Він будить землю, щоб буяла

Повсюди цвітом. Він — наш цвіт…

Вона згорнула книжку.

— Роберт Геррік. Це Різдвяна колядка, котру співали королю у Вайтгольському палаці.

Вона здавалася такою самою далекою, як і Ліна. Та і я останнім часом.

— Вибачте, але я його не знаю.

В бібліотеці стояв такий холод, що я бачив хмарки пари, які зривалися з її вуст.

— А про кого це тобі нагадало? «Будить землю… Він — наш цвіт…»

— Ви маєте на увазі Ліну? Певен, місіс Лінкольн щось би на це сказала, — сів я поряд з Маріан, відсуваючи книжки в прохід.

— Місіс Лінкольн — нещасне створіння, — похитала головою Маріан і витягнула новий фоліант. — Діккенс вважає, що Різдво — це час, коли ми маємо вільно відкривати свої серця і дивитися на людей нижчого статусу чи стану не як на окрему расу, а як на подібних собі мандрівників до могили.

— А з обігрівачем щось не те? Викликати електрика?

— Я його і не вмикала. Забула, — вона поклала книжку на стос у себе біля ніг. — Бідолашний Діккенс ніколи не був у Гатліні: на нашу долю випало забагато закритих сердець.

Я узяв якийсь томик. Ричард Вілбур. Потім розгорнув, вдихаючи запах паперу, і кинув оком на вірші:

Що протилежне до тандему?

І ти, і я самотні йдемо.

Дивно, але вірші говорили моїми почуттями. Я різко згорнув книжку і подивився на Маріан.

— Дякую, що прийшли на зібрання, тітко Маріан. Сподіваюся, це не завдало вам багато проблем. У мене таке відчуття, що у всьому винен я.

— Ні, не ти.

— Але ж так здається, — відповів я, відкидаючи книжку.

— То ти тепер батько всесвітнього невігластва? Це ти навчив місіс Лінкольн ненавидіти, а містера Голлінзворта — боятися?

Ми сиділи на підлозі в оточенні книжкових палітурок, і Маріан стисла мою руку.

— Ця битва почалася задовго до тебе, Ітане, а тому ні на тобі, ні, боюсь, навіть на мені вона не скінчиться, — Маріан уже не усміхалася. — Коли я сьогодні вранці прийшла до бібліотеки, ці книжки лежали купкою на підлозі. Не знаю як, не знаю чому, адже учора я замкнула всі замки, та й зранку все було зачинено. Знаю лишень, що коли сіла переглянути ці томи, то знайшла у кожному з них послання щодо теперішніх подій у місті. І стосуються ці послання і Ліни, і тебе, і навіть мене.

Я похитав головою:

— Це збіг. З книжками завжди так.

Маріан наосліп дістала томик і простягнула його мені:

— Добре. Прочитай ось звідси.

Я взяв книжку з її рук.

— Що це?

— «Юлій Цезар» Шекспіра.

Я почав читати:

Керують люди долею своєю, не зірки.

Зіркам не треба, Бруте, дорікати,

Лиш нам самим за власну легкодухість.

— І до чого тут я?

Маріан подивилася на мене поверх окулярів:

— Я просто бібліотекарка. Я можу дати тобі книжки, але не дам відповідей, — Маріан усміхнулася. — Про долю питається: ти правиш нею чи зірки?

— Ви про Ліну чи про Юлія Цезаря? Бо соромно сказати, та я не читав цієї п’єси.

— Сам вирішуй.

* * *

Решту часу ми перебирали стоси і по черзі читали одне одному уривки. Нарешті я зрозумів, навіщо сюди прийшов.

— Тітко Маріан, мені, напевно, знову потрібно в архів.

— Сьогодні? У тебе немає нагальніших справ? Подарунки до Різдва не купуватимеш?

— Не люблю я крамниць.

— Мудро сказано. Щодо мене, то я люблю Різдво в цілому… Якось по-своєму воно дійсно наближає нас до миру й злагоди. Але щороку все дивніше.

— Знову Діккенс?

— Е. М. Фостер.

Я зітхнув:

— Не можу цього пояснити, але зараз мені потрібно побути біля мами.

— Розумію, мені теж її бракує.

Я не знав, як розповісти Маріан про те, наскільки мами бракує мені. Як важко було збирати іграшкове місто, як усе здавалося неправильним… Слова застрягали в горлі, ніби хтось інший намагався говорити крізь моє сум’яття.

— Я просто подумав, що як опинюся серед її книжок, то зможу повернутися в минуле. Зможу поговорити з мамою. Одного разу я прийшов до неї на могилу, але так і не відчув, що вона там, під землею, — я потупився у пляму на килимі.

— Розумію.

— Я й досі не вірю, що вона там. Це ж безглуздо! Навіщо раптом закопувати того, кого ми любимо, у чорну брудну діру? Де холодно, де пусто і кишать черви? Після всього, що було, це не може просто так закінчитися!..

Я намагався не думати про те, як там, унизу, її тіло перетворюється на кістяк, а згодом і на порох. Мене вернуло на саму думку про те, що вона проходила через це сама — як і я наодинці переживав зараз свою скруту.

— А як би ти хотів, щоб усе закінчилося? — запитала Маріан, поклавши руку мені на плече.

— Не знаю. Може, я, може, хтось інший мав би хоч пам’ятника їй збудувати.

— Як генералу? Ото б твоїй мамі було смішно, — Маріан узяла мене під лікоть. — Я знаю, про що ти. Ти вважаєш, що вона не там, а тут.

Маріан простягла руку, і я допоміг їй встати. Так само, не рознімаючи долонь, ми спустилися до архіву. В ту мить я відчув себе маленьким хлопчиком, за яким Маріан доглядала, доки мама була на роботі. Бібліотекарка дістала важку зв’язку ключів і відімкнула двері. Але слідом за мною не пішла.

В залі архіву я сів за мамин письмовий стіл. У мамине крісло. Воно було дерев’яним і мало тавро університету Дюка. Певно, мама отримала його за червоний диплом чи ще за якісь наукові заслуги. Крісло не можна було назвати зручним, однак мені було в ньому зручно. І звично. Вдихав запах старого лаку, — того самого, який малим хлопчиськом намагався відгризти, — й одразу ж почувся краще, ніж за весь останній час. Я всотував аромат книжок, загорнутих у пузирчастий целофан, запах старих потрісканих пергаментів, пил дешевих ящичків для картотеки. Я відчував особливу ауру маминої планети. Цілком особливої планети. В ту мить я знову став семирічним хлопчиком, що сидів у мами на колінах і ховав носа у її плече.

Мені хотілося додому. Без Ліни мені більше не було куди йти.

Я взяв зі столу маленьку фоторамку, заховану за стосами книжок. На світлині були мої батьки — разом, у татовому кабінеті. Хтось зробив цей знімок дуже давно, ще у чорно-білому варіанті; можливо — для короткого досьє на звороті книжки з їхнім першим проектом. Тоді тато ще був істориком, і вони з мамою працювали разом. У них були дивні зачіски і кумедні штани, а їхні обличчя світилися щастям. На це фото було важко дивитися, та ще важче — поставити його назад. Я саме повертав рамку на місце, коли мій погляд зупинився на одному з запилених томів. Я витягнув його з-під «Енциклопедії зброї Громадянської війни» і «Каталогу рослин Південної Кароліни». Я не знав, про що та книжка, а лише бачив, що закладинкою тут був довгий паросток розмарину. Я всміхнувся: ну принаймні не шкарпетка чи брудна пластикова ложка!

Знахідкою виявилася книга рецептів для кухарів молодшої ліги — «Смажена курятина і соуси». Вона розгорнулася сама по собі на сторінці з «Рагу зі смажених помідорів у маслянці від Бетті Бертон» — на маминій улюбленій страві. Від сторінок віяло розмарином, і я роздивився його уважніше. Гілочка була свіжа, нібито тільки вчора зірвана в саду. Мама точно не могла її сюди покласти, але ніхто інший і не скористався б розмарином як закладинкою. Улюблений мамин рецепт було позначено улюбленим Ліниним запахом. Можливо, книжка дійсно намагалася щось мені сказати?

— Тітко Маріан? Це ви шукали рецепт смажених помідорів?

Вона просунула голову в дверний проріз:

— Ти пригадуєш, щоб я торкалася помідорів, не кажу вже готувала їх?

Я не зводив очей з розмарину.

— Так я й думав.

— Гадаю, це єдине, в чому ми з твоєю мамою не змогли дійти згоди.

— А можна я візьму цю книжку? Буквально на кілька днів?

— Ітане, можеш не питати. Це речі твоєї мами, вона б не забороняла тобі їх брати.

Я хотів поцікавитись у Маріан щодо гілочки розмарину, але не зміг. Не наважувався ні показати цю закладинку, ні віддати… Хоча, скоріше за все, рецепт смажених помідорів не знадобиться мені ніколи в житті. Сховавши книжку під пахву, я вийшов за Маріан з архіву.

— Якщо я буду тобі потрібна — приходь. І ти, і Ліна. Ти ж знаєш. Немає нічого, чого б я не постаралася для тебе зробити, — вона прибрала мені волосся з очей і осяяла мене усмішкою.

Звісно, це не була мамина усмішка, але, безумовно, мама її любила.

Маріан обійняла мене і зморщила носа:

— Це ти пахнеш розмарином?

Знизавши плечима, я вишмигнув з дверей у сіру днину. Можливо, Юлій Цезар мав рацію і настав час подивитися в обличчя моїй і Ліниній долям. Хтозна — були вони у наших руках чи у волі зірок — однак я точно не міг чекати, склавши руки.

* * *

Коли я вийшов з бібліотеки, падав сніг. Неймовірно! Закинувши голову, я підставив сніжинкам охололе обличчя. Крихкі білі клапті хаотично сипалися з неба. Заметілі не було, навпаки — тихий, погожий сніг падав, як святковий подарунок, як диво, що перетворювало наше свято на справжнє біле Різдво.

Коли я підійшов до ґанку, то на сходах побачив Ліну. Вона сиділа з непокритою головою, скинувши каптур. Тієї ж миті я збагнув, чому пішов сніг: вона підняла білий прапор.

Ліна всміхнулася до мене, й уламки мого життя знову зібралися в одне ціле. Всі негаразди, чи принаймні майже всі негаразди, забулися.

Я сів поряд з нею.

— Дякую, Л.

Вона схилилася мені на плече.

— Я хотіла, щоб було як краще тобі. Я заплуталася, Ітане, але не хочу скривдити тебе. Я й уявити не можу, як житиму, якщо з тобою щось станеться.

Я провів пальцями по її вологому волоссю.

— Будь ласка, не відштовхуй мене. Я не можу більше втрачати тих, кого люблю.

Розстібнувши Лінину куртку, я обійняв її за талію, просунувши руку під светр. Потім притягнув її до себе і поцілував, а вона притискалася до мене, і нам здавалося, що ми розтопимо сніг на всьому подвір’ї, якщо не зупинимо поцілунок.

— Що це було? — засапано запитала вона. Я знову притисся до її вуст і довго цілував її — аж доки не міг більше витримати, і тоді відхилився.

— Гадаю, це і є доля. Я чекав цього з зимового балу і не збираюся чекати далі.

— Не збираєшся?

— Ні.

— Ну… тобі усе ж доведеться почекати. Я й досі під домашнім арештом. Дядечко М. узагалі думає, що я в бібліотеці.

— Мені байдуже, під арештом ти чи ні. Я — вільний. І якщо треба, я переїду до твого будинку і спатиму з Мовчуном на його собачому килимку.

— У нього є власне ліжко. З балдахіном.

— Тим більше!

Усміхнувшись, вона взяла мене за руку. Сніжинки танули, опускаючись на наші теплі долоні.

— Мені бракувало тебе, Ітане Вейт, — мовила вона, цілуючи мене у відповідь. Сніг пустився сильніше і почав стікати з наших плечей. Ми точно випромінювали підвищену дозу тепла. — Можливо, ти мав рацію — ми повинні проводити якнайбільше часу разом. Аж доки… — Ліна замовкла, але я знав, що вона мала на увазі.

— А., ми точно щось вигадаємо, я обіцяю.

Без ентузіазму кивнувши, вона загорнулась у мої обійми. Нас оповив спокій.

— Я не хочу сьогодні про це думати, — сказала вона, пустотливо відштовхуючи мене і повертаючи в реальність.

— Правда? А про що хочеш?

— Про снігових янголів. Я ще ніколи їх не робила.

— Серйозно? Ви що, не вмієте робити янголів?

— Не те щоб не вміємо. Просто я майже ніколи не бачила сніжних зим. Хіба що у Вірджинії, але й там ми прожили всього кілька місяців.

* * *

Годину потому ми сиділи за кухонним столом, мокрі, скуйовджені, в снігу. Амма пішла до краднички, а я намагався приготувати щось схоже на гарячий шоколад.

— Здається, його роблять якось не так, — дражнила мене Ліна, доки я вишкрібав у гаряче молоко нагріті у мікрохвильовці шматочки шоколаду. Результат, як на мене, був дуже навіть нічого — коричнево-біла суміш із невеликою кількістю грудочок.

— Точно? А звідки тобі знати? «Кухня! Гарячого шоколаду, будь ласка!» — перекривив я — наскільки зміг — її сопрано, з чого вийшов химерний, рипучий фальцет. Вона всміхнулася. Мені страшенно не вистачало цієї усмішки, хоча я не бачив її усього лише декілька днів. Мені починало бракувати її навіть за кілька хвилин нашої розлуки.

— До речі, про Кухню. Я маю йти. Я ж сказала дядечку, що в бібліотеці, а вона зачиняється о дев’ятій.

Не виходячи з-за столу, я перетягнув Ліну до себе на коліна, ледь стримуючись, аби щосекунди не лоскотати її, не торкатися її волосся, рук, колін. Тепер, коли вона знову була поряд, я знаходив будь-який привід, щоб це зробити. Нас тягнуло одне до одного, ніби магнітом. Вона пригорнулася до моїх грудей, і ми завмерли, сидячи ось так за кухонним столом, аж доки поверхом вище не почулися кроки. Ліна відскочила від мене, як наполохана кицька.

— Не хвилюйся, це тато. Він просто в душ. Віднедавна це єдиний ритуал, заради якого він виходить з кабінету.

— Йому… йому стало ще гірше, так? — узяла мене Ліна за руку. Ми обоє знали, що запитання риторичне.

— Доки не загинула мама, він таким не був. А потім… потім просто опинився на своїй хвилі.

Я міг не продовжувати. Ліна сотні разів чула ці думки у мене в голові — про те, як загинула мама, як ми перестали їсти смажені помідори, як знелюдніли будиночки Різдвяного містечка; як ми опинилися сам на сам з місіс Лінкольн, не маючи маминих контраргументів, і взагалі, як змінився весь наш світ.

— Мені шкода.

— Знаю.

— То ось чому ти сьогодні пішов до бібліотеки? Побути з мамою?

Я подивився на Ліну, прибираючи пасма з її обличчя, кивнув і дістав з кишені розмарин, обережно кладучи його на кухонну робочу поверхню.

— Дивись, я тобі щось покажу.

Я вивів її з-за столу й узяв за руку. Потім ми почалапали у вологих шкарпетках по старій дерев’яній підлозі до дверей кабінету. Кинувши оком на сходи до батькової спальні, я зрозумів, що у душі ще навіть не ллється вода, а це означало, що часу було вдосталь. І посмикав ручку.

— Зачинено, — насупилася Ліна. — У тебе є ключ?

— Чекай, ось побачиш, що буде.

Ми стояли на місці, не зводячи очей з дверей кабінету. Я почувався телепнем, і Ліна, певно, також, бо вона вже ледь стримувала сміх. Я теж не міг стриматися, але раптом двері прочинилися. Сміх стих.

«Це не чари. Я б відчула».

«Думаю, мені слід зайти, а точніше — нам».

Я відступив, і двері знову зачинилися. Ліна піднесла руку, немовби намагаючись керувати дверима за допомогою власних сил, але я обережно погладив її по спині:

— А., гадаю, це маю зробити я.

Я знову узявся за ручку. Замок провернувся, двері легко відчинилися всередину, й уперше за останні кілька років я ступив за поріг. Кабінет так і залишився похмурим, темним місцем. Над вилинялою канапою, як і раніше, висів затулений простирадлом гобелен, біля вікна стояв різьблений стіл червоного дерева, і скрізь охайними стосами було розкладено аркуші останнього татового роману: на комп’ютері, на стільці, на персидському килимі на підлозі.

— Тільки нічого не торкайся. Він здогадається.

Ліна присіла біля найближчої купки паперів. Потім підняла один аркуш до світла латунної настільної лампи:

— Ітане!

— Не вмикай світла! Я не хочу, аби він прийшов і дав нам прочухана. Він мене вб’є, якщо дізнається, що ми тут були, бо його книжка — єдине, чим він живе зараз.

Ліна простягла мені аркуш без жодного слова. Я взяв його. Він мерехтів якимись карлючками — саме не абияк записаними словами, а карлючками. Я згріб кілька аркушів з найближчої купки — усі вони були списані кострубатими рядками дивних значків і закарлюк. Я підняв інший аркуш — і знову не побачив нічого, крім низки кружечків.

Купа аркушів полетіла зі столу на підлогу, та я не знайшов нічого, крім кружечків, рисок і незрозумілих малюнків. Жодного слова.

І стало ясно — книжки не існувало.

Батько не письменник і навіть не вампір.

Він божевільний.

Я зігнувся, затиснувши голову між колін. Мені стало зле, зле до нудоти. І як я не збагнув цього раніше? Ліна потерла мені спину.

«Все гаразд, у нього нелегкі часи, він знову повернеться до тебе».

«Ні. Його немає! Її немає, і зараз я втрачаю його теж!»

Що, в біса, робив батько увесь цей час, уникаючи мене? Навіщо було спати цілісінький день і працювати всю ніч, якщо насправді ти не пишеш великого американського роману? Якщо все, чим ти займаєшся, то каракулі й кружальця? Ти тікаєш від свого єдиного сина? А Амма знає? Чи всі в курсі, окрім мене? Смішно, га?

«Ти не винен. Не картай себе».

Цього разу я втратив над собою контроль. Переповнений гнівом, я скинув його ноутбук зі столу і розкидав папери, штурхонув лампу і безтямно зірвав покривало з гобелена над диваном. Гобелен упав, зачепивши полицю книжок і витрусивши їх на персидський килим.

— Поглянь на картину, — Ліна витягнула її з-під завалів розкиданих книжок.

Це був викапаний я.

Я, лише у формі конфедерата 1865 року. Але хай там як — я, і ніхто більше.

Напис олівцем на звороті рамки можна було й не читати — ми й так знали, хто це. Навіть пряме темне волосся спадало на обличчя, майже як моє.

— Ось ми й знову зустрілися, Ітане Картер Вейт, — мовив я в унісон з наближенням батькових кроків.

— Ітане Вейт!

Ліна кинула на поріг сполоханий погляд:

— Двері!

Вони грюкнули і замкнулися. У мене сіпнулася брова: навряд чи я коли-небудь звикну до таких сюрпризів.

З того боку гупав кулак:

— Ітане, ти цілий? У чому справа?

Я не зважав, хоч і не знав, що робити далі. Але батька точно бачити не хотів. І раптом я помітив книжки.

— Поглянь, — я став навколішки біля найближчого до мене томика. Він розгорнувся на дев’ятнадцятій сторінці. Я перегорнув на двадцяту, але аркуш знову перегорнувся — на дев’ятнадцяту. Так само, як за власною волею у дверях спрацьовував замок.

— Це ти робиш? — спитав я Ліну.

— Ти про що? Ми взагалі маємо вибиратися звідси. Не до ранку ж тут сидіти.

— Ми з Маріан були вдень у бібліотеці, і, хай як дивно це звучить, Маріан припустила, що книжки дають нам підказки.

— Які підказки?

— Не знаю. Щось про долю, про місіс Лінкольн і про тебе.

— Про мене?

— Ітане, відчини негайно! — гупав у двері батько. Однак він не відчиняв мені довше, а тому тепер не поспішав я.

— В архіві я знайшов мамину світлину і її куховарську книжку, де її улюблений рецепт було закладено гілочкою розмарину. Свіжого розмарину, розумієш? Це все якось стосується і тебе, і водночас моєї мами. А зараз ми в цьому кабінеті, бо нібито щось нас сюди впустило. Чи, можливо, хтось.

— Чи, можливо, ти так подумав, тому що побачив її фото?

— Хтозна, але поглянь, — просто перед нашими очима я перегортав сторінки «Конституційної історії США» з дев’ятнадцятої на двадцяту, але тієї ж миті аркуш перегортався назад.

— Дивно, — Ліна взяла сусідню книжку. — «Південна Кароліна: від колиски до могили». Томик розгорнувся на другій сторінці. Ліна перегорнула на першу, але аркуш перегорнувся на сторінку вперед.

Я прибрав волосся з очей.

— Але на цій сторінці нічого не сказано — це табличка. Книжки Маріан розгорталися на певних сторінках, щоб повідати якесь послання, а мамині книжки мовчать…

— А що як це код?

— Ой, у мами з математикою було зовсім погано. Вона гуманітарій, — промовив я так, ніби це пояснення було вичерпним. Але ж я не гуманітарій, і кому, як не мамі, було це знати найкраще.

Ліна роздивилася наступну книжку.

— Перша сторінка. Це титулка, тут немає більше нічого.

— Та навіщо їй було залишати мені код? — міркував я уголос, а у Ліни вже була відповідь:

— Бо ти завжди знаєш, чим закінчиться фільм. Бо ти виріс із Аммою серед містичних романів і кросвордів. Можливо, твоя мама залишила тобі код, який зможеш розгадати тільки ти.

Тато вже стукав у двері впівсили. Я взяв іще одну книжку:

— Одинадцята сторінка, двадцять перша… Усі здебільшого на початку. Але ж у цих книжках набагато більше сторінок…

— А от в алфавіті небагато літер, правильно?

— Точно.

— Ось у чому сіль!

У дитинстві я не міг висидіти з Сестрами церковної служби, і мама списувала мені церковну програмку всілякими іграми — «шибеницею», «плутанками» — і ось цим, алфавітним кодом.

— Чекай, дай-но ручку, — Ліна взяла зі столу ручку. — Якщо «А» — це 1, а «Б» — це 2… То…

— Не поспішай. Іноді я йшов з кінця, і тоді і — то м’який знак.

Ми сиділи у колі книжок, перебираючи їх під батьків стукіт з коридору. Я не зважав на нього, так само як він останнім часом — на мене. Я не збирався ні відповідати йому, ні бодай-що пояснювати. Хай спробує, як воно — відчути на собі байдужість рідних.

— 19, 2, 11,21, 1, 14…

— Ітане! Що ти там робиш? Що то був за шум?

— 22, 1, 17, 1.

Поглянувши на Ліну, я простягнув їй папірець. Я випередив її.

— Гадаю, це для тебе.

Все стало настільки ясно, ніби в кабінеті за нами стояла мама і сама промовляла до нас ці слова.

ОБИРАЙ САМА

Послання до Ліни.

А мама справді була поряд. В іншому стані, іншому сенсі, іншому світі. Вона залишалася моєю мамою, навіть якщо тепер жила в книжках і замках і пахла смаженими помідорами та старим папером.

Вона жила.

* * *

Коли я нарешті відчинив двері, то побачив батька в банному халаті — скляними очима він утупився вглиб кабінету — повз мене, на купи сторінок уявного роману, розкидані на підлозі, й на портрет Ітана Картера Вейта, який стояв біля дивана вже без простирадла.

— Ітане, я…

— Що? Збирався розповісти мені, що місяцями сидів під замком заради цього? — простягнув я йому зіжмаканий аркуш.

Батько опустив очі. Можливо, він і був божевільним, але добре тямив, що я викрив правду. Ліна зніяковіло сіла на канапу.

— Чому?! Це все, що я хочу знати. Твій роман бодай колись існував? Чи ти весь цей час просто мене уникав?

Батько повільно підвів утомлені червоні очі. Він постарів, ніби життя висмоктало з нього всі сили.

— Я просто хотів бути з нею. Коли я тут, серед її книжок і речей, вона нібито й досі зі мною. Я й досі чую її запах. Смажені помідори… — його голос тріснув, наче він знову обірвав нитку рідкісного зв’язку з реальністю.

Батько пройшов повз мене до кабінету і схилився над одним з помальованих кружечками папірців. У нього тремтіли руки.

— Я намагався писати, — кинув він погляд на мамин стілець. — Але просто більше не знаю, про що писати.

Так, я тут ні до чого. Та й ніколи не був. Вся справа в мамі. Кілька годин тому я так само почувався в бібліотеці, намагаючись відчути серед маминих речей її дух. Але тепер, коли я знав, що вона не зникла зовсім, усе змінилося. Тато був не в курсі — йому вона не відчиняла дверей і не залишала послань. Він не мав навіть цього.

* * *

Наступного тижня на Святвечір старе картонне містечко вже не здавалося таким маленьким. На церкві тримався кривенький шпиль, а ферма навіть не падала, якщо я ставив її як слід. На будинках виблискував білий клей, а охороняв їх такий самий вічний, як час, ватяний сніг.

Я лежав, підперши голову і за звичкою заховавши її під найнижчі гілки розлогої сосни. Блакитно-зелена глиця легенько дряпала мені шию, в той час як я охайно вмощував білі вогники гірлянд у круглі отвори на звороті поламаного містечка. Я сів, щоб оцінити результат, і задивився на блимання різнокольорових вогнів у фарбованих паперових вікнах. Ми так і не знайшли ані людей, ані тварин, та й жерстяні машинки кудись зникли. Місто мовчало, але уперше не здавалося порожнім, а я не був самотнім.

Я дивився на ялинку, слухаючи скрип Амминого олівця і батькової заїждженої новорічної платівки, і раптом помітив якусь темну цятку, загублену у складках ватяного снігу. Це була зірка завбільшки з монетку, розфарбована сріблом і золотом і прикрашена нерівним колом, зробленим, здається, з розігнутої скріпки. Зірка відпала від головної ялинки містечка — ялинки, яку ми не могли знайти роками. Цю ялинку ще в шкільні роки в Саванні зі щітки змайструвала мама.

Я поклав зірку до кишені з наміром наступного разу віддати її Ліні. Хай вона причепить її до свого намиста і завжди тримає при собі. Щоб більше ніколи не загубити. Щоб більше не загубити.

Мамі це точно б сподобалося. Тобто сподобається. Та й Ліна припала б їй до душі, а можливо, мама вже навіть встигла її полюбити.

Обирай сама.

Ця відповідь весь час була поруч. Вона ховалася у книжках у батьковому кабінеті й між сторінок маминої збірки рецептів.

Припорошена снігом.

12.І

Обіцянка

Щось наближалося. Зазвичай, коли так кажуть, не відбувається нічого незвичного, але що менше лишалося до Ліниного дня народження, то більше я замислювався про хід подальших подій. Коли ми повернулися зі шкільних канікул, коридор і шафки були забризкані балончиками — от тільки не подумайте, не вуличними графіті. На англійську вони не скидалися взагалі. Та й словами це важко було назвати, якщо ти ніколи не тримав у руках «Книги місяців».

За тиждень в аудиторії англійської мови розлетілися усі вікна. Звісно, їх міг розбити вітер, от тільки надворі стояв повний штиль, та й навіщо було вітру цілити в шибки одного-єдиного класу?

Оскільки тепер я не грав у баскетбол, то повинен був до кінця року відвідувати заняття з фізкультури. Це був найгірший урок у школі. Після години спринтів і обдирання рук на канаті я пішов до роздягальні — й побачив, що моя шафка відчинена, папери розкидані по підлозі, а рюкзак зник. Хоча за кілька годин Лінк знайшов його на смітнику за спортзалом, я добре затямив: «Книзі місяців» у школі Джексона не місце.

З того дня ми тримали книгу в мене вдома в шафі. Я все чекав, що Амма знайде її, скаже мені з цього приводу кілька «приємних» слів і посипле мою кімнату сіллю, але цього не сталося. За останні півтора місяці я перечитав старий фоліант у шкіряній шабатурці вздовж і впоперек, шукаючи ключ до нього у маминому затертому словнику латинської мови. Аммині кухонні рукавички вберігали мої руки від опіків. Книга містила сотні заклинань, і лише деякі з них були англійською. Решта промовляли до мене невідомими словами мовою чародіїв, яку ми вже й не сподівалися розшифрувати. Що більше ми перечитували сторінок, то неспокійнішою ставала Ліна:

— «Обирай сама». Це нічого не означає.

— Звісно, означає.

— У жодному розділі про це не сказано, у жодному заклинанні.

— Треба шукати далі. Що поробиш, це не загальновідомий факт.

«Книга місяців» повинна була відкрити нам таїну, залишалося тільки знайти її. Тим більше зараз, коли так невідворотно спливав час. Цей місяць міг бути нашим останнім.

Уночі ми лежали в ліжках і спілкувалися одне з одним на відстані багатьох будинків і вулиць, бо кожен вечір наче наближав нас до розмови, яка могла стати останньою.

«Про що думаєш, А.?»

«Ти певен, що хочеш знати?»

«Як завжди».

Гм, а чи справді я хотів знати? Я подивився на зім’яту настінну мапу: на ній зеленіла тонка лінія, з’єднуючи місця з прочитаних мною книжок. Міста мого уявного майбутнього, зліплені докупи скотчем, окреслені маркером і пришпилені кнопками. За останні півроку все настільки змінилося, що я вже не бачив маршруту зелених ліній. Тепер мене вела тільки дівчина.

Лінин голос почав стихати. Я ледь-ледь її чув.

«Підсвідомо я б воліла, щоб ми ніколи не зустрілися».

«Жартуєш?»

Вона не відповіла. Точніше не одразу.

«Так усе набагато складніше. Я думала раніше, що мені є що втрачати, але тільки тепер я це знаю напевно».

«Розумію».

Я зняв абажур з напільного світильника і витріщився на голу лампочку. Біль від яскравого світла змусив би мене забути про сльози.

«Я можу втратити тебе».

«Ми не втратимо одне одного, А.».

Вона мовчала. Я тимчасово осліп від світла. Навіть не міг розгледіти блакитний колір стелі, хоча зараз витріщався саме на нього.

«Обіцяєш?»

«Обіцяю».

Вона знала: цілком можливо, що я не дотримаюся цієї обіцянки. Але робитиму все, щоб таки дотриматися.

Намацуючи вимикач, я обпік руку.

4. II

Нічний гість

Лінин день народження був за тиждень.

Сім днів.

Сто шістдесят вісім годин.

Десять тисяч вісім секунд.

«Обирай сама».

Ми вже не мали жодних сил на шифри й коди, та все одно тікали зі школи, аби ще хоч один день почитати «Книгу місяців». Я став майстром з підробки Амминого підпису, а просити записку від Мейкона Рейвенвуда міс Тестер не зважилась би повік. Тож одного холодного ясного дня ми знову сиділи в саду Ґрінбраєру, закутавшись у старий спальник з тарабайки, і всоте, чи навіть утисячне, намагалися знайти в книзі чергову підказку.

Ліна почала здаватися. Її стеля була всіяна написами — словами, які вона не могла сказати, думками, які вона боязко тримала при собі.

Її не було в чому винити — ситуація справді залишала мало шансів. Та я не поспішав здаватись. І ніколи б не здався. Ліна ж відкинулася на мур — і по стіні поповзла тріщина, як знак наших зникаючих надій.

— Це нереально. Заклинань стільки, що ми навіть не знатимемо, що шукати.

Примовлянь дійсно було не злічити. Вони існували на всі випадки життя: для осліплення невірних, для викликання припливів, для зв’язування рун.

Та в жодному з них не йшлося про «Зняття прокляття з родини, приреченої на обрання пітьмою», чи «Заклинання, що віднадило би пра-пра-прапрабабцю Женев’єву від воскрешення її героя-солдата», чи «Заклинання-оберіг на день обрання». Або ж про те, чого я шукав найбільше: про своєчасний порятунок коханої дівчини — яка нарешті могла так назватись.

Я повернувся до змісту: Obsecrationes, Incantamina, Nectentes, Maledicentes, Maleficia.

— He хвилюйся, А. Ми все з’ясуємо.

Та цього разу засумнівався навіть я.

* * *

Що довше книга залишалася на верхній полиці моєї шафи, то частіше мені здавалося, що в моїй кімнаті ширяють духи. Ліна теж запідозрила неладне, а щоночі ми бачили ті ж самі жахливі сни. Я спав усього лише кілька годин на добу і щоразу, як заплющував очі, вони чигали на мене знову. Нічна мана кружляла по колу, і в кожному сні я втрачав Ліну. Мені вже несила було жити так далі.

Тому я вирішив не спати — накачувався глюкозою і кофеїном від «коли» й енергетиків, без кінця грав у комп’ютерні ігри, перечитував усе від «Серця темряви»[24] до улюбленого випуску «Срібного серфінгіста», де Галактус поглинає всесвіт. Але, як і всі смертні, що не сплять кілька діб поспіль, на третю чи четверту ніч я заснув мало не навстоячки.

Навіть Галактус не витримав би такого надзавдання.

* * *

Вогонь.

Полум’я скрізь.

І дим… Я задихався від попелу й згару, сліпнучи від темряви, що поглинула все навкруг. Моє тіло наждаком продирала спека.

У вухах ревів вогонь.

Ліна зникла, її зойки лунали тільки в моїй голові.

«Відпусти! Тікай звідси!»

Мій зап’ясток от-от мав розірватися, кістки напиналися, мов гітарні струни. Її пальці вислизали, вона чекала, що я ось-ось відпущу її, але я цього ніколи б не зробив.

«Не смій, А.! Не думай відпускати!»

«Облиш мене. Прошу, рятуйся!»

Я не збирався її лишати.

Але вона вислизала з моїх пальців, я тримав її ще міцніше, але вона вислизала…

* * *

Я скочив у ліжку, задихаючись від диму. Сон був настільки реальним, що в роті гірчило, та в кімнаті й не пахло спекою. Навпаки — стояв холод, адже в мене знову відчинилося вікно. У місячному сяйві очі призвичаїлися до темряви швидше, ніж завжди.

Краєм ока я помітив у пітьмі силует. Хтось рухався у тіні.

— Чорт!

Цей хтось хотів утекти непоміченим, але не встиг. Я побачив його, а отже, йому залишилося єдине — подивитись мені в обличчя.

— Хоч я особисто сказав би інакше, чи маю я право судити тебе після такого неблагопристойного вчинку? — Мейкон розплився у добре знайомій кіношній усмішці й підійшов до мого ліжка. На ньому було довге чорне пальто і темні слакси — він ніби пів дня вичепурювався на якийсь ретро-бал. Не дивно — адже для сучасної вечірки йому б вистачило й п’ятьох хвилин.

— А що це ви робите в моїй спальні?

Мейкон замислився, а це означало, що він не мав напоготові ані гострого слівця, ані пишномовного пояснення.

— Все дуже заплутано.

— То розплутайте! Якщо ви посеред ночі залізли до мене в кімнату, то ви або вампір, або якийсь збоченець. Або й те й те. Що саме?

— Ех, смертні! Все б вам або біле, або чорне. Я не мисливець і не лиховод. Ти, певно, плутаєш мене з моїм братом, але кров мені не цікава, — Мейкон аж здригнувся. — Ні плоть, ні кров.

Він запалив сигару, прокручуючи її між пальцями, — Амму завтра від самого запаху вхопить удар.

— Насправді мене від цього аж нудить.

Мені уривався терпець, бо я не спав декілька днів, а всі ще й постійно перекручували мої слова. Я ж хотів відповідей, і не збирався цього приховувати.

— Годі з мене ваших загадок! Відповідайте на запитання: що ви робите в моїй кімнаті?

Підійшовши до дешевого обертового крісла за моїм письмовим столом, він сів.

— Скажімо так: я підслуховував.

Узявши з підлоги стару шкільну баскетбольну футболку, я натягнув її на плечі.

— Що ви підслуховували? Тут нікого немає. Я спав.

— Так, але насправді ти бачив сни.

— І як же ви це знаєте? Одна з ваших чарівних штучок?

— Боюсь, ні. Я не чародій. Номінально.

У мене аж кров похолола в жилах. Мейкон Рейвенвуд ніколи не полишав будинку вдень, з’являвся нізвідки, дивився на людей очима свого пса, що вдало замаскувався під звичайного собаку, і витягував сили з темного чародія, не повівши й бровою. Якщо після цього він — не чародій, то я мав лише одне пояснення.

— Значить, ви вампір.

— У жодному разі! — його це аж роздратувало. — Це так банально! І так неприємно! Вампірів узагалі не існує — чи ти ще, чого доброго, віриш у перевертнів і прибульців? Телебачення — ось корінь зла, — він затягнувся сигарою. — Маю тебе розчарувати. Я інкуб. Амарія, певно, сама б тобі розповіла, то лише було питання часу. Вона вже й так повідала чимало моїх секретів.

Інкуб? Я навіть не знав, чи треба його боятися. Вочевидь, вигляд я мав спантеличений, бо Мейкон вдався до роз’яснень:

— За своєю природою такі, як я, джентльмени наділені певною силою, але ця сила прямо залежать від наших власних сил, а ми їх маємо поновлювати.

Слово «поновлювати» прозвучало якось… небезпечно.

— Що це означає?

— Ми, так би мовити, живимося від смертних і так відновлюємо свої сили.

Чи то кімната почала кружляти, чи то загойдався Мейкон…

— Ітане, сядь. Ти білий як стіна, — Мейкон зробив крок назустріч і провів мене до ліжка. — Я ж пояснив, що слово «живитися» просто не має кращого аналога. Лише криваві інкуби живляться кров’ю смертних, але я не такий. Хоч і вони, і я — лілуми, єдині мешканці абсолютної темряви, усе-таки я трохи вищого порядку. Я забираю те, що ви, смертні, маєте у надлишку, те, чого вам навіть не треба.

— Тобто?

— Сни. Залишки сну. Ідеї, бажання, страхи, спогади — ви навіть не помічаєте!

Слова мелодійно лунали з його вуст, нібито він читав мантру. Я намагався за ним стежити, зрозуміти те, що він каже, але мозок нібито огортало густе плетиво вовни.

І раптом я збагнув. Я відчув, як шматочки пазла складаються в єдине ціле.

— Сни… Ви частково їх забираєте? Висмоктуєте з моєї голови? Ось чому я не можу згадати цілого сновидіння?

Посміхнувшись, він загасив сигару в порожній жерстянці на письмовому столі.

— Немає чого заперечити. Окрім слова «висмоктувати». Не надто доречний вираз.

— Якщо саме ви висмоктуєте — тобто крадете — мої сни, тоді ви знаєте кінцівку. Розкажіть нам її, щоб ми могли все зупинити.

— Боюся, що не зможу цього зробити. Я збираю частинки сну цілком довільно.

— Чому ви не хочете розповісти нам решту? Якщо ми знатимемо кінець сну, то, можливо, зможемо запобігти. І змінити…

— Я бачу, ти вже й так багато чого знаєш. Подекуди навіть краще за мене.

— Хоч раз у житті облиште загадки. Ви казали, що я можу захистити Ліну, що я маю для цього силу. То чому ви врешті-решт не розповісте мені, в чому справа, містере Рейвенвуд? Мені остогиділо почуватися дурнем.

— Синку, я не можу розповісти тобі те, чого не знаю. Ти — винятковий випадок.

— Я вам не син.

— Мельхіседеку Рейвенвуд! — як грім посеред ясного неба, пролунав Аммин голос.

Мейкон заметушився.

— Як смієш ти вдиратися у цей дім без мого дозволу!

Вона стояла в махровому халаті, з низкою бусин на шиї, які — не знай я, що то було насправді, — можна було би прийняти за намисто. Мотузка гнівно погойдувалася в Амминих руках.

— Ми ж домовилися — цей дім поза зоною твоєї досяжності. Шукай інше місце для своїх брудних справ.

— Амаріє, не все так просто. Хлопчина бачить уві сні небезпечні речі — небезпечні для них обох.

У Амми очі стали по п’ять копійок:

— Ти хочеш сказати, що живишся від мого Ітана? І це має мене потішити?

— Заспокойся і не сприймай усе так буквально. Я просто роблю те, що захистить і його, і Ліну.

— Я знаю, і що ти робиш, і ким ти є, Мельхіседеку. Прийде час, і з тебе спитає диявол, тому не неси тієї нечистої сили до мої оселі.

— Я давно зробив свій вибір, Амаріє. Я боровся з долею і борюся з нею щоночі. Але я не темний, доки зі мною дитя.

— Це не змінює твоєї суті. Цього не змінити.

Мейкон примружив очі. Було очевидно, що між ними трималася тонка нитка домовленості, яку він ризикував розірвати, прокравшись у наш дім. І, до речі, вкотре? Нереально було сказати.

— А чому ви просто не розповісте мені, чим закінчується сон? Я маю право знати. Це ж мої сновидіння.

— Це дуже сильний, неспокійний сон, і Ліні він ні до чого. Вона ще не готова, а ви так незрозуміло пов’язані… Ви бачите однакові сни, тому я вважаю, що ти здогадуєшся, чому я не даю вам додивитися кінцівку.

Мене охопив гнів. Я кипів більше за місіс Лінкольн, котра обмовляла Ліну на зборах комітету, більше за себе ж самого у той нещасливий вечір, коли знайшов стоси батькових закарлюк.

— Ні, не здогадуюся. Якщо ви знаєте, чим їй зарадити, чому не скажете нам? Чи не припините врешті-решт свої ігри з моїми думками і не дасте мені самому додивитися сон?

— Я лишень намагаюся захистити Ліну. Я люблю її і ніколи б…

— Знаю-знаю, вже чув — ви б ніколи не скривдили її. От тільки ви забули сказати, що й нічим би їй не допомогли.

Мейкон зціпив зуби. Тепер гнівався він — я вже добре вмів розпізнавати його настрій. Однак він ні на секунду не втратив над собою контролю.

— Я намагаюся захистити Ліну, Ітане. І її, і тебе. Я знаю, що ти до неї небайдужий і теж оберігаєш у свій спосіб, але є речі, які відкриються тобі згодом, які нам не підвладні. Ти зрозумієш: ви надто різні.

«Різні види» — так інший Ітан написав у листі до Женев’єви. Все ясно, що ще додати? За сотню років змін не відбулося.

Мейкон подобрішав. Я вирішив, що йому стало мене шкода, але справа була не в тім.

— У будь-якому разі, цей тягар нестимеш ти. Його завжди несе смертний — повір, я знаю.

— Я вам не вірю, і ви помиляєтеся. Не такі ми вже й різні.

— Ех, смертні-смертні, як я вам заздрю! Ви вірите, що здатні змінити життя, зупинити всесвіт, спростувати те, що було закладено ще до вашої появи на світ. Ви такі чарівні створіння, — Мейкон говорив зі мною, але вже не про мене. — Прошу вибачення за вторгнення. Залишаю вас у обіймах сну.

— Не потикайтеся більше до моєї кімнати, містере Рейвенвуд. І до моїх видінь теж.

Він розвернувся до дверей, а це мене неабияк здивувало: я очікував, що він зникне так само, як і з’явився.

— І ще одне. А Ліна знає, хто ви?

Він усміхнувся:

— Звісно. У нас немає секретів.

Я не всміхнувся у відповідь. Між ними було чимало секретів, і навіть якщо не цей, то обов’язково знайшовся б інший. Ми з Мейконом добре це розуміли.

Він відвернувся, махнувши чорним пальтом, і зник.

Зник, як і з’явився.

5. II

Битва на Медовому пагорбі

Зранку в мене тріщала голова. На відміну від героїв книжок, я не списав учорашні події на сон і не повірив, що містична поява Мейкона Рейвенвуда в моїй спальні була лишень витвором сонної уяви. Щоранку після загибелі мами я прокидався з надією, що це все мені просто наснилось, але більше не збирався повторювати своєї помилки.

Цього разу я знав: якщо здається, що все змінилося, то зміни дійсно відбулися. Якщо здається, що все стає дивнішим і заплутанішим, то так і є. Якщо здається, начебто в нас із Ліною залишається дедалі менше часу, то це таки правда.

* * *

Шість днів і обмаль надій. Що додати? Нічого, а тому ми про це мовчали. Натомість, як завжди, ходили шкільним коридором, тримаючись за руки; цілувалися за шафками до затерплості в губах і до відчуття, що нас ось-ось вразить струмом. Ми продовжували жити у нашій мильній бульці, удаючи, що все в нормі й ми радіємо звичайному життю, чи тому крихітному відтинку, який від нього лишився. А ще ми говорили, говорили, говорили, навіть на уроках, навіть крізь аудиторії та коридори.

Поки я ліпив глиняний горщик на уроці гончарного мистецтва, Ліна розповіла мені про Барбадос, де вода зустрічається з небом і зливається в єдину синь.

Поки ми писали твори за повістю «Химерна історія доктора Джекіла і містера Гайда», а Саванна Сноу цмокала жувальною гумкою, Ліна повідала мені про свою бабусю, яка давала їй пити шипучку крізь очеретяну соломинку.

А ще вона розповіла мені про Мейкона, який, незважаючи на будь-які відстані, приїздив до неї кожного дня народження, відколи вона себе пам’ятає.

Тієї ночі, перечитуючи «Книгу місяців» аж до самого світанку, ми разом споглядали схід сонця — лишень вона з Рейвенвуда, а я зі свого вікна.

«Ітане?»

«Я тут».

«Я боюся».

«Знаю. Л., спробуй заснути».

«Я не хочу марнувати час на сон».

«Я теж».

Але ми обоє знали, що це неправда. Просто жоден з нас не хотів знову бачити ті ж самі кошмари.

* * *

«Ніч обрання є ніччю найбільшої слабкості, бо тоді пітьма зсередини з’єднується з пітьмою ззовні, і наділений силою відкривається великій темряві, не маючи захисту, оберегу чи замовлянь від нападу і вторгнення. Смерть у годину обрання безповоротна і вічна…»

Ліна згорнула книжку.

— Я більше не можу це читати.

— Так, це не жарти. Не дивно, чому твій дядько завжди такий стурбований.

— Мало того, що я можу перетворитися на злого демона, так іще ж і дуба врізати… Допиши це у список під пунктом «лиха доля».

— Є. Демон. Дати дуба. Доля.

Ми знову були в саду Ґрінбраєру. Ліна передала мені книгу, а сама лягла на спину, задивившись у небо. Я сподівався, що вона просто гралася з хмарами, а не думала про те, як мало ми дізналися з книги за всі ці дні. Я намагався її не зачіпати — натомість гортав сторінки — в Амминих старих садових рукавичках, занадто куцих, щоб цілковито заховати мої долоні.

«Книга місяців» налічувала тисячі сторінок, а деякі з них містили ще й не одне заклинання. Я не знайшов у їхньому розташуванні жодної логіки — скидалося на те, що заклинання записували хаотично. Зміст був радше схожий на чернетку, в якій похапцем накидали кілька посилань на вміст книги. Я гортав її, намагаючись знайти хоч якусь цінну інформацію, та більша частина прочитаного взагалі збивала мене з пантелику. Я лишень сидів і мовчки дивився на слова, яких не міг зрозуміти.

I ddarganfod yr hyn sydd ar goll

Datodwch у cwlwm, troellwch a throwch ef

Bwriwch у rhwymyn hwn

Fel у caf ganfod

Yr hyn rwy`n dyheu amdano

Yr hyn rwy`n eigeisio.

Раптом один з виразів вирізнився з-поміж решти слів — я бачив його на стіні в кабінеті мами й тата: «РЕТЕ ЕТ INVENIES». Шукай і знайдеш. «INVENIES». Знайдеш.

Ut invenias quod abes

Expedi nodum, torque et convolve

Elice hoc vinculum

Ut inveniam

Quod desidero

Quod peto.

Я шалено гортав сторінки маминого словника латини, виписуючи слова для перекладу в кінець книжки. І раптом отримав заклинання:

Щоби зникле знайти.

Розкрути, закрути,

Потім знов зав'яжи,

Заклинання скажи,

Щоб знайшлось довгождане,

Що шукаю старанно.

— Тут дещо є!

Ліна сіла, зазираючи мені через плече.

— Ти про що? — в її голосі було небагато оптимізму.

Я показав їй свої каракулі:

— Я переклав. Схоже, за допомогою цього примовляння можна щось знайти.

Ліна прихилилася ближче, перевіряючи мій переклад, і раптом вигукнула:

— Це пошукові чари!

— Схоже, саме це може допомогти нам зняти прокляття.

Ліна поклала книгу собі на коліна, уважно вивчаючи сторінку. Потім вона вказала на заклинання, розташоване вище.

— Гадаю, це те ж саме, лише вельською.

— А воно нам знадобиться?

— Хтозна. Ми навіть не знаємо, що шукати, — вона насупилася, втративши колишній ентузіазм. — Крім того, вимовити заклинання не так просто, як здається, а я ніколи не робила цього раніше. Усе може піти не так.

Вона що, жартує?

— Піти не так? Що може бути гірше за перетворення на темну чародійку у день свого шістнадцятиріччя? — я вихопив книгу з її рук, відпалюючи квіточки з кінчиків рукавиць. — То навіщо ми тоді розкопували могилу в пошуках книги? Витрачали тижні, намагаючись зрозуміти її послання? Ми що, навіть не збираємося спробувати?

Я тримав книгу, аж доки одна з рукавичок не почала диміти.

Ліна похитала головою.

— Дай-но сюди, — глибоко зітхнула вона. — Добре, я спробую, але навіть не уявляю, що може з цього вийти. Зазвичай я роблю не так.

— Зазвичай?

— Ну, ти ж знаєш про мої сили, про покликання природниці. Ти ж про це? Мої дії мають бути… природні. А я сама рідко розумію, як це все відбувається.

— Гаразд, тоді ти роби, а я тобі допоможу. Мені намалювати коло? Запалити свічки?

Ліна закотила очі.

— Як щодо того, щоб сісти он там? — вона вказала на місце за півтора метра від себе. — Про всяк випадок.

Я чекав, що вона деякий час готуватиметься, але ж я був просто смертним. Що я знав про чари? Я не послухав її наказу пересісти подалі, але, зважаючи на Лінин дебют, трохи позадкував. Ліна тримала книгу однією рукою, а це саме по собі вже було подвигом, адже фоліант важив не один кілограм. Вона глибоко зітхнула і почала читати, повільно вимовляючи рядки.

Щоби зникле знайти,

Розкрути, закрути,

Потім знов зав'яжи,

Заклинання скажи,

Щоб знайшлось довгождане…

У кінці вона відірвала погляд від книги й вимовила останній рядок чітко й голосно:

Що шукаю старанно.

Спочатку нічого не відбулося: над головою так само пливли хмари, віяло морозцем. Не спрацювало. Ліна знизала плечима, і я вгадав її думки. Аж раптом ми обоє почули звук: здалося, що тунелем промчав вітер, і зненацька позаду нас спалахнуло дерево. Воно зайнялося з коріння й до самісінької крони. Вогонь стогнав, горіла кожна гілка — я ще ніколи не бачив, аби бодай щось загорілось так швидко. Деревина одразу почала диміти. Кашляючи, я відтягнув Ліну від вогню.

— З тобою все гаразд?

Вона теж кашляла, а я прибирав з її обличчя чорні кучері.

— Що ж, вочевидь, нічого не вийшло. Якщо тільки ти не планувала насмажити величезних сосисок.

Ліна ніяково усміхнулася.

— Я ж казала — щось може піти не так.

— М’яко кажучи.

Ми не зводили очей з палаючого кипариса. А залишилося п’ять днів.

* * *

Чотири дні. Небо затягло важкими хмарами, а Ліна захворіла й залишилася вдома. Ріка Санті вийшла з берегів і розмила дороги на півночі міста. Місцеві новини списували це на глобальне потепління, але я знав, що відбувалося насправді. На уроці алгебри я сперечався з Ліною щодо книги, зовсім не замислюючись над тим, що через це зіпсую самостійну.

«Забудь про книгу, Ітане. Вона мене дістала. Від неї жодної користі».

«Ми не можемо про неї забути. Це твій єдиний шанс. Ти ж пам’ятаєш, що сказав твій дядько: це наймогутніша книга у світі чародіїв».

«А також це книга, яка прокляла усю мою сім’ю».

«Не здавайся. Відповідь має бути в ній».

Ліна вислизала, вона не слухала мене, і я от-от міг провалити третю за семестр письмову роботу. Кльово.

«До речі, можеш спростити рівняння 7х — 2 (4х — 6)?»

Я знав, що вона може. Вона ж бо ходить на тригонометрію.

«А це тут до чого?»

«А ні до чого. Я просто завалюю контрольну, та й все». Ліна зітхнула.

Інколи добре мати дівчину-чародійку.

* * *

На третій день до Ліниного дня народження почалися зсуви ґрунту, і від цього постраждав спортзал. Дівчата з групи підтримки на деякий час відклали тренування, а дисциплінарному комітету доведеться шукати інше місце для суду відьом. Ліна досі не ходила до школи, але постійно перебувала у моїй голові. З кожним днем її голос ставав тихішим, а згодом узагалі почав танути в галасі коридору.

У їдальні я сидів сам, і шматок не ліз мені в горло. Відтоді як ми з Ліною зустрілися, я вперше подивився на джексонців із… як би це сказати… заздрістю? У них усе було так просто, так зрозуміло! У них траплялися дріб’язкові проблеми, які бувають лише у смертних. Мої раніше теж були такими. Я відчув на собі погляд Емілі, побачив, як Саванна плюхнулася до неї коліна, і мене переповнило роздратування. Ні, це не заздрощі. Я б не проміняв Ліну на жодну з них.

Таке дріб’язкове життя більше не для мене.

* * *

За дві доби до дня народження Ліна зі мною не розмовляла. Коли в місті подули сильні вітри, зі штаб-квартири ДАР знесло половину даху. Усі реєстраційні списки, усі родоводи, що сягали часів «Мейфлауера» і Революції було знищено. Багаторічна робота місіс Лінкольн і місіс Ашер пішла коту під хвіст. Тепер патріоти округу Гатлін знову мали доводити свою вищість щодо решти містян.

Дорогою до школи я заїхав до Ліни і щосили затарабанив у двері. Ліна не виходила. Коли ж вона врешті відчинила мені — я зрозумів чому.

Рейвенвуд знову змінився. Тепер він став в’язницею суворого режиму: на вікнах стояли ґрати, а стіни залив сірий бетон — окрім холу, де їх укривав жовтогарячий рельєф. Ліна з’явилася в оранжевому комбінезоні з вибитим номером 11.02 — датою її народження, а її руки синіли від чорнил. Однак вигляд у неї був доволі кльовий — особливо через відкинуте скуйовджене волосся. В цьому образі їй личила навіть тюремна роба.

— А., у чому справа?

Вона простежила за моїм зацікавленим поглядом.

— А, це? Нічого, просто жарт.

— Не знав, що Мейкон уміє жартувати.

Вона потягнула за нитку на рукаві.

— Не вміє. Це мій жарт.

— А ти вже можеш керувати Рейвенвудом?

Вона знизала плечима.

— Я просто прокинулася вчора, а будинок уже ось так змінився. Напевно, він прочитав мої думки.

— Ходімо звідси. Ця в’язниця навіє на тебе ще більший сум.

— За два дні я можу стати Ридлі. Оце сумно.

Похитавши головою, вона присіла на краю веранди. Я сів поряд. Вона не глянула на мене, а натомість почала роздивлятися свої білі тюремні кеди. Цікаво, а звідки вона знала, якими вони мають бути?

— Шнурки. Ти помилилася зі шнурками.

— Тобто?

Я вказав на взуття:

— У справжніх в’язницях їх забирають.

— Годі, Ітане, це вже остання крапля. Я не можу уникнути свого дня народження, не можу втекти від прокляття… Мені більше несила вдавати звичайну дівчину, бо я не така, як Саванна Сноу або Емілі Ашер. Я — чародійка.

Я підняв жменю гальки з нижньої сходинки веранди й жбурнув камінчик якнайдалі.

«Я не збираюся прощатись, А. Я не можу».

Вона взяла камінь з моєї руки й кинула його теж. Її пальці торкнулися моїх, і я відчув легке пульсування тепла. Я мав його запам’ятати.

«В тебе не буде вибору. Я зникну, і навіть не згадаю, що колись була небайдужа до тебе».

Але я не збирався поступатись, і слухати все це теж. Цього разу камінь влучив у дерево.

— Ніщо не змінить наших почуттів одне до одного. Ось що я знаю напевне.

— Ітане, можливо, я навіть відчувати нічого не зможу!

— Я тобі не вірю.

Решта камінців з моєї руки теж полетіла на подвір’я і втонула в траві, не лишивши ні сліду, ні звуку. Не знаючи, де їх шукати, я втупився в зарості, намагаючись проковтнути застряглий у горлі клубок.

Ліна потягнулася до мене, а тоді завагалася. Ледь відчутно торкнулася моєї руки.

— Не гнівайся на мене. Я ж цього не хотіла.

Ось тут я не витримав.

— Може, й не хотіла, але що як завтра наш останній день? Я б міг провести його з тобою, але натомість ти вештаєшся будинком, ніби тебе вже обрали!

Вона підвелася.

— Ти не розумієш!

Ліна повернулася до оселі — чи, як її краще назвати, тюремної камери — і гримнула дверима в мене за спиною.

Я ні з ким раніше не зустрічався, а тому не знав, як чинити далі. Не міг пояснити цю ситуацію, і надто коли справи стосувалися дівчини-чародійки. Не вигадавши нічого кращого, я підвівся, махнув на все рукою і поїхав до школи, запізнюючись, як завжди.

* * *

Залишилося двадцять чотири години. Гатлін накрив фронт низького тиску, і зловісне небо обіцяло чи то сніг, чи то град. Сьогодні могло статися все що завгодно. Сидячи на історії, я визирнув у вікно й побачив щось схоже на похоронну процесію, от тільки похорону ще не було. За катафалком Мейкона їхало сім чорних «Лінкольнів». Роблячи коло містом, вони проїхали повз школу Джексона і попрямували до маєтку Рейвенвуд. Ніхто вже не слухав містера Лі, а він саме бубонів про майбутнє відтворення битви на Медовому пагорбі — не найвагомішого бою Громадянської війни, яким, однак, жителі Гатліна пишалися більше за інші.

— У 1864 році Шерман наказав генерал-майору Джону Гетчу і його військам зруйнувати залізничне сполучення між Чарльстоном і Саванною, щоб запобігти вторгненню солдатів Конфедерації і перешкоджанню операції «Марш до моря». Але через деякі «навігаційні прорахунки» сили Союзу затрималися.

Він гордо усміхнувся, виводячи на дошці «НАВІГАЦІЙНІ ПРОРАХУНКИ». Гаразд, Союз протупив. Ми це вже зрозуміли. У цьому весь зміст битви на Медовому пагорбі і, як нам навіювали ще з дитячого садочка, зміст всієї Громадянської війни. Звісно, якщо не зважати на той факт, що Союз узагалі-то виграв війну. Про це у Гатліні говорили як про джентльменську поступку з боку Півдня, його історично правильний, благородний вибір. Принаймні саме так вважав містер Лі.

Але сьогодні ніхто не дивився на дошку — всі витріщалися у вікна. Там, на вулиці, огинаючи стадіон, їхав ескорт із чорних «Лінкольнів» і катафалка. Коли Мейкон вийшов з авта, було помітно, що він пишається цим шоу. Як на нещодавнього бранця ночі, він спромігся привернути чимало уваги.

Хтось штурхнув мене у ногу — я угледів, що Лінк схилився до парти, аби містер Лі не бачив його обличчя.

— Чувак, а хто у тих тачках?

— Містере Лінкольн, можливо, ви продовжите? І надто зважаючи на те, що ваш батько командуватиме завтра кавалерією, — витріщився на нас містер Лі, схрестивши руки на грудях.

Лінк удав, що кашляє. Його батько, полохливий, заляканий чоловічок, отримав честь командувати кавалерією після того, як помер його попередник — Здоровань Ерл Ітон. У цих воєнних спектаклях існувала єдина перепустка нагору — хтось мав померти. Для родини Саванни Сноу такі події завжди мали велику значимість. А от для Лінка… він і сам не мав тієї значимості на тлі ожилої історичної буфонади.

— Гаразд, містере Лі, подивімось на це так. Хвилиночку, я зрозумів. Ми, ну-у, ми виграли битву і програли війну. Чи якось інакше? У нас із цим завжди плутанина.

Містер Лі пропустив Лінкові слова повз вуха. У нього, напевно, цілий рік перед будинком висів прапор Конфедерації — точніше, перед його пересувним двокімнатним фургоном.

— Містере Лінкольн, на той час, коли Гетч і його солдати дісталися Медового пагорба, полковник Колкок…

Клас захихикав, а містер Лі обвів усіх пильним поглядом.

— Так, це його справжнє прізвище. Полковник разом із загоном солдатів Конфедерації та народним ополченням спорудив поперек дороги неприступну батарею з сімох гармат.

Скільки ж іще ми маємо слухати про ці сім гармат? Цю батарею вже прирівняли до дива з рибою і хлібами.

Лінк знову повернувся до мене, киваючи у бік Мейн-стріт.

— Ну?

— Думаю, це Лінині родичі. Вони мали приїхати на її день народження.

— Так, Ридлі щось про це казала.

— Ви досі зустрічаєтеся? — з острахом запитав я.

— Ага. Ти ж умієш тримати секрети?

— А що, раніше не вмів?

Лінк задер рукав кофти з зображенням рок-гурту «Ремоунз» і показав мені тату, схоже на анімешну Ридлі в коротенькій плісированій спідничці й гетрах. Я сподівався, що Лінкове захоплення Ридлі вже трохи охололо, але в глибині душі знав: Лінк забуде її тільки тоді, коли вона вдовольнить свою жагу, коли сама вирішить, що вже досить. Якщо, звісно, до того часу не змусить Лінка стрибнути сторч головою зі скелі. Та й навіть тоді він, можливо, не захоче ставити крапку.

— Я зробив цю татуху на різдвяних канікулах. Круто, правда? Ридлі сама її намалювала. Вона смертельно класна художниця.

Так, про «смертельно» він не збрехав. Ну що я міг сказати? «Ти наколов на руці мультяшну версію темної чародійки, яка, між іншим, тримає тебе під якимось любовним закляттям і випадково мається тобі подругою?»

— Мати вб’є тебе, коли побачить.

— Вона не побачить. По-перше, рукав затуляє тату, а по-друге, у нас у будинку є нове правило щодо особистого простору. Вона повинна стукати.

— Перш ніж увірватися в твою кімнату і натворити там чого завгодно?

— Так, але спочатку вона бодай стукає.

— Сподіваюся. Заради твоєї ж безпеки.

— У будь-якому разі, у нас із Ридлі є для Ліни сюрприз. Тільки не кажи Рид, що я тобі розповів, бо вона мене грохне, але завтра ми хочемо влаштувати Ліні вечірку, просто там на полі, перед будинком.

— Ти жартуєш!

— Сюрприз! — Лінк так радів, ніби вечірка дійсно відбудеться, Ліна прийде на неї, а Мейкон її відпустить.

— Чим ти взагалі думав? Ліні це не сподобається. Вони з Ридлі навіть не розмовляють!

— Ну, друже, це вже залежить від Ліни. Нехай піде назустріч, вони ж таки сім’я.

Я знав, що винна у всьому Ридлі, що це вона загіпнотизувала його, але однак злився на Лінка.

— Ти не розумієш, що кажеш. Краще не сунь туди свого носа, я тебе прошу.

Він розгорнув шоколадний батончик і відгриз від нього кусень.

— А хай би що, чувак. Ми просто хотіли зробити Ліні приємне. У неї не так багато знайомих, готових улаштувати свято.

— Ще одна причина нічого не починати. Ніхто не прийде!

Лінк задоволено посміхнувся і запхав у рот рештки батончика.

— Усі прийдуть. Вони вже готуються! Принаймні так каже Рид.

Ридлі. Ну хто б сумнівався! Варто їй лише льодяником прицмокнути — і за нею піде все місто, як за сопілкою клятого щуролова.

Але Лінк бачив ситуацію у зовсім іншому світлі:

— Та ще й мій гурт «Святі дриґачі» уперше виступить на сцені.

— Твій що?

— Новий гурт. Я організував його в тому… в церковному таборі.

Я не хотів більше чути ані слова про його зимові канікули. Добре, що він хоч цілим повернувся.

Містер Лі грюкнув крейдою по дошці, привертаючи увагу до великої цифри вісім.

— Врешті-решт Гетч не міг зрушити лави Конфедератів і відступив. Він утратив вісімдесят дев’ять солдатів, і ще шістсот двадцять дев’ять отримали поранення. Конфедерати виграли битву, втративши тільки вісім солдатів. Ось чому, — містер Лі з гордістю постукав по вісімці, — усі ми завтра будемо разом відтворювати ожилу минувшину і битву на Медовому пагорбі.

Ожила минувшина. Так люди типу містера Лі називають історичні інсценування, і причому цілком серйозно. Вони ретельно дотримуються кожної деталі, від уніформи до зброї і розміщення солдатів на полі бою.

Лінк вишкірився до мене шоколадними зубами:

— Тільки не кажи Ліні. Ми хочемо її здивувати. Це їй подарунок на день народження від нас обох.

Я дивився на Лінка. Думав про засмучену Ліну в оранжевій тюремній робі. Потім уявив, безперечно, жахливий Лінків гурт; вечірку, де з’явиться вся школа Джексона з Емілі Ашер, Саванною Сноу, цими грішними янголятами, й Ридлі на додачу; візуалізував маєток Рейвенвуд, поминаючи вже Медовий пагорб і битву. І все це відбуватиметься під несхвальними поглядами Мейкона, інших ненормальних Ліниних родичів і її матері, що намагається її вбити. А ще собаки, який допомагає Мейкону стежити за кожним нашим кроком.

Продзвенів дзвоник. Словом «сюрприз» навряд чи опишеш те, що відчує Ліна. І саме я мав їй про нього розказати.

— І не забудьте завтра зареєструватися! Якщо ви не зареєструєтеся, я не поставлю вам залік! І не виходьте за межі безпечної зони! Куля в голову не забезпечить вам «відмінно»! — вигукував містер Лінкольн, доки ми виходили з класу.

Але просто зараз куля в лобі здалася мені не найгіршим варіантом.

* * *

Реконструкція Громадянської війни — подія не з нормальних. Та й битва на Медовому пагорбі не стала винятком. Кому буде цікаво виряджатися, як на День усіх святих, тільки у затхлі, зношені костюми? Хто захоче бігати, стріляючи з ненадійних антикварних рушниць, які неодноразово відривали людям кінцівки? Через одну з таких, до речі, загинув і Здоровань Ерл Ітон. Кому хочеться відтворювати битви, які відбулися майже півтора сторіччя тому, у війні, яку взагалі-то виграв не Південь? Хто воліє все це робити?

У Гатліні й переважній частині Півдня вам би відповіли: ваш лікар, ваш адвокат, хтось із місцевого СТО чи пошти; скоріш за все, ваш батько, всі ваші дядечки, тіточки, двоюрідні сестри і брати, учитель історії (особливо якщо у вас викладає містер Лі) і майже без сумніву — власник місцевої зброярні. Другого тижня лютого, за будь-якої погоди, увесь Гатлін жив тим, що обговорював, планував і готував лише одну подію — битву на Медовому пагорбі.

Це була наша битва. Не знаю, чому так вирішили, але певен, що не останню роль у цьому відіграли сім гармат. Люди тижнями готувалися до цієї події, і тепер, в останні хвилини перед інсценуванням, усе місто прасувало і роздавало військову форму, здіймаючи над вулицями запах теплої вовни. Начищалися гвинтівки, до блиску полірувалися шаблі, а у попередні вихідні добра половина чоловіків Гатліна, скоріш за все, майструвала боєприпаси у Буфорда Редфорда — лише його дружині не смердів запах збройового мастила. Вдови готували постіль і заморожували пироги для сотень туристів, що ось-ось мали заполонити місто. На ожилу минувшину вони зліталися, як мухи на мед. Члени ДАР тижнями опрацьовували свою версію відтворення подій і туристичного маршруту «Південна спадщина», а їхні дочки двоє вихідних поспіль випікали торти для частування після турів.

За цим варто було поспостерігати, тому що члени ДАР, включаючи місіс Лінкольн, водили туристів містом у сукнях XIX століття. Вони втрушувалися в корсети й шари спідниць, скидаючись на сосиски, на яких ось-ось лусне шкірка. Такий вигляд мали не лише старші дочки американської революції. Їхні власні доньки, в тому числі Саванна й Емілі — майбутні членкині організації, повинні були тинятися історичними плантаціями, виряджені, немов персонажі серіалу «Будиночок у преріях». Маршрут завжди розпочинався зі штаб-квартири ДАР, оскільки це була друга з найстаріших будівель міста. Я все міркував, а чи встигнуть вони до того часу полагодити дах? А ще було цікаво уявляти, як усі ті жіночки блукатимуть Історичним товариством, розповідаючи про старі ковдри й пледи як про найвагоміші артефакти, в той час як під їхніми ногами сотні чарівних сувоїв чекатимуть на черговий вихідний день.

Зауважу, що до відтворення історичних подій долучалися не тільки ДАР. «Війну між штатами» часто називали «першою війною сучасності», проте, якби ви прогулялися Гатліном за тиждень до фестивалю, то побачили б, що нічого сучасного у місті немає. Натомість то тут, то там демонструвалися військові реліквії — від возів до гаубиць, які — а це вам розповість кожне місцеве дошкільня — були артилерійськими гарматами, вмощеними на пару старих дерев’яних коліс. Навіть Сестри витягли свій справжній прапор Конфедерації і самотужки причепили його на вхідних дверях, після того як я відмовився їм допомогти. Бо хоча все це було для шоу, тут я пішов на принцип.

За день до інсценування проводився масштабний парад, на якому всім учасникам випала нагода промарширувати перед земляками і туристами в повному обмундируванні. І недаремно, адже наступного дня їх мало так вкрити димом і пилом, що ніхто б і не помітив начищених жовтих ґудзиків на справжніх військових мундирах.

Після параду завжди проводився фестиваль зі смаженою свининою, будкою для поцілунків і розпродажем пирогів, приготованих за старовинними рецептами. Амма цілі дні товклася біля духовки. Після районного ярмарку це був другий найвагоміший кулінарний конкурс, де вона мала найвірогіднішу можливість здобути перемогу над своїми ворогами. Її пироги завжди розкуповували за лічені секунди, і це страшенно бісило місіс Лінкольн і місіс Сноу. Заради цього Амма, власне, й приходила на змагання. Втерти носа жіночкам з ДАР і довести другосортність їхньої випічки… О, для Амми це було задоволення найвищого ґатунку.

Отже щороку, другого тижня лютого, Гатлін кардинально змінював ритм свого існування, і ми опинялися у розпалі битви на Медовому пагорбі, 1864 року. Цей рік не став винятком, хоча й не був повністю схожим на попередні. Тепер, коли вантажівки тягли в місто на буксирі двоствольні гармати й вози з кіньми (а в кожного поважного актора-кавалериста мав бути власний кінь), тривали приготування й до зовсім іншої битви.

От тільки розпочалася ця битва не у другій найстаршій будівлі міста, а якраз у тій, що з’явилась раніше за решту. І там, і тут викочувалися гаубиці. І хоч у цій, іншій війні, не було коней і рушниць, вона не ставала менш небезпечною. По правді кажучи, справжнім боєм можна було назвати тільки її.

Я не міг порівнювати втрати цих воєн. Там загинуло вісім осіб, а тут я хвилювався за одну, бо якщо б утратив її, то втратив би й власну долю.

Тож забудьте про битву на Медовому пагорбі. Як на мене, то нам загрожував початок нової світової війни.

11.ІІ

Шістнадцятиріччя

«Залиште мене в спокої! Я вас усіх просила! Ви нічого не можете вдіяти!»

Лінин голос розбудив мене після кількох годин неспокійного сну. Я машинально натягнув джинси й сіру футболку, думаючи про єдине: цей день настав. Можна було більше не чекати і не боятись кінця.

А кінець був близько.

«…не вибухом, а вищанням, не вибухом, а вищанням, не вибухом, а вищанням, не вибухом, а вищанням…»

Ще тільки світало, а Ліна вже не могла себе опанувати.

Книга. Дідько, я забув її! Перестрибуючи через сходинки, я рвонув назад у кімнату, потягнувся до книги у схованці на верхній полиці шафи і зціпив зуби, очікуючи, як найперший же дотик обпалить мені руки.

Але цього не трапилося. Тому що книга зникла.

«Книга місяців», наша книга! І це сьогодні, коли вона як ніколи була нам потрібна… Я досі чув пульсуючий Лінин голос: «Світ кінчається саме так // не вибухом, а вищанням».[25]

Вона цитувала Томаса Стернза Еліота. Недобрий знак. Я схопив ключі від «вольво» і вибіг з дому.

Коли я їхав уздовж вулиці Голубиної, саме сходило сонце. Ґрінбраєр, чи, як його називали місцеві, єдине незоране поле в Гатліні, потроху оживав й готувався до сьогоднішнього інсценування. Цікаво, що я навіть не чув залпів артилерії за вікном — у моїй голові вони звучали гучніше.

* * *

Коли я злетів на веранду Рейвенвуду, мене гавкотом зустрів Мовчун. Ларкін теж стояв на сходах, притулившись до колони. Він був у шкірянці й грався зі змією, яка обвивалася навколо його руки. Спочатку я бачив його руку, потім — змію. Він робив це так само просто, як майстерний гравець тасує колоду карт, і я на хвилину розгубився від цього дійства. А ще від того, як гавкав Мовчун. Чесно кажучи, я не міг збагнути — гавкає він на Ларкіна чи на мене. Мовчун належав Мейкону, а ми з Мейконом не надто товаришували.

— Привіт, Ларкіне.

Він байдуже кивнув, і з його рота виринула хмарка пари, схожа на кільце диму. Вона попливла у холодне повітря і теж перетворилася на тоненьку білу змійку, котра вхопила свого хвоста і почала поглинати його, аж доки геть не зникла.

— На твоєму місці я б туди не заходив. Твоя дівчина… як би це сказати? — кусається…

Змія оповилася навколо його шиї — і перетворилася на комір шкірянки.

Тієї миті двері відчинила тітка Дел.

— Нарешті ти прийшов, а ми всі тебе чекаємо. Ліна в себе в кімнаті й нікого туди не впускає.

Я подивився на тітку Дел — вона була як ніколи розгублена. З її плеча мало не спадав шарф, окуляри сиділи на носі навскоси, а й без того кривувата ґулька розкрутилася в сиві пасма. Я нахилився, щоб обійняти її. Від неї пахло старими шафами Сестер — лавандовими ароматизаторами і постіллю, що передавалася з покоління у покоління. Позаду неї стояли Ріс і Раян, похмурі, як відвідувачі лікарні, котрі не знають, що розповість їм лікар про близького для них пацієнта.

Знову скидалося на те, що маєток налаштовувався на настрій Ліни, а не Мейкона. Чи, можливо, вони почувалися однаково? Якщо ви можете описати колір злості, то уявіть — ним були залиті усі стіни. Гнів, чи щось таке тієї ж температури й густини, звисав з кожної люстри, обурення впліталося в товсті килими, що устилали кімнату, ненависть мерехтіла під кожним абажуром. Підлога потопала в моторошних тінях особливо глибокої чорноти, що просякала собою стіни і вже навіть поповзла по моїх кедах, поглинаючи їх імлою. Абсолютною темрявою.

Я навряд чи зміг би описати кімнату. Я більше відчував її, і відчуття це було не з приємних. Будинок тиснув на мене, і я не наважувався зробити крок на розлогі сходи, що вели до Ліниної спальні. Я підіймався ними вже сотні разів і не те щоб не знав, куди вони ведуть. Але сьогодні все було інакше. Тітка Дел поглянула на Ріс і Раян, що теж пішли за мною, нібито я вказував їм дорогу до невідомого поля бою.

Не встиг я ступити на другу сходинку, як будинок здригнувся. Над моєї головою затрусилася люстра з тисячею свічок, і вони закрапали воском на моє обличчя. Я змигнув і відхилився. Раптом сходи під моїми ногами згорнулися й упали, викинувши мене у хол з вощеною підлогою, якою я проїхався чи не до середини. Ріс і тітка Дел відскочили, але я протягнув з собою бідолашну Раян, наче кулю по боулінговій доріжці. Підвівшись, я гукнув нагору:

— Ліно Дюкейн! Якщо ти знову нацькуєш на мене ці сходи, я особисто поскаржуся на тебе у дисциплінарний комітет!

Я піднявся на першу сходинку, потім на Другу. Нічого не сталось.

— Я подзвоню містеру Голлінзворту й особисто засвідчу, що ти небезпечно божевільна, — став я перестрибувати через сходинку аж до самого верху. — Бо якщо ти знов учиниш так зі мною, такою і будеш, чула?

А потім у моїй голові з’явився голос.

«Ти не розумієш».

«А., я знаю, що тобі страшно, але в цій ситуації не краще бути на самоті».

«Йди геть».

«Не піду».

«Я серйозно, Ітане. Йди геть. Я не хочу, аби з тобою що-небудь сталося».

«Я не можу».

Тепер я стояв перед входом у її спальню, прихилившись щокою до холодного білого дерева дверей. Я хотів бути з нею — бути настільки близько, наскільки б витримало моє серце, і якби вона не підпустила мене ближче, поки що я задовольнився б і цим.

«Ти тут, Ітане?»

«Тут».

«Я боюся».

«Я знаю, А.».

«Я не хочу завдати тобі шкоди».

«І не завдаси».

«Ітане, я не хочу тебе залишати».

«І не залишиш».

«А що як залишу?»

«Я чекатиму на тебе».

«Навіть якщо я стану темною?»

«Навіть якщо ти станеш дуже, дуже темною».

Вона відчинила двері й втягнула мене всередину. В спальні горлала музика. Я впізнав її. Це був майже геві-метал знайомої мені пісні:

Шістнадцятий місяць, шістнадцятий рік,

Страхів тут шістнадцять найбільших твоїх,

Тут сни, де вшістнадцяте смак моїх сліз

І падаєш, падаєш, падаєш вниз…

Ліна мала такий вигляд, ніби проплакала всю ніч… хоча можливо, так і було. Коли я торкнувся її обличчя, то побачив на ньому ще не висохлі доріжки сліз. Я пригорнув її, і ми закружляли під пісню:

Шістнадцятий місяць, шістнадцятий рік,

І грім, що у пам'яті в тебе не стих,

Шістнадцята миля, шістнадцятий шлях,

Шістнадцятий пошук, шістнадцятий страх…

Понад Ліниним плечем я бачив, який безлад панує у її кімнаті. На стелі потріскався і повідпадав тиньк, комод перевернувся догори дриґом, як після нашестя грабіжників. Вікна розлетілися вщент. Без шибок маленькі металеві рами схожі були на тюремні ґрати у середньовічному замку. А ув’язнена притискалася до мене, доки ми танцювали в обіймах мелодії.

І пісня тривала.

Шістнадцятий місяць, шістнадцятий рік,

Вшістнадцяте стануть страхи на поріг,

Шістнадцять заклясти спішать часоплин,

Шістнадцять покличе — почує один.

Востаннє, коли я був у Ліниній кімнаті, її стелю вкривали хаотичні описи її найпотаємніших думок. Сьогодні вся можлива поверхня чорніла цілком розбірливими написами: Самотність тримає того, кого ти любиш, / коли ти знаєш, що можеш більше його не втримати. Це було написано по периметру стелі, а на стінах читалось: Навіть загублене в темряві, / моє серце зможе тебе відшукати. На дверях: Душа вмирає у долоні того, хто її тримає. На дзеркалах: Якби я могла втекти у надійний захисток, / я б зробила  це вже сьогодні. Навіть комод був списаний фразами: Tyт мене знайшов найтемніший день. / Ті, хто чекає, спостерігатимуть. І ще одне речення, що підсумувало все: Як утекти від себе?

Я міг прочитати її історію з цих слів, почути з пісні.

Шістнадцятий місяць, шістнадцятий рік,

Це день обрання о чарівній порі,

Та ці сторінки розсотають пітьму,

Палає вогонь — я не дамся йому…

Потім електрогітара уповільнила гру, і я почув нові рядки — закінчення пісні. Нарешті хоч щось отримало завершення. Слухаючи, я намагався не думати про сни, де ми боролися з брудом, вогнем, водою і вітром.

Шістнадцятий місяць, шістнадцятий рік.

Хто день цей отримав — від страху не втік.

Обрати? Обратись? На сльози чи кров?

На сонце чи місяць? На смерть чи любов?

Гітара замовкла, і ми зупинилися в тиші.

— Як ти гадаєш…

Ліна затулила мій рот долонею — вона не хотіла чути ані слова. Я ще ніколи не бачив її такою: навколо неї витав холодний вітер, огортаючи її тіло і вилітаючи у відчинені двері за моєю спиною. Я не знав, від чого почервоніли її щоки — від холоду чи від сліз, але й не став питати. Ми лягли на Лінине ліжко і згорнулися в тісний клубок, аж доки не можна було зрозуміти, чиї руки й ноги були чиїми. Ми не цілувалися, але відчуття були подібні. Тієї миті ми стали ближчі одне до одного настільки, наскільки я ніколи не міг собі уявити.

Гадаю, що саме це відчуваєш, коли втрачаєш кохану людину. Навіть коли досі тримаєш її у своїх обіймах.

Ліна тремтіла. Можна було відчути кожне її реберце, кожну кісточку її тіла, і здавалося, що її рухи непідвладні думкам. Я забрав руку з її шиї і потягнувся по стьобану ковдру в ногах ліжка, щоб накритися нею. Ліна притулилася до моїх грудей, і я вкрив нас якнайщільніше. Тепер ми з головою заховалися у маленьку темну печеру, де було місце лише для нас двох.

Наш захисток зігрівся теплом подихів. Я поцілував холодні Лінині вуста, і вона відповіла на мій поцілунок. Повітря між нами наелектризувалося, і Ліна сховала обличчя в ямку на моїй шиї.

«Як ти думаєш, ми можемо залишитися так назавжди, Ітане?»

«Ми можемо зробити все, що ти хочеш. Це ж твій день народження».

Я відчув, як вона напружилася в моїх руках.

«Не нагадуй мені».

«Але я приніс тобі подарунок».

Вона підняла ковдру, щоб впустити трохи світла.

— Подарунок? Але я ж просила, щоб ти нічого не приносив…

— А з яких це пір я дослухаюся до того, що ти мені кажеш? Крім того, Лінк завжди казав мені: коли дівчина просить не купувати їй на день народження подарунок, то це означає, що ти обов’язково маєш його купити, та ще й коштовний.

— Не всі ж дівчата однакові.

— Добре, забудь.

Вона опустила ковдру і знову занурилася в мої обійми.

«То він такий?»

«Який?»

«Коштовний?»

«А я гадав, що тобі не потрібен подарунок».

«Мені просто цікаво».

Потайки посміхнувшись, я стягнув ковдру. Нам обом одразу стало холодно, а тому я хутко дістав з кишені джинсів маленьку коробочку і знову пірнув до Ліни. Аби вона розгледіла подарунок, я лишень трішки підняв край укривала.

— Опусти, холодно!

Я виконав її прохання, і навколо нас знову стало темно. Коробочка засвітилася зеленим, і я побачив тонкі Лінині пальці, що розв’язують сріблясту стрічку. Світло поширювалося, відливаючи яскравістю і теплом, аж доки Лінине обличчя не з’явилося навпроти мене в ореолі його тьмяного блиску.

— Це щось новеньке, — усміхнувсь я, дивлячись на неї в смарагдовому мерехтінні.

— Я знаю. Це триває цілісінький день з самого ранку. І незалежно від того, думаю я про світло чи ні.

— Прикольно.

Вона задумливо споглядала коробочку, нібито намагаючись до останнього відтягнути момент відгадки. Я збагнув, що сьогодні фактично це міг виявитися її єдиний подарунок. Окрім, звісно, вечірки-сюрприза, про яку я теж намагався не казати їй до останнього.

«Вечірка-сюрприз?»

«Ой».

«Ти, мабуть, жартуєш».

«Скажи про це Ридлі й Лінку».

«Та ти що? Що ж, сюрприз вдалий, але вечірки не буде».

«Краще відкрий коробку».

Кинувши на мене промовистий погляд, вона розгорнула подарунок, випромінюючи ще більше світла. Дивно, адже мій сюрприз не мав до цього жодного стосунку. Її лице подобрішало, і я знав, що розпитувань про вечірку поки що не буде. Таки спрацювало. Дівчата й коштовності. Хто б знав, але Лінк врешті-решт мав рацію.

Вона тримала в руках тонкий сяючий ланцюжок, з якого звисала каблучка. Різьблене кілечко з трьох видів золота — світло-рожевого, жовтого та білого, переплетених між собою.

«Ітане! Мені дуже подобається!»

Вона поцілувала мене, напевно, сотню разів, а я почав говорити, коли вона ще торкалася моїх губ. Я відчував, що повинен розповісти їй усе до того, як вона одягне ланцюжок, до того, як щось станеться.

— Це мамина каблучка. Дістав з її старої скриньки з коштовностями.

— Ти точно хочеш подарувати її мені? — запитала вона.

Я кивнув. Я не міг удавати, що це для мене неважливо. Ліна знала, як я любив маму, а тому це означало для мене все. Мені стало легше від того, що ми обоє це розуміємо.

— Тут немає коштовного каміння чи діамантів, але це дуже важлива для мене річ. Я певен, що мама була б не проти, аби я віддав каблучку тобі, тому що… ну, ти розумієш.

«Що?»

«Ну…»

— Ти хочеш, щоб я вимовив це по літерах? — мій голос тремтів і звучав дуже дивно.

— Прикро зізнатись, але з грамотністю в тебе не дуже.

Вона розуміла, що я уникаю відповіді, але все одно змушувала мене говорити. Мені більше подобалося, коли ми спілкувалися мовчки; подумки такому хлопцю, як я, висловитися набагато простіше. Я прибрав з її шиї волосся і застібнув ланцюжок. Він ліг, виблискуючи, понад тим намистом, яке вона не знімала ніколи.

— Тому що ти для мене особлива.

«Наскільки?»

«Мені здається, що відповідь висить у тебе на шиї».

«У мене на шиї багато чого висить».

Я торкнувся її намиста з амулетами. На вигляд — справжнісінький дріб’язок, та й більшість амулетів — дійсно найважливіший дріб’язок на світі. Сплющене пенні з діркою — з автомата біля ресторанчика навпроти кінотеатру, куди ми ходили на наше перше побачення; шматочок пряжі з її червоного светра, який вона одягнула на стоянку за водонапірною баштою і який постійно нагадував про суто нашу, секретну пригоду; срібний ґудзик, котрий я дав їй на удачу перед засіданням дисциплінарного комітету; мамина зірочка зі скріпки.

«Тоді ти вже знаєш відповідь».

Вона потягнулася, щоб знову поцілувати мене — поцілувати по-справжньому. Це був такий поцілунок, який важко назвати звичайним. У ньому сплелося все — долоні та ступні, шиї і волосся; ковдра сповзла на підлогу, шибки повернулись у вікна, на місце став комод, розвішався одяг на вішаки, — цей поцілунок зігрів крижану кімнату. У маленькому холодному коминку спалахнуло полум’я, але навіть його не можна було зрівняти з тим жаром, який охопив моє тіло. Моїм тілом пробігав струм, якого я зроду не відчував, а серце прискорило стук.

Я засапано відхилився.

— І де Раян, коли вона тобі так потрібна? Нам час з’ясувати, що робити далі.

— Не переживай, вона внизу.

Ліна пригорнула мене до себе, і вогонь у коминку затріщав сильніше, загрожуючи розірвати димохід полум’ям і димом.

Можу сказати вам, так спрацювали коштовності. І, звісно, кохання.

І можливо, ще трохи — небезпека.

* * *

— Йду, дядьку Мейконе! — Ліна обернулася до мене й зітхнула. — Схоже, більше нема куди тягнути. Час спускатися до родини.

Вона подивилася на двері, й замок відімкнувся сам по собі. Я гладив Ліну по спині, не приховуючи смутку. Усе закінчилося.

Коли ми вийшли з Ліниної кімнати, вже сутеніло. Ще в обід я гадав, що нам доведеться крадькома спуститися на кухню, однак Ліна просто заплющила очі — і за мить візочок з їжею з’явився прямісінько посеред спальні. Непогана доставка! Напевно, навіть Кухня співчувала їй сьогодні. Або ж не могла протистояти новоявленим Ліниним силам, яким не опирався і я. Шоколадних млинчиків у шоколадному сиропі я з’їв, запиваючи какао, стільки, що вистачило б іще на одного Ітана Бейта. Ліна перекусила бутербродом і яблуком, і все це довершили поцілунки.

Гадаю, ми обоє розуміли, що ось так, у Ліниній спальні, можливо, обіймалися востаннє. А що поробиш? Усе склалося так, як склалось, і якщо сьогодні наш останній день, ми мали насолодитися бодай ним.

Насправді я відчував і страх, і піднесення водночас. Ще навіть не прийшов час вечері, а день цей уже був найпрекраснішим і найжахливішим за все моє життя.

Коли ми спускалися вниз, я узяв Ліну за руку. Долоня була теплою, а це означало, що Ліні стало краще. На її шиї виблискували прикраси, а у повітрі над нами горіли свічки. Ми проходили повз них і крізь них, і я все ніяк не міг звикнути до того, що у Рейвенвуді з’явилося стільки світла. На якусь мить мені навіть здалося, що я на справжньому дні народження, який люди святкують з радістю і легким серцем. Проте тільки на мить.

Потім я побачив Мейкона й тітку Дел — вони теж тримали свічки, а позаду них будинок потопав у темряві й тінях. Там ходили інші силуети, що теж тримали каганці. Ба гірше — Мейкон і Дел були вдягнуті у довгі темні плащі, як служителі таємного ордена чи друїдські жерці. Словом, усе це жодним чином не нагадувало святкову вечірку. Радше моторошний ритуал смерті.

«Хо-хо, з днем народження! Не дивно, що ти хотіла залишитися в кімнаті».

«Тепер ти мене розумієш».

Зупинившись на останній сходинці, Ліна обернулася до мене. У прикиді зі старих джинсів і моєї спортивної кофти (завеликої на неї) вона була ніби не звідси. Навряд чи вона взагалі коли-небудь одягалась ось так. Гадаю, їй хотілося до останнього мати при собі щось від мене.

«Не бійся. Це прості чари, що вбережуть мене до сходу місяця. Обрання не може відбутися раніше».

«Я не боюся, Л.».

«Я знаю, то я до себе».

Ліна відпустила мою руку і зійшла зі сходів. Ледь торкнувшись чорної блискучої підлоги, вона змінилася: довгий чорний чарівний плащ сховав вигини її тіла, чорнота волосся й одягу злилися в суцільну тінь від маківки до п’ят, залишивши тільки обличчя, біле і блискуче, як сам місяць. Вона перевірила ланцюжок — золота мамина каблучка була на місці, і я сподівався, що вона нагадуватиме їй, що я поряд. Так само, як і вірив, що поряд мама, котра весь цей час намагалася нам допомогти.

«А що буде далі? Сподіваюся, не шалена поганська оргія?»

Ліна ледь не луснула зо сміху, а тітка Дел кинула на неї наляканий погляд. Ріс заспокійливо провела рукою по материній накидці, а Раян теж почала гиготіти.

— Опануйте себе, — шикнув Мейкон.

Посміхнувся і Ларкін, що примудрявся залишитись у чорній мантії таким самим стильним, як у шкіряній куртці. Ліна загигикала у накидку, потроху вгамовуючи сміх.

У колі їхніх свіч я роздивився обличчя: Мейкон, Дел, Ліна, Ларкін, Ріс, Раян і Барклі. Були також менш знайомі мені родичі: Арелія — матір Мейкона, і ще якась засмагла жінка поважного віку. Та навіть звідти, звідки я спостерігав чи, точніше, намагався спостерігати за ритуалом, я помітив, що ця жінка надзвичайно схожа на свою онуку. Усе стало ясно.

Ліна побачила її теж.

— Бабусю!

— З днем народження, сонечко!

Коло розпалося, коли Ліна кинулася в обійми сивочолої гості.

— Я й не чекала, що ти приїдеш!

— А як же інакше? Я хотіла тебе здивувати. З Барбадосу сюди недалеко — умить долетиш.

«Умить — це буквально? Хто вона? Ще одна мандрівниця чи інкуб, як Мейкон?»

«Часта пасажирка „Юнайтед Ерлайнз“».

Я відчув Лінине тимчасове просвітління, однак мені цей день народження видавався дедалі дивнішим. Мого батька можна назвати божевільним, мати (нібито) померла, а жінка, яка мене виростила, непогано розуміється на вуду. Але й це ще не все. Тепер, стоячи у колі членів чародійського братства, мантій і свічок, я шкодував, що Амма не дала мені усіх потрібних знань. Я б хотів розуміти, що відбувається, а не просто чекати на чергову порцію заклинань і латини.

Мейкон зробив крок у коло. Пізно. Доведеться просто чекати. Піднісши угору свічку, він проказав:

— Cur Luna hac Vinctum convenimus?

Тітка Дел стала поряд. Її свічка спалахнула, коли вона піднесла її догори.

— Чому цього місяця заговір починаємо? — переклала вона.

Коло співучо відповіло, високо тримаючи свічі:

— Sextusdecima Luna, Sextusdecimo Anno, Illa Capietur.

Ліна вторила їм англійською. Її свічка спалахнула так сильно, що вогонь мало не обпалив їй обличчя.

— Шістнадцятого місяця, шістнадцятого року її буде обрано.

Ліна стояла посеред кола з високо піднятою головою. Її обличчя зусібіч освітлювали свічки, а вогник її каганця став навдивовижу зеленим.

«Л., що відбувається?»

«Не хвилюйся. Це обряд заговору».

Якщо це був лише обряд заговору, то до обрання я був явно не готовий.

Мейкон почав наспівувати мантру, яку я чув на День усіх святих. І як це вона називалася?

Sanguis sanguinis mei, tutela tua est.

Sanguis sanguinis mei, tutela tua est.

Sanguis sanguinis mei, tutela tua est.

Крове ти мого серця, захист назавжди твій!

Ліна зблідла. Це було Коло крові. Тепер вона тримала свічку з заплющеними очима, а в зелений вогонь впліталися жовтогарячі смуги, розлітаючись на інші свічки і запалюючи їх теж.

— Ліно! — вигукнув я крізь спалахи, але вона не відповіла. Полум’я розсіяло темряву і злетіло догори так високо, що я збагнув: сьогодні вночі в Рейвенвуді даху бути не може. Я заплющив очі від гарячого і сліпучого вогню і згадав День усіх святих. А що як усе починається знову? Я спробував пригадати, як вони намагалися відігнати Сарафину, що співали. Як це заклинання назвала Мейконова мати?

Sanguinis. Але я не пам’ятав слів, не знав латини й уперше в житі пошкодував, що не ходив до хору.

Раптом хтось загамселив у двері, й свічки погасли. Зникли мантії, темрява й вогонь — від них не залишилося й сліду. Як за звичаєм, всі опинилися за святковим сімейним столом з іменинним тортом. Та ще й заспівали.

«Що за?..»

Ми вітаєм тебе!

Ми вітаєм тебе!

З днем народження, Ліно,

Ми вітаєм тебе!

Пісня скінчилась, а стукіт у двері — ні. Величезний іменинний торг із трьома шарами рожевого, білого та сріблястого крему стояв посеред зали на невеличкому столику, вкритому білою скатертиною і сервірованому нібито для гостей. Ліна задула свічки, відмахуючись від диму в тій-таки кімнаті, де хвилину тому палахкотіли вогні. Усі зааплодували. У джинсах і моїй олімпійці Ліна здавалася звичайною іменинницею, якій щойно виповнилося шістнадцять.

— От молодець! — бабуся відклала в’язання і взялася нарізати торт, а тітка Дел заходилася розливати чай. Ріс і Раян принесли величезну купу подарунків, а Мейкон сів у сторічне крісло-гойдалку і налив собі й Барклі віскі.

«Л., у чому справа? Що відбувається?»

«Хтось прийшов, тому вони обачні».

«Я за вами не встигаю».

«З’їж краще торта. Це ж вечірка з нагоди дня народження, ти не забув?»

Хтось наполегливо стукав у двері, й Ларкін врешті відірвався від поїдання іменинного торта. До речі, Ліниного улюбленого, з солодким сиром і какао.

— То хтось відчинить чи ні?

Мейкон струсив крихти з кашемірового піджака і спокійно перевів погляд на Ліниного брата:

— В будь-якому разі, Ларкінс, подивись, хто там.

До Ліни ж він похитав головою. Це означало, що вона сьогодні не відчинятиме дверей. Ліна кивнула на знак згоди і притулилася до бабусі, усміхаючись над солодким іменинним частуванням, як справжня любляча онучка. Такою вона й була. Потім вона поплескала по диванній подушці поряд із собою, а це означало, що настав мій час знайомитися з бабусею. Супер.

Та коли у передпокої почувся цей голос, я зрозумів, що краще би перезнайомився зі всіма бабусями на світі. Як же я не хотів зустрічати тих, хто зібрався за дверима, а це були Ридлі й Лінк, Саванна й Емілі, Іден і Шарлотта, решта їхнього фан-клубу та хлопці з баскетболу. Чомусь ніхто з них не одягнув своїх «янгольських» футболок, але я зрозумів причину. У Емілі на щоці сіріла пляма — вони щойно повернулися з історичної реконструкції. Тут я втямив, що ми з Ліною майже все проґавили, а отже, залік з історії нам не світить. На сьогодні залишилася хіба що вечірня програма і феєрверки, але зараз мені було смішно, що я взагалі раніше так переймався через шкільні оцінки.

— Сюрприз!

Ні, словом сюрприз це не описати — Рейвенвуду знову дісталися хаос і небезпека. У холі не було де яблуку впасти, і бабуся помахала гостям з дивана. Мейкон продовжував пити віскі, спокійно і стримано, як завжди. Лише добре знаючи його, можна було здогадатись, що він злиться.

Та й узагалі, як подумати — навіщо Ларкіну було їх впускати?

«Тільки не це».

«Вечірка-сюрприз, я зовсім про неї забула».

На передній план вийшла Емілі:

— А де ж іменинниця?

Вона розкинула руки, очікуючи на Лінині обійми, але Ліна відступила. Однак Емілі це не спинило.

Вона взяла Ліну під руку, як близьку подругу, і додала:

— Ми планували цю вечірку цілий тиждень. У нас навіть музика з собою, а Шарлотта взяла напрокат ліхтарики, щоб усім все було видно. Ну… тобто щоб біля Рейвенвуду не було так темно, — Емілі заговорила пошепки, ніби мова йшла про торгівлю на чорному ринку. — А ще в нас є персиковий шнапс.

— Ходімо поглянеш! — вичавила Шарлотта, вдягнена в такі вузькі джинси, що не могла дихати. — Ще є лазер. У Рейвенвуді буде рейв, круто, скажи? Просто як на вечірці у Самервільському коледжі.

Рейв? Певно, у Ридлі повністю знесло дах. Емілі й Саванна влаштовують Ліні вечірку і пританцьовують біля неї, як біля королеви балу? Та це ще важче, ніж наказати їм стрибнути зі скелі!

— А зараз, імениннице, ходімо нагору готуватися до святкування! — ще солодше, ніж у команді підтримки, заговорила Шарлотта.

Ліна позеленіла. Нагору? До її кімнати? Та у неї чи не половина стін була списана думками про сьогоднішніх гостей.

— Шарлотто, ти про що? Вона й так чарівна. Хіба ж ні, Саванно? — Емілі легенько потисла Ліну і дорікнула поглядом Шарлотті. Мовляв, краще б тобі сісти на дієту, щоб мати такий самий чудовий вигляд, як у неї.

— Жартуєш? Та я страх як хочу таке волосся! — відповіла Саванна, накручуючи на палець Лінине пасмо. — Воно дивовижно… чорне.

— У мене волосся минулого року теж було чорне. Ну тобто нижні пасма, — запротестувала Ідей. Вона дійсно пофарбувала нижні шари волосся в чорне, а верх залишила білим, вдавшись до ще однієї недоречної спроби виокремитися між інших дівчат. Саванна й Емілі нещадно з неї знущалися, аж доки вона, виходивши так цілий день, не перефарбувалася знову.

— Та ти була як скунс, — Саванна схвально всміхнулася до Ліни. — А вона схожа на італійку.

— Ходімо, всі вже чекають, — мовила Емілі, ухопивши Ліну за руку, але вона відійшла геть.

«Тут щось не так».

«Точно, я з тобою згоден. Але це не те, про що ти подумала. Гадаю, скоріш за все, тут замішані сирена й льодяник».

«Ридлі! І як я не здогадалась».

Ліна поглянула на тітку Дел і дядька Мейкона. Вони були в такому шоці, від якого їх би не врятувала жодна латина в світі. А от бабуся, не знайома з цим специфічним різновидом янголів, просто всміхалась.

— А чого поспішати? Дітки, залишайтеся та й поп’єте чаю.

— Привіт, бабусю! — озвався з-за дверей голос Ридлі. Вона саме ошивалася на веранді, так енергійно посмоктуючи льодяник, що здавалося — варто їй від нього відірватися — і вся вистава розвалиться, як карткова хатка. Цього разу для запрошення їй не знадобився я. Всього за кілька сантиметрів од неї був Ларкін. Він теж дивувався цьому дійству, та однак стояв навпроти Ридлі. Вона мало не вистрибувала з заниженої джинсової спідниці і тугого жилета, схожого на щось середнє між спіднім і уніформою дівчат з «перчених» журналів.

Ридлі прихилилася до одвірка:

— Сюрприз! Сюрприз!

Бабуся поставила чашку на стіл і знову взялася до в’язання.

— Ридлі, люба! Яка радість бачити тебе знову! В тебе зараз дуже промовистий вигляд. Певна, кавалерам не встигаєш ради дати, — миттєво всміхнулася онуці бабуся, хоч її очі не випромінювали щастя.

Ридлі надула губи, але льодяник не полишила. Я вийшов до неї на веранду.

— А скільки ще треба, Рид?

— Чого, Сірниченьку?

— Смоктати цього льодяника, щоб Саванна Сноу й Емілі Ашер самі влаштували Ліні вечірку?

— Довше, ніж можеш уявити, Донжуанчику, — вона висолопила до мене язика, вкритого синьо-червоними смугами. Видовище не для нервових.

Ларкін зітхнув і подивився повз мене.

— Там, у полі, близько сотні гостей. А ще є сцена, колонки і купа авто вздовж траси.

— Серйозно? — Ліна визирнула з вікна. — Точно. Сцена стоїть серед магнолій.

— Моїх магнолій? — скочив з крісла Мейкон.

Я знав, що все це фарс, влаштований Ридлі та її льодяником, і Ліна знала це теж. Та все одно в її зелених очах я бачив бажання піти на вечірку.

Це ж сюрприз, на який зібралася вся школа. Хіба ж такс свято не можна внести до списку обов’язкових подій для старшокласниці? Ліна могла змиритися з долею чародійки, але парії — ні.

Ларкін перевів погляд на Мейкона:

— Ти їх нізащо не витуриш звідси. Краще почнімо. А ми з Ітаном не відходитимемо від Ліни ні на крок.

У передній ряд натовпу пропхався Лінк.

— Чувак, ходімо. Мої «Святі дриґачі» вперше виступатимуть перед усією школою. Буде круто! — Лінк мав як ніколи щасливий вигляд. Я підозріло подивився на Ридлі, а вона лише знизала плечима, не полишаючи льодяник.

— Ми нікуди не підемо. Тільки не сьогодні.

Я не міг повірити, що бачу тут Лінка. Якби його матір дізналася, що він у Рейвенвуді, у неї б стався напад.

Ларкін кинув погляд на роздратованого Мейкона і перелякану тітку Дел. Цього вечора вони щонайменше хотіли випускати Ліну з дому.

— Ні, — сказав Мейкон не роздумуючи.

Ларкін спробував знову:

— П’ять хвилин.

— У жодному разі. Ні.

— А що, купа її однокласників збирається ще колись влаштувати для неї вечірку?

— Сподіваюсь, ніколи, — сказав Мейкон, як відрізав.

Ліна скисла. Я мав рацію. Вона хотіла долучитися до цієї вистави, навіть незважаючи на її цілковиту штучність. Це як шкільний бал чи баскетбол. Це як відвідування школи попри жахливе ставлення оточуючих. Вона шукала товариства, навіть коли була змушена самотньо жувати сандвічі на стадіоні чи сидіти навпроти зрячого ока місіс Інгліш. Їй було шістнадцять. Чародійка вона чи ні, але всередині неї жило звичайне шістнадцятирічне дівча, яке сьогодні хотіло свята.

Серед нас була лише одна людина настільки ж уперта, як Рейвенвуд. Якщо я добре знав Ліну, то сьогодні він не міг їй не піддатись.

Вона підійшла до Мейкона й узяла його під руку.

— Я знаю, що це божевілля, дядечку М., але можна я сьогодні піду на вечірку, хоч на трішки? Послухаю гурт Лінка…

Я чекав, що від чарівного вітру у неї почне скручуватися волосся — перша ознака чародійського настрою. Але воно не поворушилося. Сьогодні вона вдалася не до звичних чарівних фокусів, а до чогось іншого, точніше, до усіх чарів разом. У жодний інший спосіб вона б не вирвалася з-під пильного дядькового ока. Їй довелося застосувати древніші, сильніші чари, які мали на Мейкона вплив від найпершого дня Ліниного переїзду. Силу любові.

— Чому ти хочеш йти кудись із цими людьми? Після того, як вони так з тобою поводилися? — почув я подобрілий голос Мейкона.

— Нічого не змінилось. Я, як і раніше, не збираюся водитися з цими дівчатами, але на вечірку страшенно хочу піти.

— Ти сама собі суперечиш, — хвилювався Мейкон.

— Знаю. І знаю, що це маячня, але мрію побути такою, як усі. Хочу потанцювати без зайвих пригод, прийти на вечірку за запрошенням… Я розумію, що все це влаштувала Ридлі, але ж я можу на це не зважати? — Ліна звела до Мейкона очі й закусила губу.

— Я не в змозі цього допустити, навіть якби й хотів. Це дуже небезпечно.

їхні погляди зустрілися.

— Ми з Ітаном так і не потанцювали. Ти ж сам казав це, дядечку М.!

На якусь мить могло здатися, що Мейкон піддасться, але це була омана.

— Вважай, що я цього не казав. Сам я от ніколи не ходив до школи і навіть містом не гуляв у вихідні. У всіх є несправджені мрії.

Ліна дістала останній козир:

— Але ж сьогодні мій день народження, і після нього може статися все, що завгодно. Можливо, це мій останній шанс… — вона не закінчила речення, і воно повисло в тиші.

…потанцювати з моїм хлопцем, побути собою, відчути щастя… їй не треба було цього казати, ми все розуміли без слів.

— Ліно, я розумію, що ти відчуваєш, але я відповідальний за твою безпеку. І надто сьогодні, коли ти маєш бути зі мною. Смертні лишень скривдять тебе і завдадуть тобі болю. Ти не можеш бути такою, як усі. Ти й не мала такою бути.

Мейкон іще ніколи не говорив так з Ліною. Я навіть не знав, кого він більше мав на увазі — ініціаторів вечірки чи мене.

Лінині очі блищали, але не слізьми.

— Чому ні? Чому вони сьогодні не можуть влаштувати для мене свято? Ти хоч коли-небудь замислювався над тим, що вони не тільки кривдять?

— Та хай би що — хіба не байдуже? Ти природниця. Одного дня ти вирушиш туди, де тебе не знайде навіть Ітан! І кожна хвилина, яку ви зараз проводите разом, стане черговим тягарем, який ти нестимеш до кінця життя!

— Він не тягар.

— О, ще й який. Через нього ти втрачаєш сили, а це означає, що він небезпечний.

— Він дає мені ці сили, а небезпеку в ньому бачиш тільки ти!

Я втрутився у їхню розмову:

— Містере Рейвенвуд, будь ласка. Лише не сьогодні.

Але було запізно, Ліна кипіла:

— А що про це знаєш ти? Ти ж себе ніколи не обтяжував жодними стосунками! Ні дружбою, ні коханням. Ти нічого не розумієш! Бо й звідки? Ти цілісінький день спиш і цілісіньку ніч вештаєшся по своїй бібліотеці! Усіх ненавидиш і вважаєш себе кращим за решту. Якщо ти ніколи нікого не кохав, чи можеш ти уявити, що відчуваю я?

Ліна розвернулася і в супроводі Мовчуна побігла сходами нагору. Я почув, як гримнули двері її спальні, аж луна прокотилася коридором. Мовчун вмостився перед порогом.

Ліна вже зникла, а Мейкон досі дивився на сходи. Потім він повільно обернувся до мене:

— Я не міг цього допустити. Сподіваюся, ти мене розумієш.

Я знав, що сьогодні — чи не найнебезпечніша ніч Ліниного життя, але також я знав, що Ліна могла втратити свій останній шанс побути з нами такою, якою ми її любили. Тому я розумів Мейкона, але не хотів залишатися з ним зараз в одній кімнаті.

Лінк вийшов у передній ряд натовпу, що й досі купчився в коридорі.

— То вечірка буде чи ні?

Ларкін узяв пальто:

— Вечірка вже розпочалася. Ходімо. Святкуватимемо заради Ліни.

Емілі проштовхалася до Ларкіна і повела разом з ним надвір решту присутніх. Ридлі так і стояла на веранді. Вона лише знизала до мене плечима:

— Ну… як змогла.

Лінк чекав на мене біля виходу.

— Ітане, ходімо.

Я подивився на сходи.

«Ліно?»

— Я залишуся.

Бабуся знову відклала спиці.

— Не знаю, Ітане, чи скоро вона зійде вниз, тому краще йди з друзями, а за кілька хвилин повернешся до неї знову.

Але я не хотів її залишати. Можливо, сьогодні наш останній вечір разом, і навіть якщо ми проведемо його у Ліниній кімнаті, я все одно волів бути з нею.

— Ну хоч пісню мою послухай, чувак. А тоді повернешся і чекатимеш на Ліну, — наполягав Лінк, тримаючи напоготові барабанні палички.

— Гадаю, це найоптимальніший варіант, — Мейкон налив собі ще віскі. — Побудеш там недовго, повернешся, а ми тим часом дещо з нею обговоримо.

Я зрозумів — він уже все вирішив і випихає мене надвір.

— Я йду на одну пісню, а потім чекатиму перед дверима, — зиркнув я на Мейкона. — Але недовго.

* * *

На полі за будинком Рейвенвуда зібралася сила-силенна людей. Збоку стояла імпровізована сцена з переносним освітленням, яке використовували для вечірнього інсценування битви. З колонок горлала музика, але її майже не було чути через ревище віддалених канонад.

Я пішов за Лінком до сцени, де облаштовувалися «Святі дриґачі». Їх було троє і кожному — приблизно років тридцять. Чувак, що налаштовував підсилювач для гітари, мав татуювання на обох руках і щось схоже на товстий мотоциклетний ланцюг на шиї. В ударника було чорне-пречорне волосся, як і стрілки навколо його очей. Третій музикант так виблискував пірсингом, що очам було боляче на нього дивитися. Ридлі стрибнула на край сцени і помахала Лінку.

— Чекай-но, ми зараз покажемо клас. Шкода, що Ліна не з нами.

— Маю вас розчарувати, — зненацька озвалася Ліна й обійняла мене за талію. П’ очі розчервонілися від сліз, але в темряві цього не було видно.

— А що трапилося? Дядько передумав?

— Насправді ні. Але менше знаєш — краще спиш, чи не так? А як і не краще, то я не переймаюся. Він сьогодні був нестерпним.

Я нічого не відповів. Мені були до кінця не зрозумілі дивні стосунки між нею і дядьком, як комусь могла б видатися дивною така парочка, як ми з Аммою. Одне я знав напевне: після того, як усе скінчиться, Ліні буде дуже ніяково. Вона нікому не давала обмовити дядька й словом, а тому, коли я чув образливі речі від неї, мені це просто різало вухо.

— Ти що, втекла?

— Ага, Ларкін мені допоміг. Шістнадцять років буває раз у житті, чи не так?

Саме нагодився Ларкін з пластянкою.

«А., дарма ти так вчинила».

«Я просто хочу потанцювати. А потім повернемося».

Лінк попрямував до сцени.

— Я написав для тебе пісню, Ліно, спеціально до свята! Це буде круто!

— А як вона називається? — підозріло запитав я.

— «Шістнадцять місяців». Пам’ятаєш? Ота дивна пісня, яку ти не міг знайти в айподі. Минулого тижня вона вся прийшла мені — уся, до останнього рядочка! Ну, правда Рид трохи допомогла, — він усміхнувся. — Тож можна сказати, що в мене була муза.

Ну, що я міг відповісти! Від його слів у мене відібрало мову, але Ліна взяла мене за руку, Лінк ухопив мікрофон… і нічого вже не можна було зупинити. Лінк опустив стійку, щоб мікрофон опинився навпроти його вуст. Точніше, він мало не залазив йому в рот, і вигляд це мало дикий. Лінк устиг передивитися у Ерла чи не всі випуски MTV, і потрібно було віддати належне його прагненню виступити навіть під свист чи жбурляння помідорів. Він був сміливим хлопцем.

Сівши за барабани, Лінк заплющив очі, піднявши палички догори.

— Раз, два, три!

Похмурий гітарист із мотоциклетним ланцюгом ударив по струнах. Звук вийшов жахливий, і з обох боків сцени заволали підсилювачі. Я зморщився — концерт не обіцяв гарного продовження, а гітарист не припиняв рвати струни.

— Леді та джентльмени, якщо ніхто не проти, — Лінк вигнув брову, і натовпом прокотилися смішки. — Я б хотів поздоровити Ліну з днем народження! А тепер здіймайте руки і вітайте світову прем’єру мого нового гурту «Святі дриґачі»!

Він підморгнув до Ридлі, уявляючи себе Міком Джаґґером. Я хвилювався за Лінка і стискав Лінину руку. Дотик до неї був схожий на купання в озері, де поверхня води прогрілася, але на глибині панує холод. Мене пройняв дрож, але я не відпустив її руки.

— Сподіваюся, ти готова, бо його зараз закидають камінням, і ми повернемося до будинку за п’ять хвилин. От побачиш.

Ліна задумливо дивилася на сцену.

— Не знаю, не знаю.

Ридлі сиділа на краю сцени і пишалася, як новоявлена фанатка. Її волосся маяло від вітру, обвиваючи плечі білими і рожевими пасмами.

Потім я почув знайому мелодію — «Шістнадцять місяців». Підсилювачі горлали, але цього разу музика була не такою, як на Лінкових демо. Вона справді нагадувала якісну річ. Натовп почав шаленіти — нарешті джексонівці дочекалися танців. От тільки танцювали ми посеред поля маєтку Рейвенвуд — найсумнозвіснішої і найтаємничішої плантації в околицях Гатліна. Від цього шаленство лилося через край — нас переповнювала енергія, як від дикого рейву. Всі заходилися танцювати, а ще половина співала, чому я не міг повірити, адже ніхто раніше не чув цих слів. Навіть Ліна всміхнулася, і ми почали гойдатися в такт юрбі, не опираючись бажанню.

— Вони грають нашу пісню, — мовила Ліна, беручи мене за руку.

— Я саме про це подумав.

— Знаю, — вона переплела свої пальці з моїми, посилаючи в моє тіло міріади тремтливих зарядів. — І грають добре! — вигукнула вона поверх юрби.

— Добре? Та вони круті! Це ж найкращий день у Лінковому житті!

Насправді все було круто — «Дриґачі», Лінк, вечірка. Танці Ридлі на краю сцени з Ридлі-чупсом у роті. Звісно, не найдивовижніше видовище за сьогодні, але щось у ньому було.

Невдовзі ми з Ліною теж почали танцювати, і так минуло п’ять хвилин, потім ще двадцять п’ять і п’ятдесят п’ять, але ми на це не зважали. Ми зупинили час, принаймні так нам здавалося в танці. Якщо цей танець був єдиним, то ми хотіли взяти від нього все. І Ларкін не квапився. Він терся біля Емілі неподалік одного з вогнищ, що облаштували у старому сміттєвому баці. На Емілі була Ларкінова куртка, і час від часу він відкидав її в неї з плеча, щоб лизнути Емілі у шию чи куди-інде. Він насправді був змією.

— Ларкіне, їй тільки шістнадцять, — крикнула до нього Ліна через вогонь. Ларкін показав їй язика — довжелезного, як у жодного зі смертних.

Але Емілі нічого не побачила. Вона звільнилася з його обіймів і махнула Саванні, що танцювала з Шарлоттою та Іден позаду їхньої пари.

— Агов, дівчата, час вручити Ліні подарунок.

Саванна полізла у свою маленьку сріблясту сумочку і дістала з неї трішки менший за розміром сріблястий пакунок, перемотаний сріблястою стрічкою.

— Маленька дрібничка. Тримай.

— Дівчатам без цього ну ніяк, — проплямкала Емілі.

— Колір «металік» личить до всього, — Іден ледь стримувалася, щоб власноруч не розмотати пакунок.

— Якраз для телефону і блиску для губ, — Шарлотта впхнула подарунок Ліні в руки. — Ну ж бо, розгортай.

Ліна взяла пакунок і всміхнулася до дівчат:

— Саванно, Емілі, Іден, Шарлотто! Ви навіть не уявляєте, що це для мене означає.

Вони не відчули сарказму, проте я зрозумів за чотирьох.

«Дурний дурного веде».

Ліна не підводила до мене очей, бо ми б луснули від сміху. Повертаючись до танцюристів, вона кинула срібний пакунок у вогонь. Жовтогаряче полум’я зжирало обгортку, аж доки крихітна сумочка кольору «металік» не перетворилася на попіл і пил.

«Святі дриґачі» вирішили перепочити, а Лінк спустився купатися в перших променях слави.

— Я ж казав тобі, що ми круті. Ще трохи — і підпишемо контракт, — штурхнув він мене під ребра, як у старі добрі часи.

— Так, ти мав рацію, чувак. Вийшло кльово.

Я мав віддати йому належне, навіть якщо на його боці була дівчина-льодяник.

До нас підтягнулася Саванна Сноу, і я чекав, що вона зіпсує Лінків піднесений настрій.

— Лінку, — вона кинула недвозначний погляд.

— Саванно?

— А ти не проти зі мною потанцювати?

Неймовірно! Вона не зводила з нього очей, ніби він був справжньою рок-зіркою.

— Я просто не знаю, що робитиму, якщо ти мені відмовиш, — Саванна обдарувала його усмішкою Снігової королеви, а я не міг позбутися відчуття, що опинився у чиємусь сні — чи то в Лінковому, чи то у видінні Ридлі.

— Руки геть, шкільна примадонно! Це мій мачо.

Про вовка промовка! Ридлі притулилася до Лінка, доводячи свої слова чи не всім тілом.

— Вибач, Саванно, можливо, іншим разом, — Лінк запхав барабанні палички у задню кишеню і повернувся на танцювальний майданчик. Поряд з ним дефілювала Ридлі, викаблучуючи свої улюблені танцювальні па. Без сумніву, сьогодні був найкращий день у житті Лінка. Можна було подумати, що це йому сьогодні шістнадцять.

Пісня закінчилася, і фронтмен скочив на сцену.

— У нас є ще одна композиція, написана моєю кльовою подругою для деяких особливих людей у школі Джексона. Ви їх упізнаєте.

Світло згасло. Лінк розстібнув куртку, і за першого ж акорду гітари сцена спалахнула знов. На Лінкові була футболка «Янголів-охоронців» з відірваними рукавами, що надавало йому саме такого дурнуватого вигляду, якого він так прагнув. Не бачила його зараз власна мати.

Він нахилився до мікрофона і почав по-своєму зачаровувати натовп:

Грішні янголи навколо,

Біль і смуток йдуть по колу,

Твої стріли ранять гостро.

Ти не бачиш? Все так просто.

Що ненавидиш, те й маєш.

Грішний янгол, це твій рок.

Пісня Ліни — та, яку вона написала для Лінка.

Музика лунала дедалі голосніше, і члени ордену «Янголів-охоронців» кружляли під свій же викривальний гімн. Чи це їх так причарувала Ридлі, чи, можливо, справа була не в ній, але на той момент, коли Лінк закинув свою крилату футболку у вогнище, склалося враження, що полум’я охопило не тільки одяг. Усе, що так довго здавалося складним і непосильним, стало хмаркою згару.

Навіть після того, як «Святі дриґачі» закінчили свій виступ, а Ридлі й Лінк зникли у невідомому напрямку, Саванна й Емілі ставилися до Ліни поважно, а хлопці з команди раптом знову прийняли мене у свій гурт. Я шукав причину, виглядав знайомий льодяник, будь-який знак, що допоміг би розгадати секрет цього дива.

Але нічого. Тільки місяць, зорі, музика, вогні та юрма. Ми з Ліною вже навіть більше не танцювали, але й не відпускали рук. Ми гойдалися, обійнявшись, пропускаючи крізь себе потоки холоду й тепла, заряди хвилювання й страху. Доки грала бодай якась музика, ми кружляли у мильній бульбашці щастя — не у затишній печері під ковдрою, але однак у нашому ідеальному світі.

Ліна відхилилася, як вона зазвичай робила, коли щось спадало їй на думку, і зустрілася зі мною очима. Так ніби бачила мене вперше.

— Що трапилося?

— Нічого. Я… — вона нервово прикусила губу і глибоко вдихнула. — Просто я хочу дещо тобі сказати.

Я намагався прочитати її думки, міміку, жести, бо у мене склалося враження, що ми знову, як за тиждень до різдвяних канікул, стоїмо у коридорі, а не в полі неподалік Ґрінбраєру. Я досі обіймав її за талію і волів би притулитися ближче, але стримував це бажання. Хоч насправді воно лишень означало, що я хочу бути з нею завжди.

— Що саме? Ти можеш розповісти мені все, що завгодно.

Вона притулила руки мені до грудей.

— Раптом щось сьогодні станеться — я хочу, щоб ти знав.

Ліна зазирнула мені у вічі, і я чітко почув її слова. Вона нібито прошепотіла їх мені у самісіньке вухо, хоча вимовляти їх уголос було навіть необов’язково. Вони б і так не втратили своєї значущості. Вона промовила їх у той єдиний спосіб, який насправді був для нас важливим. За яким ми знаходили одне одного з самого початку і який завжди повертав нас на спільний шлях.

«Я кохаю тебе, Ітане».

На якусь мить мені забракло слів, тому що сказати «я кохаю тебе» було б замало. Я не розповів їй про те, що вона врятувала мене від цього міста, від мого життя, від батька, від мене самого. Як три слова опишуть все, що накипіло на серці? Однак я вимовив їх, бо саме вони й могли все це сказати.

«Я теж кохаю тебе, А. І завжди кохав».

Вона повернулася до мене, пригорнувшись до плеча, і моє підборіддя торкнулося її теплого волосся. Але тепло йшло і зсередини. Та частина її душі, яку вона так старанно ховала від мене і світу, нарешті відкрилась. І впустила мене. Ліна віддала мені трішки себе, ту дещицю, яка належала їй насправді. Я б хотів назавжди запам’ятати це відчуття, зберегти цю мить, як світлину, що здатна оживити спогади.

Я б хотів, щоб це тривало вічно.

Хоча від цієї вічності у нас залишилося тільки п’ять хвилин.

11. II

Дівчина з льодяником

Ми з Ліною досі танцювали, коли до нас крізь натовп пробився Лінк.

— Чувак, я тебе скрізь шукаю, — Лінк нахилився і вперся руками в коліна, намагаючись перевести дух.

— Що горить?

Вигляд у Лінка був стривожений, а це аж ніяк не нагадувало мого друга. Він зазвичай переймався лише тим, як би когось закадрити і заховатись від матері. Причому робив це одночасно.

— Твій батько. Він у піжамі, на балконі Полеглих воїнів.

Згідно з «Путівником Південною Кароліною», Музей полеглих воїнів належав до історичних пам’яток Громадянської війни. Але насправді це був звичайний старий будинок Гейлона Еванса, напханий різноманітним військовим раритетом. Гейлон з’їхав звідти до своєї доньки Віри, яка так прагнула стати членкинею ДАР, що дозволила місіс Лінкольн і їй подібним переробити будинок і перетворити його на єдиний музей міста.

— Цього ще бракувало!

Мало було терзати мене вдома, так батько й тут не зміг без пригод. Лінк не знав, як реагувати. Він, напевно, чекав, що я здивуюся, почувши про батькові прогулянки в піжамі, адже не відав, що таке відбувається щодня. Я зрозумів, що віднедавна Лінк узагалі мало що знає про мої справи, особливо зважаючи на те, що він — мій найліпший, а точніше — єдиний друг.

— Ітане, він сидить на балконі й нібито збирається стрибнути.

Я остовпів. Я чув його голос, але нічого не міг сказати. Останнім часом мені було соромно за батька, але я любив його, божевільного чи ні, й не міг дозволити йому скоїти такий вчинок. І не міг залишитися сам.

«Ітане, з тобою все гаразд?»

Я перевів погляд на Ліну і зазирнув у її великі, схвильовані смарагдові очі. Я міг втратити й батька, й Ліну. Сьогодні.

— Ти мене чув?

«Ітане, біжи туди. Все буде добре».

— Чувак! — смикав мене за руку Лінк. У ньому й сліду не лишилося від рок-зірки — він знову став моїм найкращим другом, який намагався врятувати мене від самого себе. Але ж Ліна…

«Я не покину тебе тут саму».

Краєм ока я помітив, що до нас наближається Ларкін. Він на хвилину відчепився від Емілі, і я гукнув до нього:

— Ларкіне!

— Агов, чого вам?

Скидалося на те, що він щось пронюхав, бо мав занадто стурбований вигляд, як на хлопця, якому все завжди було по цимбалах.

— Будь ласка, відведи Ліну додому.

— Навіщо?

— Просто пообіцяй, що відведеш її додому.

— Ітане, зі мною все буде добре, йди! — Ліна штовхала мене до Лінка, дивлячись з таким самим переляком, який я відчував у серці. Але я не йшов.

— Гаразд, я просто зараз відведу її назад.

Лінк смикнув мене ще раз, і ми побігли крізь натовп. Ми обоє розуміли, що за кілька хвилин я можу залишитися без обох батьків.

* * *

Ми бігли крізь зарості Рейвенвудівських полів до Музею полеглих воїнів. У повітрі стояв густий дим від залпів гармат після сьогоднішнього інсценування, та ще й що декілька секунд лунала канонада рушниць. Вечірня вистава була у розпалі. Ми наближалися до межі земель Рейвенвуду, де починався Ірінбраєр. У темряві я бачив жовті обмежувальні стрічки, що позначали зону безпеки.

А що як уже запізно?

В музеї було темно. Ми з Лінком летіли наверх, перескакуючи через сходинку і намагаючись якнайшвидше здолати чотири прольоти. На третьому я інстинктивно зупинився. Лінк відчув це так само, як мій пас на випередження, і зупинився теж.

— Він тут.

Але я закляк на місці. Лінк прочитав усе в моїх очах. Він знав, чого я боявся. Він стояв поряд зі мною на похороні мами і передавав білі гвоздики родичам, які клали їх на труну, в той час як ми з батьком з немигаючими, мертвими очима застигли над могилою.

— А що… як він уже стрибнув?

— У жодному разі. Я залишив з ним Рид, а вона б цього не допустила.

Здалося, що підлога під моїми ногами тріснула до самої землі.

«Якби вона захотіла, то спрямувала б на тебе свою силу і змусила б стрибнути зі скелі. І ти б стрибнув».

Я промчав повз Лінка нагору і за єдину мить окинув оком коридор. Усі двері були зачинені. Крім одних. Їхній блискучий сосновий поріг заливало місячне сяйво.

— Він тут, — мовив Лінк, але я вже й сам про це здогадався.

Коли я увійшов до кімнати, то здалося, що ми пролетіли крізь час. ДАР добре попрацювали: в одному кінці приміщення був величезний кам’яний коминок, над яким на довгій дерев’яній полиці скрапували воском згасаючі свічки. З настінних сепій дивилися загиблі солдати Конфедерації, а навпроти коминка стояло старовинне ліжко з балдахіном. Та щось псувало справжність цієї історичної атмосфери. Щось солодке й мускусне. Занадто солодке. Суміш небезпеки й невинності, хоча безневинною Ридлі аж ніяк не можна було назвати.

Вона стояла навпроти відчиненого балкона, її біляве волосся крутив вітер. Крізь навстіж розчинені двері хвилями вривалися запилені білі фіранки, нібито їх втягував протяг. Нібито батько вже стрибнув.

— Ось він! — гукнув Лінк до Ридлі, знов задихаючись від бігу.

— Бачу-бачу. То що, Сірничку, як живеться? — до гидоти солодко посміхнулася Ридлі, на що я машинально відповів посмішкою, мало не вивернувши сьогоднішній обід.

І пішов на балкон. Повільно. Завмираючи від жаху. А що як батько уже не там? Але він був. Стояв на краю парапету, з того боку перил, босоніж, у фланелевій піжамі.

— Тату! Стій, де стоїш.

Качки. Ідіотські зграї диких качок на піжамі, у якій він от-от стрибне з балкона.

— Ітане, не підходь! А то я стрибну.

Він говорив свідомо, впевнено і адекватно. За останні кілька місяців у нього вперше прояснилися думки, і він знову став схожим на мого справжнього батька. Саме це й наштовхнуло мене на думку, що говорить не він. За нього промовляла Ридлі, і це був апогей сиренівського дару переконання.

— Тату, ти не хочеш цього робити. Дай-но я тобі допоможу, — сказав я, зробивши кілька кроків йому назустріч.

— Ані руш! — викрикнув він, для більшої упевненості виставивши вперед руку.

— Ти ж не хочеш, щоб він допомагав тобі, Мітчеле? Ти хочеш миру. І знову побачити Лайлу, — Ридлі прихилилася до стіни, тримаючи напоготові отруйний льодяник.

— Не промовляй імені моєї матері, відьмо!

— Рид, що ти робиш? — зупинився у дверному проході Лінк.

— Не втручайся, Веслі-Преслі. Це тобі не баскетбол.

Я став між Ридлі й батьком, нібито моя присутність могла затулити його від її чарів.

— Ридлі, навіщо тобі це? Він, Ліна, я… батько тут ні до чого! Якщо хочеш мститися мені — мстись, але його облиш.

Вона голосно розсміялася — зло і вульгарно, закинувши голову.

— Та до чого тут ти, Сірниченьку! Я просто виконую свою роботу. Жодних особистих рахунків.

У мене аж кров похолола в жилах: вона виконує свою роботу.

— Для Сарафини, так?

— Облиш, Донжуанчику, а на що ти розраховував? Ти ж бачив, як зі мною поводиться мій дядько. Уся ця сімейка… навіщо на них зважати?

— Рид, про що ти? Хто така Сарафина? — наблизився до неї Лінк. На мить мені здалося, що на обличчі Ридлі промайнула якась іскра, ледь помітна емоція, так схожа на справжню.

Але Ридлі одразу відігнала її геть.

— Гадаю, тобі час повернутися на вечірку, еге ж, Веслі-Преслі? Твій гурт розігрівається перед новим виступом, а ти ж не забув, що ми записуємо їх для твого демо? Я його особисто відвезу до звукозаписних компаній Нью-Йорка, — мурчала Ридлі, не зводячи з Лінка очей. Лінк вагався, не знаючи, повертатися йому не вечірку чи ні.

— Тату, послухай мене. Ти не хочеш цього робити, вона керує тобою. Вона здатна впливати на людей, і саме це й робить. Мама б не схвалила твого вчинку.

Я чекав хоч на якусь ознаку того, що він мене чує. Але… він просто дивився у пітьму. У тиші було чутно, як удалині скрегочуть багнети і батькові ровесники вигукують військові гасла.

— Мітчеле, тобі більше немає заради чого жити. Ти втратив дружину, не можеш більше писати, а Ітан за кілька років поїде до коледжу, і все. Чому ти не хочеш запитати його про коробку з брошурками коледжів під ліжком? Ти залишишся сам!

— Замовкни!

Ридлі розвернулася до мене і розгорнула вишневий льодяник.

— Мені шкода, Сірничку. Справді шкода. Але всі грають свою роль, і ця — моя. З твоїм татом сьогодні дещо трапиться. Як і з мамою колись.

— Що ти сказала?

Лінк щось говорив їй, але я нічого не чув. Лише її слова знов і знов різали мені вуха.

Як і з мамою.

— Це ти вбила мою матір? — я підійшов ближче. Мені було байдуже до її чарів і сил. Бо якщо це вона вбила маму…

— Тихше, "тихше, здорованю. Звісно, не я. Це трапилося трішки раніше.

— Ітане, та що це коїться? — озвався позаду мене Лінк.

— Вона не та, за кого себе видає. Вона… — я не знав, як зрозуміло пояснити це Лінку. — Вона сирена. Тобто відьма. І вона впливає на тебе так само, як зараз впливає на батька.

Лінк зареготав.

— Відьма. Ну ти даєш, чувак!

Я ж не зводив з Ридлі очей. Вона шкірилася і перебирала Лінкове волосся.

— Ну ж бо, любчику, ти й сам знаєш, що закохався не в цяцю-дівчинку.

Я гадки не мав, як далеко вона може зайти, але після її вистави у Рейвенвуді не сумнівався, що вбити для неї не складно. Даремно я інколи думав, що вона була просто підірваним дівчиськом. Я втратив здоровий глузд і лише зараз усвідомив наскільки.

Лінк дивився на нас по черзі, не знаючи, хто каже правду.

— Я не жартую, Лінку. Мав би раніше тобі сказати, але хоч зараз почуй: я не брешу. В іншому разі чого б це раптом вона хотіла вбити мого батька?

Лінк почав ходити вперед-назад, досі не ймучи мені віри. Напевне, він вирішив, що я псих. Від усього сказаного я б і сам почав уважати себе психом.

— Ридлі, це правда? Ти мене причарувала?

— Хочеш усе знати?

Батько прибрав одну руку з поруччя і витягнув її, як балансуючий еквілібрист.

— Тату, стій!

— Рид, не треба, — Лінк повільно підходив до неї. Навіть ланцюжок його гаманця дзеленчав голосніше за його обережні кроки.

— Ти що, не чув — твій друг сказав: я відьма. Погана відьма, — вона зняла окуляри і знову показала золоті котячі очі. Я почув, як Лінку перехопило подих, нібито він побачив їх уперше. Та за мить переляк зник.

— Можливо, так і є, але не така ти вже й погана. Я знаю. Ми ж були разом. Ділилися секретами.

— Це входило в план, Моторний. Я шукала лазівку, щоб підібратися ближче до Ліни.

У Лінка скисло обличчя. Хай що зробила з ним Ридлі, хай як причаровувала, почуття брали гору.

— Ти що, брехала? Я тобі не вірю.

— Вір не вір, а це правда. Все це чиста правда, якщо вона у мене взагалі може бути чиста.

Я бачив, як батько балансує на парапеті, витягуючи руку і махаючи нею, ніби крилом. Він начебто перевіряв, чи зможе злетіти. За кілька метрів від нас на землю упала гільза, викинувши в повітря хмару пилу.

— А як щодо вашого з Ліною дитинства? Ви ж були як сестри! Навіщо тобі завдавати їй болю?

Ридлі змінилася, на її обличчі промайнуло щось схоже на жаль. Насправді?

— Це від мене не залежить — не я віддаю накази. І я вже сказала — така в мене робота. Забрати Ітана від Ліни. До цього старого мені діла немає, але він несповна розуму. Клепки не вистачає, зрозумів? — Ридлі прокрутила в роті льодяник. — Він просто легка здобич.

«Забрати Ітана від Ліни».

Вона влаштувала все це, щоб Ліна залишилася сама. Я раптом чітко почув голос Арелії, як тоді, коли вона стояла поруч зі мною навколішках.

«Її береже не дім… Жодному чародію не стати між ними».

І я цього не збагнув? Який же я бовдур! Питання було не в моїх силах, і не в мені самому, а тільки в нас!

У силі, яка виникала між нами, коли ми були разом. Коли знаходили одне одного під дощем на Дев’ятому шосе. Коли повертали на розвилці в один бік. Для чого нам усі ті закляття — ми й так були разом! А тепер, коли нас роз’єднали, я став безсилим. І Ліна залишилася сама того вечора, коли найбільше потребувала моєї допомоги.

В голові запаморочилось, я забув про час і пам’ятав лише одне: не можу втратити ще одну рідну душу. Я побіг до батька, і хоча він був мало не на відстані руки, мені здалося, що до моїх ніг прив’язали гирі. Ридлі поворухнулася, її волосся закрутилося стрічками горгонівських змій.

Лінк випередив її і схопив за плече:

— Рид, не треба.

На мить я завис у невизначеності. Все відбулося у вповільненому русі.

Батько обернувся до мене і відпустив балкон.

Волосся Ридлі розвіялося рожево-білими пасмами.

Лінк подивився у її золотаві очі та прошепотів щось, чого я не почув. Вона зиркнула на Лінка і без жодних слів жбурнула льодяник через поруччя балкона. Я побачив, як він зробив дугу і приземлився, вибухнувши, мов заряд картечі. Все скінчилось.

Так само швидко, як відвернувся від мене, батько обернувся знов. Я ухопив його під руки й втягнув через перила. Він упав на підлогу, дивлячись на мене, як перелякане хлопча.

— Дякую, Ридлі. Хай що це було, спасибі.

— В гробу я бачила твої подяки, — відповіла вона зневажливою посмішкою, відходячи від Лінка й поправляючи рожеве пасмо. — Це я вам не послугу зробила, а просто передумала його вбивати. Поки що.

Ридлі хотіла говорити зловісно, але її тон вийшов образливо дитячим. Вона накрутила рожеве пасмо, додавши:

— І декому це дуже не сподобається.

Вона могла не уточнювати, кому саме — страх у неї в очах і так усе сказав. Цієї миті я усвідомив, що більшість її вчинків були грою. Просто шоу.

Незважаючи ні на що, навіть зараз, коли я намагався підвести на ноги батька, мені стало її шкода. Ридлі могла б отримати будь-якого хлопця в світі, але зараз я бачив тільки її самотність. Усередині вона і на йоту не була сильнішою за Ліну.

Ліна!

«Ліно, все гаразд?»

«Звісно. А що?»

Я подивився на батька. Він постійно заплющував очі й не міг встати.

«Нічого. Ларкін з тобою?»

«Так, ми повертаємося у Рейвенвуд. З татом усе добре?»

«Так. Розповім, як повернуся».

Ми з Лінком узяли батька попід руки.

«Залишайся з Ларкіном і йди назад до родини. Тобі небезпечно бути самій».

Перш ніж ми зрушили з місця, Ридлі промчала повз нас назад до дверей, перелітаючи через поріг своїми десятиметровими ногами.

— Шкода, хлопці, в мене літак. Може, поки що в Нью-Йорк і на дно. Це теж круто, — знизала вона плечима.

Навіть попри її небезпечно-вбивчу натуру, Лінк не міг не провести її очима.

— Рид?

Вона зупинилася, кинувши на нього мало не засмучений погляд. Здалося, що вона шкодує про свою нелюдську природу, як узагалі може шкодувати нелюдина, бо якби тільки…

— Що, Веслі-Преслі?

— Не така ти вже й погана.

Вона подивилася на нього з натяком на усміх.

— Знаєш, як кажуть? Яка вже вдалася.

11. II

Возз’єднання родини

Коли батько опинився в надійних руках лікарів з гатлінівського «поля бою», я чимдуж помчав назад на вечірку. Дорогою я розштовхував дівчат зі школи Джексона, що порозкидали куртки й у топіках і коротеньких футболках страхітливо звивалися під музику «Дриґачів». Останнім, звісно, бракувало Лінка, що саме мчав за мною у ревищі живого року. І в ревищі вибухів на Медовому пагорбі. У загальному галасі я не одразу почув голос Ларкіна:

— Ітане, сюди!

Він стояв під деревами за люмінесцентною жовтою стрічкою, яка відділяла безпечну зону від території, де усім охочим могли легко відстрелити зад. І чого він надумав лізти у хащі за межею безпеки? Чому не повернувся у будинок? Я помахав йому, а він покликав мене жестом, зникаючи за пагорбом. Раніше я б сто разів подумав, перш ніж перестрибувати ту стрічку, але не сьогодні. Я не мав вибору і повинен був іти за ним. Просто на п’яти мені наступав Лінк, спотикаючись, та досі тримаючись поряд, як і завжди.

— Ітане!

— Що?

— Щодо Рид. Я мав би тебе послухатися.

— Та нічого, друже. Ти все одно нічого б не вдіяв. Це я б мав раніше все тобі розповісти.

— Та ну, я б тобі не повірив.

Залпи рушниць відлунювали над нашими головами, і ми інстинктивно прихилялися до землі.

— Сподіваюся, вони холості, — нервував Лінк. — Не вистачало, щоб мене застрелив власний батько.

— Мені останнім часом так щастить, що я не здивуюся, якщо він застрелить нас обох.

Ми піднялися на верхівку пагорба, залишивши у низині зарості чагарників, дерева і дим від артилерійських снарядів.

— Ми тут! — гукнув Ларкін з того боку хащ. Зі слова «ми» я зрозумів, що він говорить про себе й Ліну, а тому побіг швидше. Так ніби від цього залежало Лінине життя, хоча, в принципі, я був недалеко від правди.

А тоді я збагнув, де ми. Перед нами аркою вигинався вхід до Ґрінбраєру, а Ларкін і Ліна стояли на галявині за садом, у тому ж місці, де кілька тижнів тому ми розкопали могилу Женев’єви. За півметра від них з темряви з’явилася інша постать. Вона вийшла у світло місяця, що світив прямісінько в нас над головою. Тому, хоч і було темно, я зміг розгледіти все.

І закліпав.

Це була… це була…

— Мамо, якого дідька ти тут? — спантеличено бовкнув Лінк.

І не дивно — адже перед нами стояла його матір, місіс Лінкольн, мій найбільший нічний кошмар, чи принаймні жах із першої десятки. Вона мала дивний вигляд, недоречний, чи навпаки — якраз доречний у місцевому антуражі — залежно від того, з якого боку подивитись. На ній були шари недолугих спідниць і дурнувате квітчасте плаття з занадто вузьким корсетом. І стояла вона простісінько на могилі Женев’єви.

— Так-так, ви ж знаєте, як я ставлюся до лихослів’я, юначе.

Лінк почухав потилицю — у цих словах він не знайшов сенсу так само, як і я.

«Ліно, в чому справа?

Ліно?»

Вона мовчала. Щось не те.

— Місіс Лінкольн, з вами все гаразд?

— Абсолютно, Ітане! Я в чудовому гуморі. Чи ж не дивовижна сьогодні битва? Та ще й Лінин день народження. Я знаю, вона мені розповіла. Ми чекали на вас, принаймні на когось одного.

Лінк зробив крок назустріч.

— Мам, я тут і відведу тебе додому. Не треба виходити за зону безпеки, а то відстрелять голову — і крапка. Ти ж знаєш, який з батька стрілець.

Я ухопив Лінка за руку і не дав йому ступити далі. Було щось незрозуміле у тому, як посміхалася до нас його матір і який стривожений вигляд мала Ліна.

«Та що відбувається? Ліно!»

Чому вона мовчить? Я побачив, як Ліна витягла з-під олімпійки каблучку моєї мами і стисла її разом з ланцюжком у долоні. Її губи ледь помітно ворушилися в темряві, і десь у глибині свідомості я чув відлуння шепоту:

«Ітане, тікай звідси! Приведи дядька Мейкона! Мерщій!»

Але я стояв як укопаний. Я не міг залишити її тут.

— Лінку, янголе мій, ти такий поміркований хлопець.

Лінку? Ні, це не місіс Лінкольн. Не може бути.

Скоріше б вона прогулялася містом у чому мати народила, ніж назвала Веслі Джефферсона Лінкольна Лінком. «Ніяк не збагну, навіщо тобі це дурнувате прізвисько, коли в тебе є таке шляхетне ім’я?» — дорікала вона щоразу, коли хтось із нас телефонував до них додому і запитував Лінка.

Лінк відчув, що я тримаю його за руку, і зупинився. До нього теж починало доходити, і він змінився на обличчі.

— Мамо?

— Ітане, йди звідси! Ларкіне, Лінку, хто-небудь, приведіть дядька Мейкона! — закричала Ліна. Вона не тямила себе. Я ще ніколи не бачив у її очах стільки страху, і кинувся їй назустріч.

У цю ж мить я почув, як з гармати вилетів заряд, а слідом за ним гримнув шквал канонади.

Спиною я відчув щось тверде, в голові запаморочилося, і я мало не знепритомнів.

— Ітане! — пролунав Лінин голос, але я не зміг поворухнутися. Мене поранили. Я не знаходив іншого пояснення і силкувався бодай залишатися при тямі.

За кілька секунд до мене повернувся зір. Я лежав на землі, обпершись на товстий стовбур дуба, до якого мене, скоріш за все, відкинуло пострілом. Я почав шукати місце поранення, але крові не було. Так само не намацав я і отвору від кулі. За кілька метрів від мене до іншого дерева незграбно прихилився Лінк, на вигляд не менш спантеличений, ніж я тієї злощасної миті. Врешті-решт я підвівся і хитаючись попрямував до Ліни, але зненацька вдарився об щось обличчям і знову опинився на землі. Мені пригадався випадок з розсувними скляними дверима в будинку Сестер.

Ні, мене не поранили, це було щось інше. Проти мене використали інакший різновид зброї.

— Ітане! — кричала Ліна.

Я підвівся й обережно ступив їй назустріч. Навколо дерева справді були розсувні скляні двері — от тільки невидимі, й коли я бив по них кулаком, вони поглинали звук. Однак я продовжував гамселити невидиму стіну — що ще я міг зробити? Тоді ж я побачив, що Лінк теж б’ється у своїй незримій клітці.

На обличчі місіс Лінкольн з’явилася зліша посмішка, ніж на фізіономії Ридлі у її найуспішніший день.

— Відпусти їх! — не здавалася Ліна.

Раптом нізвідки, крізь розірване небо, на нас у буквальному сенсі полився дощ. Він хлюпнув із хмар, як з відра, і я зрозумів його появу. Це Ліна. Її волосся шалено звивалося, а дощ перейшов у сльоту, став косим і почав з усіх боків сікти місіс Лінкольн. За кілька секунд на жодному з нас не залишилося сухого місця.

Місіс Лінкольн, чи як її тепер називати, посміхалася. У цій посмішці читалася дивна емоція, майже гордість.

— Я не збираюся нічого з ними робити, просто хочу з тобою побалакати.

Над її головою небо розірвав грім.

— О так, я сподівалася побачити деякі твої таланти. Шкода, що мене не було поруч, щоб допомогти тобі їх відшліфувати.

— Замовкни, відьмо, — гримнула Ліна, не зводячи з місіс Лінкольн не смарагдових, а сталево-зелених очей. Я ще ніколи не бачив її такою. Твердою. Рішучою. Гнівною. З її вигляду можна було припустити, що вона хоче знести місіс Лінкольн голову, і більш того — дійсно може це зробити.

Я нарешті збагнув, через що Ліна так переймалася увесь рік. Вона здатна руйнувати. Я ж бачив у ній тільки силу кохання. Не дивно, що знайшовши в собі обидві ці сили, вона не знала, що робити з ними далі.

Місіс Лінкольн обернулася до Ліни.

— Почекай — і ти збагнеш, на що справді здатна, як умієш керувати силами природи. Це справжній дар природниці, спільний у нас обох.

Спільний в обох.

Місіс Лінкольн підвела очі до неба: дощ оминав її, нібито вона стояла під парасолею.

— Поки що ти вмієш викликати зливи, але скоро навчишся керувати вогнем. Зараз я покажу тобі, як люблю з ним гратися. Захоплива річ!

Зливи? Вона пожартувала? Та ми стоїмо у самому серці мусону!

Місіс Лінкольн підняла руку, і хмарами пронісся заряд блискавиці. Вона відігнула три пальці, і спалах кожного наманікюреного нігтя відбила блискавка. Раз — вогонь влучив у землю і вирвав з неї грудки ґрунту усього за півметра від Лінкової пастки. Два — блискавка вдарила в дуб позаду мене, розколовши його навпіл. Три — блискавка вразила Ліну, що просто стояла з піднятою рукою. Спалах заряду відрикошетив від неї і влучив у землю біля ніг місіс Лінкольн. Трава навколо задимілась і почала тліти.

Місіс Лінкольн засміялася і помахала рукою. Вогні згасли, і вона з гордістю глянула на Ліну.

— Непогано. Рада, що яблуко впало недалеко від яблуні.

Не може бути!

Ліна зміряла її гнівним поглядом і підняла долоні у захисному жесті.

— Правда? А що кажуть про червиві яблука?

— Нічого. Ніхто ще не дожив до того, аби щось про це сказати.

Потім місіс Лінкольн повернулася до мене й Лінка, крутнувши квітчастою сукнею, мільйонами пишних спідниць і косою. Вона пильно подивилася на нас блискучими золотими очима.

— Мені так шкода, Ітане. Я сподівалася, що наше знайомство відбудеться за інших обставин. Адже не щодня зустрічаєш першого бойфренда своєї дочки, — сказала вона й обернулася до Ліни. — Та й власну дочку теж.

Я мав рацію. Я впізнав її.

Сарафина.

За мить обличчя місіс Лінкольн, її сукня і все тіло у буквальному сенсі почало розколюватись вздовж. Її шкіра розгорталася, як пожмакана обгортка цукерки, а тіло спадало, немов скинуте з плечей пальто. Усередині з’явився хтось інший.

— У мене немає матері! — викрикнула Ліна.

Сарафина кліпнула, удаючи образу через те, що її не визнали ріднею. Але ж нею вона й була. Принаймні зовні. У неї, як і в Ліни, було довге хвилясте волосся. От тільки якщо Ліна інколи здавалася моторошно вродливою, то Сарафина була просто моторошною і все. Як і в Ліни, у її матері були продовгуваті витончені риси обличчя, та на відміну від доньчиних смарагдових очей, вона мала вогненно-золоті, як у Ридлі чи Женев’єви. У цих очах і полягала вся суть.

Сарафина була одягнена у темно-зелену оксамитову сукню з корсетом, частково сучасного і частково готичного стилю початку минулого століття. Разом з тим на ній чорніли високі мотоциклетні черевики, у яких вона в буквальному сенсі вийшла з тіла місіс Лінкольн. Останнє за лічені секунди знову склалося в одне ціле, нібито зшите по невидимому шву. Місіс Лінкольн так і лежала в траві з задертим криноліном, що відкривав її панчохи до колін і шари нижніх спідниць.

Лінк був у шоці.

Сарафина випросталася, здригаючись і струшуючи з себе вагу чужого тіла.

— Смертні. Ваше тіло — це щось абсолютно нестерпне, незграбне і незручне, занепокоєне лише тим, чим би напхати кендюхи. Фу, бридкі створіння!

— Мамо! Мамо, отямся! — Лінк щодуху гамселив по стіні, яка, вочевидь, була чимось на кшталт силового поля. Хай яким чудовиськом здавалася місіс Лінкольн, вона була Лінковим рідним чудовиськом, і навряд чи йому було легко бачити її, роздерту навпіл, як якісь біологічні відходи.

Сарафина махнула рукою, і тепер Лінк без звуку тільки ворушив губами.

— Так-то краще. Тобі взагалі пощастило, що я не перебувала в її тілі весь останній час. Бо в іншому разі давно б тебе вбила. Навіть перелічити не можу, скільки разів хотіла зробити це з нудьги за обіднім столом, підтримуючи розмову про твій ідіотський гурт.

Тепер усе стало ясно. Переслідування Ліни, збори дисциплінарного комітету школи Джексона, брехня про Лінині оцінки з попередньої школи, навіть дивне печиво на День усіх святих. Як довго Сарафина видавала себе за місіс Лінкольн?

Була нею.

Тільки зараз я по-справжньому зрозумів, з ким нам довелося мати справу. З найсильнішою темною чародійкою сьогодення. У порівнянні з нею чари Ридлі здавалися забавками, а тому не дивно, що Ліна з таким острахом чекала цього дня.

Сарафина знову обернулася до Ліни.

— Можливо, ти вважаєш, що в тебе немає матері, але насправді тільки тому, що твої бабуся й дядько забрали тебе від мене. А я завжди тебе любила.

Вміння Сарафини швидко змінювати настрій збивало з пантелику. Вона вмить перетворювалася з відкритої та страждаючої на зневажливу і зверхню, і все це було схоже на нещиру акторську гру.

Ліна злісно дивилася на Сарафину.

— І тому ти, мамо, намагалася мене вбити?

Сарафина спробувала удати занепокоєння, чи радше подив. Я не міг сказати напевне, тому що її вираз обличчя був страшенно вимушеним і неприродним.

— Це вони тобі таке сказали? Я ж просто намагалася з тобою поговорити! Встановити контакт! Якби не їхні заклинання, мої спроби не завдали б тобі шкоди, і вони це знали! Звісно, я розумію причини їхнього занепокоєння. Я ж темна чародійка, катаклістка. Але, Ліно, ти, як і всі, знаєш, що я не мала вибору, це вирішили за мене. Однак це не змінює моїх почуттів до тебе, адже ти моя дочка.

— Я не вірю тобі! — зозла крикнула Ліна. Однак вигляд у неї був невпевнений, нібито вона не йняла віри власним словам. Нібито не знала, як чинити далі.

Я глянув на мобільний: 21.59. Дві години до опівночі.

Лінк прихилився до дерева й обхопив голову руками. Я не міг відвести погляду від місіс Лінкольн, від її безжиттєвого тіла в траві. Ліна дивилася на неї теж.

— Вона ж не?.. Чи… — я мав запитати це заради Лінка.

Сарафина спробувала видушити співчуття, але я з острахом зрозумів, що ми з Лінком цікавимо її дедалі менше.

— Вона скоро повернеться у свій колишній непривабливий стан. Нудотна жінка. Ні вона, ні хлопець мені не потрібні — я лишень намагалася показати своїй доньці істинну суть смертних, їхню марновірність, мстивість, — Сарафина обернулася до Ліни. — Лише кілька слів місіс Лінкольн — і поглянь: усе місто обернулося проти тебе. Ти не з їхнього світу. Ти належиш мені.

Сарафина подивилася на Ларкіна.

— До речі про непривабливий стан, Ларкіне, чи не покажеш ти нам свої чарівні, просто-таки золоті очі?

Ларкін посміхнувся і примружився, потягуючись, як після довгого сну. Та коли він знову подивився на нас — дещо змінилося. Він швидко закліпав, і з кожним помахом вій його очі змінювалися. Можна було в буквальному сенсі побачити, як у них метушаться молекули, а замість самого Ларкіна у саду Ґрінбраєру опинилося кубло гадюк. Вони звивалися й огортали одна одну, аж доки Ларкін не з’явився замість них знову. Він постав зі звивистого кубла, простягнувши руки — дві гримучі змії, що засичали і заповзли назад у рукави його куртки. Нарешті він розплющив очі, та замість звичних зелених райдужок засліпив нас такими самими золотими вогнями, як у Сарафини й Ридлі.

— Зелений — не мій колір. А бути ілюзіоністом кльово!

— Ларкіне? — я мало не вдавився цим словом. Він був одним з них, темним чародієм. Усе виявилося гірше, ніж я міг уявити.

— Ларкіне, хто ти? — спантеличено запитала Ліна, та швидко отямилася. — Чому?

Але відповідь дивилася просто на нас його золотими очима.

— А чому б ні?

— Чому б ні? Ну не знаю, бодай заради солідарності з родиною.

Ларкін махнув головою, і товстий золотий ланцюг навколо його шиї скрутився у змію, що залоскотала язиком йому шию.

— Солідарність — не мій принцип.

— Ти зрадив усіх, навіть свою власну матір. Як ти зможеш із цим жити?

Він висолопив язика, що виповз змійкою і сховався знов. Його горлом проповз клубок.

— Сестричко, ти ще побачиш, як прикольно бути темною. Значно краще, ніж світлою. Ми такі, як є, це наша доля. І навіщо з нею боротися? — він знову показав язика, цього разу роздвоєного, ніби змія була всередині нього. — Взагалі не розумію, чому навколо цього стільки проблем. Поглянь на Ридлі — їй непогано живеться.

— Ти зрадник! — шаленіла Ліна. Над її головою вдарив грім, і дощ пустився з новою силою.

— Ліно, він не єдиний зрадник, — мовила, наближаючись до неї, Сарафина.

— Про що ти?

— Про твого дорогого дядечка Мейкона, — її голос віддавав злістю, й було очевидно, що Сарафина не збиралася пробачати Мейкону його вчинку: він забрав у неї доньку.

— Брешеш.

— Це він брехав тобі весь цей час, переконуючи, що ти не можеш змінити свою долю, що все визначено давним-давно! Що сьогодні, у день твого шістнадцятиріччя, тебе оберуть сили темряви чи світла.

Ліна вперто похитала головою і піднесла долоні. Прогримів грім, і дощ полився густими потоками води. Їй довелося перекрикувати зливу:

— Так відбувається завжди! Так відбулося з Ридлі, Ріс і Ларкіном.

— Твоя правда, але ти інша. Сьогодні тебе не обиратимуть. Ти повинна будеш обрати сама.

Слова застигли в повітрі. «Обирай сама». Здалося, що ця фраза могла зупинити відлік часу.

Ліна зблідла як смерть. На якусь мить мені здалося, що вона знепритомніє.

— Що ти сказала? — прошепотіла вона.

— У тебе є вибір, і я певна, що дядько тобі нічогісінько про це не розповів.

— Не може бути, — слова Ліни ледь чулися в поривах вітру.

— У тебе є вибір, тому що ти моя дочка, друга природниця в родині Дюкейнів. Хоч зараз я і катаклістка, але свого часу була першою природницею нашого роду.

Сарафина зробила паузу і проказала вірш:

Першій темною бути,

Та друга може все повернути.

— Я нічого не розумію, — Ліна не встояла на ногах і, оповита чорним мокрим волоссям, упала навколішки простісінько посеред бруду і високої трави.

— У тебе завжди був вибір, і твій дядько про це знав.

— Я тобі не вірю! — Ліна замахнулась, і грудки землі пролетіли в поривах вітру. Я заплющив очі від бруду й каміння, що неслося на нас звідусіль.

Я намагався крізь грозу докричатись до Ліни, але вона мене не чула.

— Не слухай її! Вона темна. Їй до всіх байдуже, ти казала мені це сама!

— А навіщо дядьку Мейкону приховувати від мене правду? — запитала Ліна, дивлячись прямісінько на мене, ніби я єдиний у всьому світі міг їй відповісти. Але я не знав. Мені зовсім не було чого сказати.

Тоді Ліна гупнула ногою, і земля під нею задрижала, прокотившись хвилею аж до моїх ніг. Уперше за всю історію Галіна у ньому трапився землетрус. Сарафина посміхнулася, бо розуміла, що Ліна втрачає контроль, а вона — набуває сили. Над їхніми головами знову пронеслася блискавиця.

— Досить, Сарафино! — понад полем пролунав голос Мейкона, який з’явився нізвідки. — Дай моїй племінниці спокій.

Сьогодні, у світлі місяці, був не таким, як зазвичай. Не так людиною, як тим, ким він був насправді. Іншим. Його обличчя помолодшало й схудло, він налаштувався на бій.

— Це ти про мою доньку? Яку сам у мене вкрав? — Сарафина почала розминати пальці, як солдат, що перед битвою перевіряє свій арсенал.

— Нібито ти колись про неї дбала, — спокійно відповів Мейкон. Потім він розправив як завжди бездоганний піджак, і з кущів вискочив Мовчун, який наче аж з лап збився, наздоганяючи Рейвенвуда. Сьогодні Мовчун теж став тим, ким був насправді: величезним вовком.

— Мейконе, яка честь! Шкода лише, що я проґавила вечірку з нагоди шістнадцятиріччя моєї рідної доньки. Але мені про неї розповіли, тому нічого. За кілька годин іще ж буде обрання, а от цього я нізащо в світі не проґавлю.

— Що ж, тоді доведеться тебе засмутити. Ти не запрошена.

— Справді шкода. Адже я особисто запросила декого, хто згоряє від бажання з тобою зустрітись.

Сарафина посміхнулась і махнула пальцями. Так само швидко, як Мейкон, з’явився інший чоловік. Він виріс біля верби, де ще мить тому не було нікого.

— Гантинг? Де вона тебе відкопала?

Гантинг, трішки вищий і молодший за Мейкона, був схожий на нього як викапаний. Він мав таке ж гладко зачесане чорне волосся і бліде обличчя — от тільки якщо Мейкон нагадував джентльмена з Півдня колишніх часів, то Гантинг вигляд мав сучасний і викличний. Одягнений в усе чорне — светр, джинси і шкіряну льотну куртку — він більше скидався на кінозірку з журнальних сторінок, тоді як Мейкон — на Кері Гранта. Але в одному було не помилитись: він теж був інкубом і до того ж — якщо існує такий розподіл — не добрим. Хай хто такий Мейкон Рейвенвуд, а Гантинг був схожий на нього хіба що зовні.

Він удав посмішку — чи, можливо, так дійсно мали посміхатися інкуби — і почав колами ходити навколо Мейкона:

— Брате-брате, скільки років ми не бачилися — цілу вічність?

Мейкон не відповів на його посмішку.

— Не так і багато. Не дивно, що ти зв’язався з такою, як вона.

Гантинг зайшовся вульгарним, розкотистим сміхом.

— А з ким я мав зійтися? Зі збіговиськом світлих чародіїв? Вчинити, як ти? Дурість. Як і сама ідея того, що ти можеш утекти від своєї суті, від родинного спадку.

— Гантингу, я зробив вибір.

— Вибір? І так ти називаєш своє життя? — Гантинг знову розреготався, наближаючись до Мейкона. — Скоріше це ілюзія. Ти не обираєш, ким бути, брате. Ти інкуб, і чи живишся ти кров’ю, чи ні — ти все одно темне створіння.

— Дядьку Мейконе, вона сказала правду?

До короткочасного возз’єднання Мейкона й Гантинга Ліні не було діла.

Сарафина пронизливо засміялася.

— Мейконе, та хоч раз у житті розкажи дівчинці все, як є.

Той уперто дивився на Ліну:

— Все не так просто.

— Але це правда? У мене є вибір?

З її заплутаних завитків скрапувала вода, а Мейкон і Гантинг, звісно ж, не змокли ні на йоту. Гантинг посміхнувся, дістав цигарку і запалив її, вочевидь, насолоджуючись тим, що відбувалося навкруг.

— Дядьку Мейконе, це правда? — благала відповіді Ліна.

Мейкон перевів на неї роздратований погляд — і відвів очі.

— Так, Ліно, в тебе є вибір, але він дуже складний. Він має тяжкі наслідки.

Умить дощ ущух. Повітря не ворушилося, нібито ми опинилися в оці бурі. Ліна клекотала, і навіть без слів я розумів, що вона відчуває: щастя, тому що врешті отримала бажане — можливість обирати власну долю; злість, бо вона втратила того, кому завжди довіряла.

Ліна подивилася на Мейкона немовби новими очима. Я побачив морок, що огортав її обличчя.

— Чому ти мовчав? Я все життя прожила зі страхом, що стану темною!

Знову проревів грім, і небо пролилося краплями, схожими на сльози. Але Ліна не плакала — її переповнювала злість.

— У тебе справді є вибір, Ліно. Але він має наслідки. Ти б не збагнула їх раніше, і навіть зараз не зможеш збагнути цілком. З першого дня твого народження я міркував над ними, адже умови цієї угоди, як знає твоя дорога матуся, були встановлені задовго до твоєї появи на світ.

— Які наслідки? — Ліна окинула Сарафину скептичним оком. Недовірливим. Вона нібито відкривала для себе нові можливості, новий спосіб мислення: якщо Мейкону вірити було не слід, бо він весь цей час приховував від неї правду, то чи не варто було повірити матері?

Я мав докричатись до Ліни.

«Не слухай її, Л.! Ти не повинна їй довіряти!»

Тиша. Наш зв’язок у присутності Сарафини втрачав свою силу і не працював, як обірваний телефонний дріт.

— Ліно, ти навряд чи зрозумієш, який вибір тебе змушують прийняти! Що в тебе на кону!

З накрапування сліз дощ перетворився на відчайдушну зливу.

— Ага, ти ще повір йому, після усіх його брехень, — Сарафина зиркнула на Мейкона і розвернулася до Ліни. — Шкода, що ми так мало говорили. Але ти маєш зробити вибір, і я зобов’язана відкрити тобі ставки. Наслідки дійсно є — бодай тут твій дядько сказав правду, — вона зробила паузу і провадила. — Якщо ти станеш темною, то всі світлі чародії твоєї родини загинуть.

Ліна зблідла.

— Навіщо б я таке робила?

— Бо якщо ти станеш світлою, то загинуть усі темні чародії і лілуми, — Сарафина обернулася до Мейкона. — Я справді кажу про всіх. Більше не буде твого дядька, що став тобі татом. Ти знищиш його теж.

Мейкон зник — і за мить матеріалізувався прямісінько перед Ліниними очима.

— Ліно, послухай мене, я згоден піти на цю жертву. Ось чому я мовчав увесь цей час. Я не бажав, щоб ти жила з відчуттям провини за те, що мене не буде. Я ж розумів, що ти обереш, і підтримую тебе в цьому. Відпусти мене.

Ліну трусило. Вона що, справді могла знищити Мейкона? Сарафина казала правду? І якщо так, то яким був інший вибір? Врешті-решт, у такому разі постраждає тільки Мейкон, хоча Ліна по-справжньому його любить.

— Я можу тобі запропонувати ще дещо, — додала Сарафина.

— І що ж таке ти можеш запропонувати, щоб я зголосилася вбити бабусю, тітку Дел, Раян і Ріс?

Сарафина обережно ступила назустріч Ліні.

— Ітана. Є спосіб, завдяки якому ви завжди будете разом.

— Про що ти? Ми й так разом.

Сарафина нахилила голову і примружила очі. У їхньому золоті промайнуло щось схоже на розуміння.

— То ти й цього не знаєш? — Сарафина обернулася до Мейкона і засміялася. — І ти їй не розповів? Це ж нечесно.

— Чого не знаю? — гримнула Ліна.

— Що ви з Ітаном не можете бути разом у фізичному сенсі цього слова. Чародії і лілуми не пара смертним, — вона посміхнулася від задоволення. — Принаймні доки смертні живі.

11. II

Обрання

Чародії не пара смертним, допоки смертні живі.

Тепер усе стало ясно. Неконтрольований зв’язок, розряди струму і задуха від поцілунків, серцевий напад, який мало не відправив мене на той світ, — ми фізично не могли бути разом.

Я знав, що це правда, бо пам’ятав, про що Мейкон розповідав Аммі біля Броду і в моїй кімнаті. «У них не може бути майбутнього… Є речі, які відкриються тобі згодом, які нам не підвладні».

Ліна й досі тремтіла. Вона теж розуміла, що це так.

— Що ти сказала? — прошепотіла вона.

— Що ви з Ітаном ніколи не зможете бути разом у прямому значенні цього слова. Не одружитеся, не народите дітей. У вас не може бути спільного майбутнього, принаймні реального майбутнього. Просто не віриться, що тобі про це ніхто не розповів. Вас із Ридлі точно тримали за зачиненими дверима.

Ліна обернулася до Мейкона.

— Чому ти мовчав? Ти ж знаєш, що я його кохаю.

— У тебе ніколи раніше не було хлопця, не кажучи вже про хлопця серед смертних. Ми й гадки не мали, що колись доведеться давати цьому раду. А донедавна й не усвідомлювали, наскільки сильний між вами зв’язок.

Я чув їхні голоси, але не слухав. Ми ніколи не зможемо бути разом. Я ніколи не стану для неї по-справжньому близьким.

Вітер посилився і почав різати повітря дощем, як уламками скла. Блискавка розірвала небо. Грім прокотився так голосно, що здригнулася земля. Вочевидь, ми вже не були в оці бурі: Ліна втрачала контроль.

— А коли ти збирався мене просвітити? — закричала вона гучніше від вітру.

— Після твого обрання.

Сарафина угледіла можливість перетягнути розмову на свій бік.

— Але ж ти бачиш, Ліно, ми знаємо спосіб. Спосіб, завдяки якому ви з Ітаном зможете прожити разом ціле життя, одружитися, народити дітей. Та й узагалі, вам буде під силу все, що завгодно!

— Ліно, вона ніколи цього не допустить, — відрізав Мейкон. — Навіть якби це було можливо, затям — темні чародії зневажають смертних. Вони не дадуть розвести їхню кров кров’ю звичайних людей. Цю межу не переступити.

— Це правда, але в твоєму випадку, Ліно, ми б зробили виняток. Адже існує альтернатива, — вона знизала плечима. — І це все одно краще за смерть.

Мейкон подивився на Ліну і перевів розмову в інше русло:

— Ти б знищила усю свою родину заради Ітана? Тітку Дел? Ріс? Раян? Рідну бабусю?

Сарафина розкинула могутні руки — широко, вільно, демонструючи увесь діапазон своїх сил.

— Після обрання тобі буде байдуже до цих людей, але натомість у тебе залишуся я, твоя мати, твій дядько й Ітан. Хіба ж він не найважливіша людина в твоєму житті?

У Ліни тьмяніли очі, навколо неї кружляли дощ і туман. Гроза шуміла так сильно, що майже заглушала постріли на Медовому пагорбі. Я навіть забув, що нас могли вбити — як не в цій битві, то в іншій, що теж відбувалася сьогодні.

Мейкон ухопив Ліну обома руками.

— Вона права. Якщо погодишся на це, то не відчуватимеш каяття, бо перестанеш бути собою. Та, ким ти є зараз, помре. Сарафина тільки не розповідає тобі про те, що ти забудеш і про свої почуття до Ітана, бо за кілька місяців твоє серце поглине такий морок, що Ітан утратить для тебе будь-який сенс. Обрання справляє на природницю надзвичайно великий вплив — ти навіть власноруч зможеш убити Ітана. Хіба ж я брешу, Сарафино? Хіба ж Ліна не зможе вдатись до такого жахливого вчинку? Розкажи їй, що трапилося з її батьком, якщо ти така поборниця правди.

— Твій батько забрав тебе від мене, Ліно. Те, що з ним сталося, — прикрий нещасний випадок.

Ліні була на себе не схожа. Одна справа — почути про цей нещасний випадок від божевільної місіс Лінкольн на засіданні комітету, а інша — дізнатися, що твоя мати справді вбила твого батька.

Мейкон знову спробував скористатися ситуацією.

— Розкажи їй, Сарафино, повідай, як її батько згорів живцем у власному будинку, у влаштованій тобою пожежі. Ми ж усі знаємо про твоє захоплення вогнем.

Очі Сарафини палали люттю.

— Ти втручався у наші справи шістнадцять років. Надалі обійдемося без тебе.

Тієї ж миті нізвідки, усього лише за крок від Мейкона, з’явився Гантинг. Тепер він іще менше скидався на людину, і ще більше на того, ким був насправді, — на демона. Його блискуче чорне волосся наїжачилося, як шерсть на загривку розлюченого вовка, вуха загострилися на кінцях, а роззявлений рот був схожий на пащу. І раптом він зник, розчинився в повітрі.

Я й оком не встиг змигнути, як Гантинг з’явився знову — тепер на шиї Мейкона. Мені здалося, що я навіть не помітив, як це сталося. Мейкон схопив Гантинга за піджак і кинув об дерево. Я й не уявляв, наскільки дужий Мейкон. Гантинг розітнув повітря, але там, де він мав би вдаритися об тверде, його тіло пролетіло крізь стовбур і покотилося по землі по той бік дерева. Тієї ж миті Мейкон зник і з’явився знову вже на плечах Гантинга. Він жбурнув його на землю, і вона розверзлася під їхніми ногами. Гантинг лежав без сил. Та коли Мейкон обернувся до Ліни, суперник виринув за його спиною із задоволеним вищиром. Я кричав, намагаючись попередити Мейкона, але ураган відносив мої слова. Гантинг загарчав і встромив зуби у шию Мейкона, накинувшись на нього зі спини, як битливий собака.

Мейкон завив — глибоко і гортанно — і зник. Його не стало. Але Гантинг, певно, не відпустив його, тому що розтанув разом з ним, і коли вони знову з’явилися на краю галявини, Гантинг досі висів у Мейкона на шиї.

Що він робив? Живився? Я замало знав, щоб зрозуміти, яким чином йому це вдавалося і чи взагалі це було можливо. Але хай що Гантинг забирав у Мейкона, це його вбивало. Ліна заверещала, і від її лементу мене охопив страх.

Гантинг відступив від Мейкона, кинувши його на мокру землю, під проливний дощ. Пролунали нові залпи дробу, і я здригнувся від близької небезпеки. Битва на Медовому пагорбі рухалася в наш бік, до Ґрінбраєру, і конфедерати саме робили свої останні перегрупування.

Шум від пострілів заглушив дуже знайоме ричання. Мовчун Редлі. Він завив і стрибнув до Гантинга, з усіх сил кидаючись на захист хазяїна. Але тієї ж миті тіло Ларкіна почало звиватись і перетворилося на кубло змій прямісінько перед носом пса. Змії шипіли, сповзаючи одна по одній, а Мовчун не зрозумів, що вони були лише ілюзією. Він міг би легко проскочити крізь їхнє кодло, але натомість позадкував і загавкав, не зводячи очей з роїстого кубла. Гантингу лише це й було потрібно. Він зник і з’явився позаду Мовчуна, накинувшись на нього з надлюдською смертельною хваткою.

Мовчун здригався, намагаючись опиратися Гантингу, та все було марно. Суперник мав забагато сили. Він відкинув обм’якле тіло пса до Мейкона, і звір мовчки упав долі.

Пес і хазяїн нерухомо лежали поряд на мокрій землі.

— Дядьку Мейконе! — закричала Ліна.

Гантинг провів рукою по прилизаному волоссю і задоволено похитав головою. Ларкін знову втягнув зміїсте тіло у куртку і набув звичної людської подоби. Дивлячись на них, можна було подумати, що це два наркомани після чергової дози.

Ларкін перевів погляд з місяця на годинник.

— Половина. Полуніч наближається.

Сарафина простягла руки, немовби обіймаючи небо.

— Шістнадцятий місяць, шістнадцятим рік.

Гантинг вишкірився до Ліни криваво-землистим ротом.

— Ласкаво просимо в родину.

Ліна не мала жодного наміру приймати запрошення — тепер я в цьому не сумнівався. Вона підвелася, мокра як хлющ, обліплена брудом від власної несамовитої зливи. Її чорне волосся звивалося навколо тіла. Вона ледь протистояла вітру, мовби ось-ось відірветься від землі та злетить у чорне небо. Хоча хтозна — можливо і таке. Зараз уже ніщо не здатне було мене здивувати.

Ларкін і Гантинг безшумно рухались у тінях, аж доки не стали обабіч Сарафини навпроти її доньки. Сарафина підійшла ближче.

Ліна підняла одну долоню.

— Зупинись. Негайно.

Але Сарафина не зупинилась. Ліна стулила долоню — і по високій траві пролягла смуга вогню. Стіна полум’я відділила доньку від матері, й Сарафина застигла, не очікуючи, що Ліна спроможна на щось більше за так звану легку негоду. Донька не на жарт її здивувала.

— Я ніколи не приховуватиму від тебе правди, як решта родини. Я розповіла тобі про вибір, я розплющила тобі очі! Можеш мене ненавидіти, але я все одно твоя мати. І я можу запропонувати те, що не запропонують вони, — майбутнє зі смертним.

Вогонь здійнявся вище і поповз, як живе створіння, оточуючи Сарафину, Ларкіна і Гантинга. Ліна засміялася — темно, моторошно, точно як її мати. Навіть за межею їхнього поля бою мене пройняв дрож.

— Не вдавай, що піклуєшся про мене, я знаю, яке ти стерво, матусю. Гадаю, хоч у цьому ми з тобою згодні.

Сарафина склала губи, як для повітряного поцілунку, але натомість подула на вогонь і перекинула його в бік Ліни. Він запалив траву навколо її ніг.

— Ну ж бо, скажи, що душа просить. Додай жару!

Ліна посміхнулася.

— Душа просить спалити відьму? Як банально.

— Якби я хотіла, щоб ти згоріла, Ліно, то так би вже й сталося. Не забувай, що ти не єдина природниця з нашого роду.

Ліна повільно занурила одну руку в полум’я і, навіть не змигнувши, опустила туди другу. З непохитністю скелі вона підняла руки над головою, тримаючи у них жовтогарячу кулю вогню. А потім щосили жбурнула її в мій бік. Простісінько в мене.

Вогонь влучив у дуб за моєю спиною, запаливши віяло гілок швидше за сухий хмиз. Полум’я помчало вниз по стовбуру, і я позадкував від дерева, намагаючись забратись якнайдалі. Цього разу, коли я дістався стіни невидимої тюрми, то зрозумів, що вона зникла. Сантиметр по сантиметру пробираючись крізь траву і розмоклу землю, я обернувся і побачив, як позаду мене до землі припав Лінк. Його дуб спалахнув іще яскравіше за мій — полум’я шугало у нічне небо і розносилося по полю навкруг. Я щодуху помчав до Ліни, думаючи лишень про неї, лишень про нас. Лінк кинувся до матері. Від Сарафини нас відділяла тільки Ліна і смуга вогню, але на якусь мить здалося, що ми в безпеці.

Я торкнувся Ліниного плеча. У темряві вона б мала здригнутися від страху, але впізнала мене, навіть не обернувшись.

«Я кохаю тебе, Л.».

«Не кажи нічого, Ітане. Вона все чує. Не знаю напевне, але мені здається, що вона чула нас завжди».

Я подивився в інший бік поля, але висока пожежа заховала від мене і Гантинга, і Ларкіна, і Сарафину. Я знав, що вони там, і можливо — збираються всіх нас убити, але тієї миті я стояв поряд з Ліною, і ця мить була важливіша за все.

— Ітане! Швидше біжи по Раян, дядькові Мейкону потрібно допомогти. Я не можу тримати її так вічно.

Мені не треба було повторювати двічі. Я кинувся геть, бо хай як Сарафина старалася послабити наш зв’язок, більше це було неважливо. Ліна знову повернулася до моїх думок і мого серця, і, збиваючи ноги на вибоїстій ріллі, я думав тільки про неї одну.

І ще про той факт, що наближається полуніч. І біг швидше.

«Я теж тебе кохаю. Поквапся…»

* * *

Я глянув на мобільний: 23.25. Знову затарабанив у двері Рейвенвуду і несамовито натиснув на півмісяць над входом. Усе марно. Напевно, Ларкін якимсь чином запечатав двері, але як — було відомо тільки йому.

— Раян! Тітко Дел! Бабусю!

Більше за всіх мені була потрібна Раян, адже Мейкона поранили, і те ж саме могло спіткати Ліну. Я не знав, до чого вдасться Сарафина, якщо Ліна їй відмовить. Слідом за мною до входу прибіг Лінк.

— Раян десь немає, — зронив я.

— Вона лікарка? Треба допомогти мамі.

— Ні, вона… Я поясню тобі пізніше.

Лінк міряв кроками веранду.

— А це все було насправді?

Думай, Ітане, думай! Ти опинився в цьому сам, а Рейвенвуд сьогодні свого роду фортеця, до якої не може потрапити жоден сторонній — принаймні смертний. Але ж я не міг залишити Ліну напризволяще…

Я набрав номер єдиної відомої мені людини, яка б не побоялася мати справу з двома темними чародіями і кривавим інкубом посеред надприродного урагану. Людину, що сама була втіленням такого урагану. Амму.

В телефоні лунали гудки.

— Ніхто не відповідає. Напевно, Амма й досі з батьком.

23.30. Я згадав про ще одну людину, яка могла стати нам у пригоді, але цей план здавався не таким реалістичним. Я набрав районну бібліотеку Гатліна.

— Маріан теж немає. А вона знає, що робити! Ну що за біда, вона ж завжди сидить у бібліотеці, навіть у неробочий час…

Лінк нервово ходив по веранді.

— Так усе ж зачинено через це кляте свято. Сьогодні битва на Медовому пагорбі, ти забув? Може, нам краще повернутись у безпечну зону і пошукати лікарів?

Я витріщився на Лінка, нібито з його рота щойно вилетіла блискавка і вдарила мені прямісінько в лоб.

— Сьогодні свято. Усе зачинено, — повторив за ним я.

— Ага. Я щойно це сказав. То що нам робити? — зовсім розгублено запитав Лінк.

— Лінку, ти геній. Ти клятий геній.

— Я знаю, чувак, але як це стосується справи?

— Ти на тарабайці?

Він кивнув.

— Тоді поїхали.

Лінк завів мотор. Той загарчав, але, як завжди, завівся. З колонок заревли «Святі дриґачі», але цього разу запис був нікудишній. Мабуть, на концерті не останню роль зіграла сирена Ридлі.

Лінк виїхав на гравійну доріжку і потім скоса кинув на мене оком.

— А куди ми тепер їдемо?

— До бібліотеки.

— Ти ж наче казав, що вона зачинена.

— До іншої бібліотеки.

Лінк кивнув, хоч і не допетрав, куди саме ми зібралися. Він їхав, не сперечаючись зі мною, як у старі добрі часи, і тарабайка мчала по гравію так, ніби сьогодні був понеділок і ми не встигали до школи. От тільки для уроків було запізно.

23.40.

* * *

Коли ми з розгону припаркувалися біля Історичного товариства, Лінк навіть не чекав роз’яснень. Я вискочив з машини, ще він не встиг вимкнути «Дриґачів», і Лінк наздогнав мене аж біля повороту до темного спуску попід другою найстарішою будівлею міста.

— Це не бібліотека.

— Правильно.

— Це ДАР.

— Правильно.

— Яких ти ненавидиш.

— Правильно.

— Моя мама сюди… ну… чи не щодня приходить.

— Правильно.

— Чувак, то що ми тут робимо?

Я підійшов до ґрат і просунув крізь них руку — вона прослизнула крізь метал, чи, точніше, крізь те, що здавалося металом, і стала схожою на кінцівку без зап’ястка.

Лінк схопився за мене.

— Слухай, Ридлі щось підсипала мені у коктейль, бо клянуся — твоя рука… я щойно бачив, як твоя рука… забудь, це глюки.

Я витягнув руку з-за ґрат і помахав пальцями перед Лінковим обличчям.

— Чувак, після всього, що ти сьогодні бачив, ти думаєш, що в тебе досі глюки? Навіть тепер?

Годинник показував за чверть опівніч.

— У мене немає часу на пояснення, але далі дивного стане ще більше. Ми спустимося у бібліотеку, не схожу на звичайну бібліотеку, де ти рідко віритимеш своїм очам, тож якщо хочеш почекати мене в машині — я не проти.

Лінк намагався ловити мої слова, які я тарабанив зі швидкістю кількасот на хвилину, але загубився ще десь на півдорозі.

— То ти йдеш чи ні?

Він подивився на ґрати і без зайвих слів просунув крізь них руку. Вона зникла.

Лінк ішов зі мною.

Пригнувши на вході голову, я почав спускатися старими кам’яними сходами.

— Ходімо, нам потрібна книга.

Лінк нервово загиготів, дихаючи мені в спину.

— Книга? Ти хочеш взяти її просто зараз? У бібліотеці?

Коли ми йшли у темряві, поряд з нами вздовж стін спалахували смолоскипи. Я дістав один з них з металевого тримача у формі півмісяця і віддав його Лінку. Потім узяв собі інший і помчав останніми сходами до мурованої кімнати. Смолоскипи й далі спалахували, освітлюючи нам шлях до центру зали. З темряви виринули колони, що відкидали довгі тіні у мерехтливому сяйві піднятих вогнів. На вході до кімнати знову з’явилися добре знайомі слова: Domus Lunae Libri.

— Тітко Маріан! Ви тут?

Маріан ззаду поплескала мене по плечу, і я мало зі шкіри не вистрибнув, наскочивши на Лінка.

Лінк загорлав і випустив факел. Я почав затоптувати полум’я ногами.

— Чорт, докторе Ашкрофт, ви мене до смерті налякали!

— Вибач, Веслі, а ти, Ітане, що — зовсім з глузду з’їхав? Ти що, забув, хто мати цього бідолашного хлопця?

— Місіс Лінкольн зараз непритомна, Ліні непереливки, а Мейкона поранили. Я не можу зайти у Рейвенвуд, не можу знайти Амму, і мені потрібні підземні ходи.

Я знову почувався малим хлопчиськом, з якого горохом сипалися слова. Коли я розмовляв з Маріан, то мені здавалося, що я говорю з мамою, чи принаймні з людиною, яка бодай пам’ятає, як було з нею говорити.

— Я нічого не в силах зробити, я не можу вам допомогти! Хай що трапилося, обрання відбудеться опівночі, і я не зупиню годинник. Так само не врятую Мейкона чи матір Веслі, чи ще когось. Я не можу до цього долучитися, — вона подивилась на Лінка. — Мені дуже шкода, Веслі. Серйозно, без усіляких образ на маму.

— Мем? — приголомшено вимовив Лінк.

Похитавши головою, я зняв для Маріан найближчий факел зі стіни.

— Ви не зрозуміли. Я не прошу вас зробити щось понад ваші повноваження бібліотекарки чародіїв.

— Тобто?

Я кинув на неї багатозначний погляд:

— Мені потрібно доправити в Рейвенвуд книжку, — я нахилився до найближчої купки книжок і, обпікаючи пучки, дістав перший-ліпший фоліант. — «Повний посібник з отруйних трав і нищівних чарів».

— Сьогодні? — скептично запитала Маріан.

— Так, сьогодні. Просто зараз. Мейкон просив мене, щоб до полуночі книжку доставили йому особисто.

— Бібліотекарі чародіїв — єдині смертні, що знають входи до тунелів «Lunae Libri», — теж багатозначно подивилася на мене Маріан. — Добре, що я саме одна з них.

* * *

Ми з Лінком рухалися за Маріан звивистими ходами тунелів «Lunae Libri». Спочатку я спробував був рахувати всі дубові двері, які ми відчиняли дорогою, але збився після шістнадцятого проходу. Тунелі були схожі на лабіринти, і кожен з них відрізнявся від попередніх. Деякі ходи мали низькі стелі, й ми з Лінком мусили під ними пригинатись; інші ж були настільки високими, що здавалося, не мали даху і відкривались у самісіньке небо. У прямому сенсі слова ми потрапили в інший світ. Деякі проходи скромно прикрашали хіба що дерево й камінь, інші ж схожі були на замки чи музеї — з настінними гобеленами, олійними полотнами і стародавніми мапами в рамах. За інших обставин я б зупинився почитати маленькі латунні написи під картинами — хтозна, можливо, на портретах були відомі чародії. Єдиним, що об’єднувало усі тунелі, був запах землі й часу, а ще — нескінченне брязкання ключів на поясі, серед яких Маріан шукала плаский металевий півмісяць.

Ми блукали, здавалося, цілу вічність, поки нарешті дісталися потрібних дверей. Наші смолоскипи дотлівали, і я повинен був піднімати вогонь, щоб розгледіти на вертикальних дошках одвірка вирізьблений напис. «Маєток Рейвенвуд». Маріан прокрутила місячний ключ в останній залізній замковій шпарині, і двері відчинилися. Різьблені сходи вели у будинок, і ледь глянувши на стелю, я упізнав перший поверх.

— Дякую, тітко Маріан, — сказав я до неї і простягнув руку по книжку. — А це я передам Мейкону.

— Не так швидко. Я маю перевірити твій формуляр, Ітане Бейт, — підморгнула мені вона. — Книжку я принесу особисто.

Я подивився на мобільний: знову 23.45. Але ж це неможливо!

— Як зараз може бути той самий час, що й біля входу в «Lunae Libri»?

— Це місячний час. Ви ж, шибеники, ніколи не слухаєте, що вам кажуть. Тут, унизу, все не так, як здається.

Лінк і Маріан піднялися за мною сходами до вітальні. Рейвенвуд залишився таким самим, яким ми його бачили востаннє: з тортом на тарілках, чаєм і купою нерозпакованих іменинних подарунків.

— Тітко Дел! Ріс! Бабусю! Агов! Де ви? — викрикував я імена, і названі мною почали з’являтися на тлі дерев’яних предметів інтер’єру. Тітка Дел стояла біля сходів, замахнувшись лампою, що нібито ось-ось мала полетіти Маріан у лоба; бабуся з’явилася у дверях, затуляючи Раян; Ріс ховалася під сходами, тримаючи напоготові ніж до торта.

І раптом вони всі водночас заговорили:

— Маріан! Ітане! Ми так хвилювалися! Ліна зникла, а коли ми почули дзвоник з тунелю, то вирішили, що це...

— Ви бачили її? Вона там?

— А Ліну зустріли? Бо коли Мейкон не повернувся, ми забили на сполох.

— І Ларкін! Вона ж не завдала йому шкоди, ні?

Недовірливо глянувши на них, я забрав лампу з рук тітки Дел, передаючи її Лінку.

— Лампа? Ви справді гадали, що вона вам допоможе?

Тітка Дел знизала плечима.

— Барклі пішов на горище, щоб переродити якусь зброю з карнизів і старих прикрас до дня зимового сонцестояння. А це все, що змогла нашукати я.

Я присів біля Раян. Часу залишилось обмаль, а точніше — рівно чотирнадцять хвилин.

— Раян, ти пам’ятаєш, коли я поранився, ти мене врятувала? Тепер мені потрібно, щоб ти зробила так само просто зараз, але у Ґрінбраєрі. Там лежать дядечко Мейкон і поранений Мовчун, їм треба допомогти.

В очах Раян заблищали сльози.

— І Мовчун теж?

Лінк прокашлявся і заговорив з іншого кінця кімнати:

— І моя мама. Ну, я розумію, що з нею бувало несолодко, але чи не допоможе вона й моїй мамі?

—І Лінковій мамі.

Бабуся, поплескавши Раян по личку, завела її собі за спину. Потім осмикнула на собі светр і спідницю.

— Ходімо. Підемо Дел і я. Ріс, залишайся тут із сестрою і скажеш батькові, що ми пішли.

— Бабусю, мені потрібна Раян.

—　Сьогодні, Ітане, замість Раян буду я,— вона взяла сумку.

—　Я не піду без Раян,— наполягав я. Надто високими були ставки, надто багато стояло на кону.

—　Ми не візьмемо з собою необрану дитину у ніч шістнадцятого місяця! Її можуть убити,— Ріс подивилася на мене, як на цілковитого телепня. Я знову був не в темі.

Дел заспокійливо взяла мене за руку.

— Моя мати — емпат. Вона дуже сприйнятлива до сил інших і може позичати їх на деякий час. Зараз вона узяла сили　Раян. Їх вистачить не надовго, але наразі вона здатна зробити те саме, що моя дочка. І звісно ж, бабусю вже було обрано, тому вона й піде з тобою.

Я подивився на годинник. 23.49.

— А що як ми не встигнемо?

Маріан усміхнулася і простягнула книжку.

— Я ще ніколи не відносила замовлення у Ґрінбраєр. Як гадаєш, Дел, ти знайдеш шлях?

Тітка Дел кивнула й одягла окуляри.

— Палімпсести завжди знаходять старі забуті двері. От з новими у нас якраз більше проблем,— вона зникла в чорноті тунелів, а слідом за нею поквапилися Маріан і бабуся. Ми з Лінком ледь встигали за ними.

— Як на літніх жіночок, — віддихувався Лінк,—  вони вміють ворушити ногами.

Цього разу прохід виявився старим і обдертим, стеля та стіни поросли чорно-зеленими смугами моху. Можливо, вкрилася мохом і підлога, але я не бачив її поміж тіней. Серед суцільної темряви наші п’ять смолоскипів гойдалися єдиними осередками світла. Оскільки ми з Лінком ішли позаду, дим застилав нам очі й пік до сліз.

Що ближче ми підходили до Ґрінбраєру, то краще я розумів, що ми на правильному шляху: в тунелі сочився дим, але цього разу вже не від наших смолоскипів, а від потаємних виходів у світ назовні.

— Ось вони,— закашлялася тітка Дел, намацуючи краї прямокутного отвору в кам’яних стінах. Маріан здерла мох із плити, і та виявилася дверима. Бібліотекарка встромила в замок місячний ключ, і він провернувся так легко, ніби його відмикали тільки позавчора, а не сотні тисяч днів тому. Двері були не з дерева, а з каменю, і я б ніколи не повірив, що тітці Дел вистачить сил їх відчинити.

Вона зупинилася на сходах і покликала мене жестом. Дел знала, як нещадно спливає час. Пригнувшись під заростями моху, я вдихнув вогке повітря, піднявся кам’яними сходами і,　нарешті вибравшись із тунелю, застиг: переді мною стояв той самий кам’яний стіл у склепі, той самий, що стільки літ тримав на собі «Книгу місяців».

Я знав, що не помилився, бо книга лежала на ньому й зараз.

Та сама книга, яка зникла сьогодні вранці з полиці в моїй шафі. Я не міг збагнути, як вона тут опинилась, але запитувати не мав часу. Вогонь наближався до нас, і я розумів це навіть не зі світла, а зі звуку.

Полум’я шаленіло, сповнюючись гніву, хаосу і сили руйнування. Воно оточило мене зусібіч, а дим був таким густим, що я не міг продихнути. Жар палив волосся в мене на руках, і все це було схоже на видіння з медальйона, чи навіть гірше — на останній з моїх снів, де Ліну поглинала пожежа.

Я впізнав знайоме відчуття. Я втрачав Ліну.

«Ліно, де ти?»

«Допоможи дядьку Мейкону».

її голос танув. Я відігнав дим, щоб роздивитися мобільний.

23.53. Сім хвилин до опівночі. Як пізно!

Бабуся узяла мене за руку:

— Немає чого стовбичити, шукаймо Мейкона.

* * *

Ми з бабусею разом кинулись у вогонь — крізь довгий ряд палаючих верб, що обрамлювали арку — вхід до кладовища й саду; крізь охоплені полум’ям чагарники, дуби, карликові пальми, розмарин і лимонні дерева. Все горіло вогнем. Удалині я почув кілька останніх залпів: інсценування битви добігало кінця, і його учасники готувалися до запуску феєрверків, навіть не здогадуючись, які феєрверки розгораються тут. У Ґрінбраєрі палав весь сад, галявина, усе навколо склепу.

Ми з бабусею пробиралися крізь дим, аж доки не наблизилися до обвуглених дубів і того місця, де досі лежав Мейкон. Бабуся нахилилася й торкнулася його щоки.

— Слабкий, але все з ним буде гаразд.

Тієї ж миті Мовчун Редлі перекинувся і, ставши на усі чотири лапи, знову приліг поряд з хазяїном.

Мейкон силкувався розвернутися до бабусі. Його голос звучав тихіше за шепіт:

— Де Ліна?

— Ітан знайде її. А ти лежи, доки я допоможу місіс Лінкольн.

Лінк уже був біля матері, й бабуся без зайвих слів побігла до них. Я ж шукав у вогні Ліну, але не бачив ні її, ні Гантинга, ні Ларкіна, ні Сарафини.

«Я тут, нагорі, на надгробку. Але, здається, я застрягла».

«Тримайся, Ліно, я йду».

Я пробирався крізь полум’я, тримаючись тих стежок, які пам’ятав іще від часу наших з Ліною прогулянок у цьому саду. Що ближче я підходив до склепу, то сильніше мене обпікав вогонь; було таке враження, наче у мене облазить шкіра, і я розумів, що вона вже починає тліти.

Піднявшись на безіменний надгробок, ногою я намацав опору в потрісканій кам’яні стіні й підважився вгору. На даху гробниці стояла частково розбита статуя, схожа на янгола, і я, вхопившись, здається, за її щиколотку, видерся на край склепу.

«Швидше, Ітане! Ти мені потрібен!»

І ось тут я опинився віч-на-віч із Сарафиною.

Яка засадила мені у живіт ніж.

Справжній ніж у справжнє тіло.

Кінець сну, який нам не давали додивитись. От тільки цього разу все було насправді, і я відчував це так само, як і кожен сантиметр леза всередині свого живота.

«Здивувався, Ітане? Гадав, на чародійській радіохвилі тільки Ліна?»

Голос Сарафини танув.

«От тепер я подивлюся, чи вийде з неї світла».

* * *

Непритомніючи, я думав лишень про те, що у формі конфедерата був викапаний Ітан Картер Вейт. З такою самою раною в животі, тим самим медальйоном у кишені. Навіть незважаючи на те, що все моє дезертирство полягало в обірваній баскетбольній кар’єрі, а не втечі з армії генерала Лі.

А ще я мріяв про дівчину-чародійку, яку кохатиму вічно. Як і той, інший Ітан.

«Ітане! Ні!»

Ні! Ні! Ні!

Ще мить я кричала, а потім звук застряг у мене в горлі…

Я згадала, як падав Ітан, як шкірилася мати, як виблискував її ніж.

Згадала кров.

Ітанову кров.

Не може бути!

Все застигло, завмерло, як у музеї воскових фігур. І дим, такий самий купчастий і сірий, опинився між небом і землею, завис у повітрі, як сценічна декорація з картону. Полум’я, як і раніше, було прозорим і гарячим, але не поширювалось і не шипіло. Не рухалося повітря. Все залишилося таким, як і мить тому.

Бабуся схилилася над місіс Лінкольн, не встигши торкнутися закляклою рукою її щоки; Лінк тримав матір за руку, стоячи навколішках у болоті, як малий переляканий хлопчина. Тітка Дел і Маріан скрутилися перед входом до склепу, затуляючи обличчя від диму.

Дядько Мейкон лежав на землі, а до нього притискався Мовчун. Гантинг прихилився до дерева, милуючись тим, як майстерно впорався з братом. Шкіряна куртка Ларкіна палала вогнем, а сам він був обернений у бік Рейвенвуду. Біг не в епіцентр подій, а геть.

І Сарафина. Мати тримала високо над головою стародавню зброю темних чародіїв — різьблений кинджал. Її обличчя спопеляв вогонь ненависті, полум'я злості. З кинджала на Ітанове тіло досі скапувала кров, застигаючи в повітрі.

Одна рука Ітана звисала з даху гробниці, нібито тягнучись до кладовища під склепом.

Усе це нагадувало наш сон, тільки навпаки.

Бо виявилося, що не я вислизнула з його рук, а його відірвали від мене.

Розганяючи вогонь і дим, я потягнулася з дна склепу до Ітанових пальців. Звелася навшпиньки, але все одно ледь-ледь змогла його торкнутись.

«Ітане, я кохаю тебе. Не залишай мене саму. Я сама не дам цьому ради».

Якби світив місяць, я б могла роздивитися його обличчя, але жовтий диск зник. Світло випромінював лише вогонь, але й він застиг навколо мене непорушною стіною. Небо зяяло чорною пусткою. Сьогодні я втратила все.

Мої ридання перейшли у схлип, і тоді я сплела наші пальці, усвідомлюючи, що його рука вже ніколи не торкнеться мого волосся.

Ітан.

Я хотіла щосили прокричати його ім'я, хоч і знала, що ніхто мене не почує. Але на крик не залишилося сил. Зосталися лише слова, пригадані мною з видіння. Пам'ять не стерла жодного з них.

Крове ти мого серця.

Тіло від мого тіла.

Душе душі моєї.

— Не роби цього, Ліно Дюкейн. Не мішайся з тією «Книгою місяців» і не розпочинай цих темних справ із самого початку.

Я розплющила очі: поряд зі мною у вогні застиглого саду стояла Амма.

Я запитала у неї:

— Це зробили пращури?

— Ні, дитинко. Це зробила ти. Пращури лишень указали мені дорогу.

— Як мені вдалося це зробити?

Амма сіла поряд зі мною не мокру землю.

— Ти й досі не знаєш, на що здатна? Хоч у цьому Мельхіседек не помилився.

— Аммо, про що ви?

— Я завжди казала, що одного дня Ітан проколупає дірку в небі, але це зробила ти.

Я намагалася стерти сльози з обличчя, але їх ставало дедалі більше, і коли солоні патьоки дісталися губ, я відчула присмак сажі.

— Я… я темна?

— Ще ні, ще не темна.

— Я світла?

— Ні, й цього не можу сказати.

Я поглянула на небо: дим укрив усе — дерева, хмари. Навіть місяць і зорі зникли у його чорній густині. Попіл, вогонь, дим — і більше нічого.

— Аммо!

— Що?

— Де місяць?

— Дитинко, як не знаєш ти, звідки знати мені? Твій шістнадцятий місяць показався лише на хвилину, а ти стояла під ним і дивилася на зорі, нібито звертаючись по допомогу до самого Бога, і підняла руки так, ніби тримала на них увесь світ. А потім нічого. Все застигло.

— А як же обрання?

Вона замислилась.

— Не знаю, що трапляється, коли у ніч шістнадцятиліття зникає місяць. Як не помиляюся — то це вперше, та скоріше за все, без місяця немає й обрання.

Я мала би зрадіти, зітхнути полегшено чи заплутатись, але натомість відчула біль.

— То що, усе скінчилось?

— Хтозна, — простягнула вона руку і допомогла мені підвестися. Тепло і сила її долоні повернули мене в реальність, і ми обидві зрозуміли, що я збираюся робити. Сто років тому тут, у Ґрінбраєрі, Айві так само подивилася на Женев’єву і здогадалася теж.

Коли ми розгорнули стару потріскану книгу, я одразу зрозуміла, яку сторінку маю шукати. Начебто знала заздалегідь.

— Ти розумієш, що це протиприродно і матиме свої наслідки?

— Так.

— І що немає жодних гарантій — минулого разу все пішло шкереберть. Але ось що я тобі скажу: моя двоюрідна прабабця Айві зараз із пращурами, і вони зроблять усе можливе, щоб нам допомогти.

— Аммо, будь ласка. Я не маю вибору.

Вона подивилася мені у вічі й нарешті кивнула.

— Я знаю, що не зможу тебе відмовити, бо ти любиш мого хлопчика. А оскільки я люблю його теж, то спробую тобі допомогти.

Поглянувши на неї, я все збагнула.

— Ось чому ви сьогодні принесли сюди «Книгу місяців».

Амма повільно кивнула. Вона простягнула руку до моєї шиї і дістала з-під Ітанової шкільної олімпійки, що досі була на мені, ланцюжок з каблучкою.

— Ця каблучка належала Лайлі. Якщо він дав її тобі — значить, полюбив до нестями.

«Ітане, я кохаю тебе».

— Любов — велика сила, Ліно Дюкейн. А з любов'ю матері взагалі не до жартів. Здається, Лайла намагалася допомогти вам у будь-який можливий спосіб.

Вона зірвала каблучку з моєї шиї, і там, де ланцюжок тріснув, я відчула свіжий пекучий слід. Амма одягнула Лайлину прикрасу мені на середній палець.

— Ти б їй сподобалася. Тому ти маєш те, чого не мала Женев’єва: любов обох родин.

Я заплющила очі й відчула на шкірі прохолоду металу.

— Сподіваюся, ваша правда.

— Чекай, — Амма дістала з Ітанової кишені медальйон Женев'єви, досі загорнутий у старий носовичок. — Щоб усі згадали, що в тебе вже є прокляття, — тяжко зітхнула вона. — Не варто двічі судити за один злочин.

Вона поклала медальйон на книгу.

— Цього разу ми все зробимо як слід.

Потім Амма зняла з шиї добряче зношений амулет і поклала його поряд з медальйоном. Маленький золотий кружечок виблискував як монета, а відбиток на ньому став тьмяним від часу.

— А це — щоб нагадати усім, що як погано поведуться з моїм хлопчиком — матимуть справу зі мною!

Амма заплющила очі. Я теж. Потім торкнулася пальцями сторінок і почала заспів — спершу повільно, а потім голосніше й голосніше:

Cruor pectoris mei, tutela tua est.

Vita vitae meae, corripiens tuam, corripiens meam.

Я говорила з упевненістю, яка виникає лише тоді, коли справді не боїшся смерті.

Corpus corporis mei, medulla mensque,

Anima animae meae, animam nostram conecte.

Я промовляла слова до застиглого саду, хоч і знала, що їх не почує ніхто, крім Амми.

Cruor pectoris mei, luna mea, aestus meus.

Cruor pectoris mei. Fatum meum, mea salus.

Амма узяла мої тремтливі долоні у свої сильні руки, і ми проказали чарівне заклинання разом. Цього разу ми говорили мовою Ітана і його матері Лайли, дядька Мейкона і тітки Дел, Амми й Лінка, маленької Раян і всіх, хто любив Ітана і любив нас. Цього разу з наших вуст полилася пісня.

Пісня любові — до Ітана Лоусона Бейта від двох людей, що любили його сильніше за всіх і більше за всіх сумували б за ним, якби не змогли його повернути.

Крове ти мого серця, захист назавжди твій,

Спільне життя: без тебе краще мене убий.

Тіло від мого тіла, сила, і розум, і суть.

Душе душі моєї, спільно наш дух вознесуть.

Крове ти мого серця, місяць ти мій і вода.

Крове ти мого серця, спасіння моє і біда.

Блискавка вдарила в мене, в книгу, в склеп і в Амму. Принаймні саме так мені здалося, але потім я згадала, що у видіннях Женев'єва відчувала те ж саме.

Амму відкинуло до стіни гробниці, головою вона вдарилась об камінь.

Мене прошило струмом, і я віддалася його волі; навіть померши, я бодай опинюся там, де Ітан. Я відчувала його — він був зовсім близько, і я міцно-міцно його кохала. Палець мені зігрівала каблучка на знак того, як сильно він кохав мене.

У мене пекли очі, і хай куди я дивилася — все горіло золотавим світлом, ніби його випромінювала я.

— Мій хлопчик, — прошепотіла Амма.

Я обернулася до Ітана. Як і все навколо, він купався у золотавому сяйві й досі не ворушився. Я злякано подивилася на Амму:

— Нічого не вийшло.

Вона притулилася до кам'яного вівтаря і заплющила очі.

— Нічого не вийшло! — закричала я.

І кинулася геть від книги — у землю, в болото. Потім звела погляд угору — і знову побачила місяць. Я піднесла руки до неба і відчула, як мої знекровлені вени наповнює жар. Всередині мене кипіла лють, що ніяк не виливалася назовні. Вона зжирала мене, і я знала, що як не дати їй волю — вона мене вб’є.

Гантинг. Ларкін. Сарафина.

Кровопивця, боягуз і мати-вбивця, яка все життя переслідувала рідну дочку. Гнилі гілки дерева мого чарівного роду.

Як я можу обирати щось сама, якщо вони вже відібрали в мене усе найважливіше? Жар розливався моїми руками, нібито жив своїм життям. Небо розітнула блискавиця, і я вже знала, куди вона влучить.

Три сторони світу без головного орієнтира.

Блискавиця спалахнула вогнем, вразивши усі три мішені водночас. Вони позбавили мене всього; я б мала відвернутися, але не захотіла. Статуя, котра ще мить тому була моєю матір’ю, в обіймах вогню і місячного світла набула навдивовижу гарних рис.

Я піднесла руки до очей, витираючи бруд, попіл і смуток, а коли подивилася на статую знов — її не стало.

Не стало їх усіх.

Пустився дощ, і з моїх очей нарешті почав спадати туман. Потоки води обмивали задимлені дуби, поля і хащі, а я, можливо, уперше в житті, бачила це все напрочуд чітко. Потім я розвернулася до гробниці, де лежав Ітан.

Але він зник.

Там, де ще мить тому було його тіло, з’явився хтось інший. Дядько Мейкон.

Я нічого не могла збагнути і сподівалася, що мені пояснить Амма, але, обернувшись, побачила лише її величезні злякані очі.

— Аммо, де Ітан? Що сталось?

Але вона мовчала. Уперше в житті Аммі забракло слів. Не зводячи з дядька Мейкона приголомшеного погляду, вона заговорила:

— Ніколи не думала, що все закінчиться ось так, Мельхіседеку. Після того, як ми стільки років тримали на плечах увесь світ…

Вона промовляла до нього, ніби він міг її почути, хоча насправді говорила тихіше, ніж будь-коли в житті.

— Як я тепер триматиму його сама?

Я ухопила Амму за плечі, і її гострі кістки вп'ялися мені в долоні.

— Аммо, в чому справа?

Вона підвела до мене очі й ледь чутно сказала:

— Не можна нічого взяти у тієї книги, не віддавши їй щось навзамін.

Її зморщеною щокою скотилася сльоза.

Не може бути! Я прихилила коліна поряд з дядечком Мейконом, повільно простягнувши руку до його бездоганно виголеного обличчя. Зазвичай воно зігрівало оманливою, майже людською теплотою, яку дядькові давали мрії і сни смертних. Однак не сьогодні. Сьогодні його шкіра була крижаною, як у Ридлі. Як у мерця.

Не віддавши їй щось навзамін…

— Ні… будь ласка, ні…

Я вбила дядька Мейкона, і навіть не пройшла ще обрання! Я ще не стала світлою, а все одно його вбила…

І тоді мене знову переповнила лють. Навколо нас завирував вітер, кружляючи і шарпаючись, як моя внутрішня негода. Все це щось мені нагадувало, було до болю знайомим, і ця книга — вона ж зробила жахливий обмін, про який я її не просила. І раптом…

Обмін.

Якщо дядько Мейкон лежав там, де раніше був мертвий Ітан, то чи не міг Ітан ожити?

Я кинулася до склепу. Застиглий пейзаж в осяйному золотому світлі раптом явив мені його поодалік, там, де раніше біля Мовчуна у високій траві лежав дядько Мейкон. Я пішла до нього. Взяла його за руку, але вона досі була холодною. Ітан не ожив, а дядько Мейкон помер.

Що я накоїла? Я ж втратила їх обох! Опустившись на землю, я поклала голову Ітанові на груди і залилася сльозами. Я тримала його руку в себе на щоці, пригадуючи, як він завжди намагався заперечити мій фатум, як не хотів прощатися зі мною.

Тепер настала моя черга:

— Я не збираюся прощатись. Ні!

Невже прийшов час безпорадного шепоту поміж зітлілої трави?

А потім я відчула: Ітанові пальці почали стискатись і розтискатись, шукаючи мою долоню.

«Л.»?

Я заледве чула його. Поцілувавши йому руку, я усміхнулася й заплакала.

«Ти тут, Ліно-худі-коліна?»

Я сплела наші пальці і поклялася, що ніколи його не покину. А потім підставила обличчя під дощ, щоб він змив з мене сажу.

«Я тут».

«Не йди».

«Я нікуди не йду. І ти теж».

12.ІІ

Проблиск надії

Я подивився на мобільний. Він зламався.

Годинник і досі показував 23.59.

Але я знав, що вже було далеко за полуніч, бо навіть незважаючи на дощ, розпочалися фінальні змагання феєрверків. Битва на Медовому пагорбі відлунала ще на один рік.

Я лежав посеред мокрої ріллі, умиваючись дощем, і крізь димну завісу спостерігав за тим, як маленькі вогні намагалися спалахнути у плакучому небі. Я не міг зосередитися. Впавши, я вдарився головою, та й не тільки — болів живіт, стегно й увесь лівий бік. Амма вб’є мене, коли я ось такий, побитий, повернуся додому.

Мені запам’яталася лише єдина мить, коли я тримався за ту недолугу статую янгола, а потім опинився на спині посеред багнюки. Певно, шматок пам’ятника відпав, коли я вилазив на склеп, або ж усе це трапилося за інших обставин. Скоріше за все, мене, непритомного, виніс Лінк, але й зараз, після відключки, я нічого не міг пригадати.

Мабуть, саме тому не зрозумів, чому Маріан, бабуся і тітка Дел плакали біля склепу. Ніщо б не могло підготувати мене до того, що я побачив усередині.

Тіло. Мейкон Рейвенвуд. Мертвий.

Можливо, він завжди був мертвий, але тепер його не було з нами. Це все, що я міг сказати. Тоді Ліна припала до його тіла, і їх обох омив дощ.

Мейкон Рейвенвуд уперше змок від зливи.

* * *

Наступного ранку я склав докупи ще кілька подій з Ліниного дня народження. Постраждав лише Мейкон. Вочевидь, Гантинг подужав його після того, як я знепритомнів. Бабуся пояснила, що кров поживніша за сни, а тому навряд чи Мейкон зміг би протистояти брату. Та все одно він ризикнув боротися.

Мейкон завжди казав, що зробить для Ліни все, що завгодно, і врешті-решт дотримався слова.

З усіма іншими нібито все було гаразд. Принаймні фізично. Тітка Дел, бабуся і Маріан понуро повернулися до маєтку, а за ними слідом поплентався Мовчун, скімлячи, як покинутий цуцик. Тітка Дел не могла збагнути, що трапилося з Ларкіном, але ніхто не наважувався розповісти їй про те, що в її сім’ї виявилося не одне, а два недобрих створіння.

Місіс Лінкольн нічого не пам’ятала, а Лінк сяк-так намагався їй пояснити, що вона робить серед ночі на полі бою у корсеті, спідницях і панталонах. Вона була в шоці, що опинилася в колі родичів Мейкона Рейвенвуда, але, прямуючи з Лінком до тарабайки, вела себе цілком пристойно. У Лінка з’явилася купа запитань, але я вирішив, що вони почекають до алгебри — треба ж нам буде чимось зайнятись, коли все повернеться у звичне русло. Хай коли це станеться.

А Сарафина…

Сарафина, Гантинг і Ларкін зникли. Я зрозумів це, бо, отямившись, більше їх не побачив. Біля мене схилилася Ліна, а потім, притулившись до мого плеча, пішла зі мною до маєтку дядька. Я не міг пригадати деталей — у принципі, як і основних подій — та зрозумів одне: і іменинниця, і Мейкон, і всі ми недооцінили сили Ліни як природниці. Якимось чином їй вдалося зупинити дію місяця і вберегти себе від обрання. Вочевидь, це й стало причиною зникнення Гантинга, Ларкіна й Сарафини. Принаймні на деякий час.

Ліна досі мовчала про вчорашнє. Вона взагалі переважно мовчала.

Ми заснули на підлозі в її спальні, не розплітаючи рук. Коли я прокинувся — її не було, я залишився сам. Стіни її кімнати, ті самі, що вчора ще були вздовж і впоперек списані словами, тепер сяяли чистотою. Крім однієї, навпроти вікна, яка виявилася повністю вкрита текстом. От тільки почерк уже не скидався на Лінин — у ньому більше не з’являлося дівчачих завитків. Я торкнувся стіни, мов намагаючись відчути на дотик слова, які вона писала всю безсонну ніч.

Мейкон Ітан

я прихилила голову до його грудей

і заплакала, бо він був живий

і помер

висохлий океан, спустошені почуття

щастя біль, темрявасвітло, смутокрадість переповнили мене

я чула звук, та не розуміла слів

а потім збагнула, що цей звук — мій злам

в єдину мить я відчула все й не відчула нічого

я похитнулася, мене врятували, я втратила все, і все отримала

щось у мені померло, щось народилось, я лише зрозуміла

що дівчинки більше немає

хай ким я є зараз, я вже ніколи не стану нею

світ кінчається саме так

не вибухом, а вищанням

обирай сама обирай сама обирай сама

вдячність лють любов відчай надія ненависть

зелене й золоте, та зелень нетривка

облиш

зелень

нетривка

Томас Стернз Еліот, Роберт Фрост, Буковскі — я зразу упізнав поетів, які жили на її полицях і промовляли написами зі стін. Усіх, окрім Фроста: Ліна видозмінила цитату, і це було на неї не схоже. «Не встоїть золоте» — ось як було у Фроста.

Не зелень — золоте.

Хоча, можливо, для неї в тому зараз не було різниці.

* * *

Я почалапав на кухню, де тітка Дел і бабуся пошепки обговорювали майбутній похорон. Такі ж тихі розмови відбувалися і після загибелі мами. Нестерпно! На це просто не вистачало сил. Я пам’ятав, як боляче було жити далі, як важко тіткам і бабусям давалося планування, дзвінки родичам, та й узагалі — повернення до життя, коли їм самим хотілося лягти у труну. Чи, можливо, посадити лимонне дерево, насмажити помідорів, власноруч збудувати пам’ятник.

— Де Ліна? — голосно запитав я, налякавши тітку Дел. А от бабусю було нічим не злякати.

— Хіба вона не в кімнаті? — запанікувала тітка Дел.

Бабуся спокійно зробила собі ще одну чашку чаю.

— Гадаю, ти знаєш, де вона, Ітане.

Так, я вже знав, де шукати.

* * *

Ліна лежала на склепі — на тому самому місці, де ми знайшли Мейкона. Вона дивилися на сіре вранішнє небо, одягнута в той самий мокрий, брудний одяг, що був на ній учора. Я не знав, куди забрали тіло, але розумів, чому вона хоче побути тут — побути з ним, навіть коли він уже далеко звідси.

Вона не звернула на мене уваги, хоча й знала, що я прийшов до склепу.

— Я йому стільки наговорила — і ніколи не зможу забрати цих слів назад. Він так і не дізнався, як сильно я його насправді любила.

Я ліг поряд з нею на мокру землю, моє тіло відлунювало болем. Я подивився на Лінине чорне кучеряве волосся, на замурзані мокрі щоки. Її обличчям текли сльози, але вона не поспішала їх стирати. І я теж.

— Він загинув через мене, — мовила Ліна, дивлячись у сіре небо. Вона навіть не кліпала. Я страшенно хотів добрати підбадьорливі слова, але краще за інших розумів, що таких слів не існує. Тому я мовчав і просто цілував їй пальці. Коли мої губи дісталися металу, я відхилився і побачив мамину каблучку — вона носила її на правій руці.

Я підняв Лінину руку.

— Не хотіла її загубити. Ланцюжок учора розірвався.

Небом пролітали темні хмари — навряд чи вчорашній ураган був останнім. Я огорнув пальцями Лінину долоню.

— Я ніколи не кохав тебе більше, ніж цієї миті. І ніколи не кохатиму тебе менше, ніж зараз.

Сірі хмари були похмурим проблиском між тією бурею, яка змінила наші життя, і тією, яка ще попереду.

— Це обіцянка?

Я стис її руку.

«Не відпускай мене».

«Ніколи».

Ми тісно переплели пальці, й Ліна перевернулася на правий бік. Коли я зазирнув їй у вічі, то уперше помітив, що одне її око залишилося зеленим, а друге стало карим, точніше, золотим.

* * *

Додому я пішов уже по обіді. Синє небо пронизували темно-сірі й золотаві смуги. Насувалася буря, але до справжньої негоди було ще кілька годин. У Ліни, певно, й досі був шок, але я вже готувався до бурі. І коли вона почнеться, сезон ураганів у Гатліні здасться легким весняним дощем.

Тітка Дел запропонувала відвезти мене додому, але я хотів пройтися. Хоча, рухаючись, я відчував кожну свою кістку, ніщо так не очистило б моїх думок, як прогулянка. Я запхав руки в кишені джинсів і намацав знайомий «камінчик». Камею. Нам з Ліною потрібно було віддати її іншому, загиблому Ітану Вейту, адже так просила Женев’єва. Можливо, це принесло б йому хоч трохи спокою. Ми й так багато за що були їм вдячні.

Я проминав поля, долаючи Дев’яте шосе і згадуючи ту першу поїздку, ту першу зустріч у грозу. Я згадував усе — як мало не втратив батька й Ліну, як отямився й помітив її погляд, відчувши себе найщасливішою людиною на землі. Тієї миті я ще не знав, що Мейкон більше не з нами.

Я згадав Мейкона — його книжки, перев’язані мотузкою і обгорнуті папером, його ідеально випрасувані сорочки, його ідеальну витримку. Міркував про те, як переживатиме Ліна, як вона сумуватиме за ним, шкодуючи, що більше ніколи не зможе його почути. Але я буду поряд, так само, як хотів, щоб після загибелі мами хтось був поряд зі мною. Та після останніх місяців, після того послання, яке залишила нам мама, я вірив, що Мейкон також не зник назавжди. Він може бути неподалік, може виглядати нас із Ліною… Він пожертвував заради неї своїм життям, що ще тут додати…

Правильний вибір і легкий вибір — не одне й те саме. Кому, як не Мейкону, було це знати.

Я подивився на небо: по синьому полотну текли сірі смуги, а сама блакить точнісінько нагадувала колір моєї стелі. Цікаво, чи справді оцей єдиний блакитний відтінок заважав бджолам-теслям робити на стелі гнізда? І чи дійсно ті бджоли вірили, що це — небо?

Коли дивишся в нікуди, можна побачити казна-що.

Я дістав з кишені айпод і натиснув кнопку. У плейлисті з’явилася нова пісня.

Довгу мить я вдивлявся в назву.

«Сімнадцятий місяць».

Я увімкнув пісню.

Сімнадцятий місяць, сімнадцятий рік,

І світло, і тьма у очах є твоїх,

Зелене — це «ні», золотаве — це «так».

Сімнадцятий місяць відкриє цей знак.

Примітки

1

Томас Джонатан Джексон на прізвисько Мур (1824–1863) — генерал Конфедеративних Штатів Америки в роки Громадянської війни. — Тут і далі прим. пер.

2

Ідеться про кидок з-за трьохочкової лінії у баскетболі.

3

«Таємничий сад» — роман Френсіс Годжсон Бернетт.

4

Чарльз Буковскі (1920–1994) — американський поет, романіст і новеліст, автор понад шістдесятьох книжок.

5

Біля форту Самтер 12–13 квітня 1861 року відбулася перша битва Громадянської війни.

6

Mercy, Prudence, Grace (англ.) — милосердя, розважливість, грація.

7

Доллі Партон — знаменита американська виконавиця кантрі 80-х рр. XX ст.

8

Синю форму носили військові Півночі (федерати), а сіру — Півдня (конфедерати).

9

«Бетті Крокер» — американська торгова марка, під якою продасться борошно та сухі заготовки для випічки. Настільки увійшла в життя, що 1950 року була навіть опублікована кулінарна книжка начебто авторства Бетті Крокер.

10

Узагальнююча назва для Смітсонівського комплексу, що складається з науково-дослідного інституту і численних музеїв — найбільшого в світі сховища артефактів, музейних цінностей, експонатів.

11

«Лавина» — роман Ніла Стівенсона.

12

Цитата з Роберта Бертона (1577–1640), англійського вченого і вікарія.

13

Марш Шермана до моря — похід армії Союзу під очільництвом генерала Шермана до узбережжя Атлантики в листопаді-грудні 1864 року. Під час цієї операції відбувся підпал численних плантацій Півдня.

14

Софокл, «Антігона», пер. Бориса Тена.

15

«Сяйво» — психологічний трилер Стенлі Кубрика за мотивами однойменного твору Стівена Кінга.

16

Третя битва під час операції «Марш генерала Шермана до моря», яка отримала назву битви на Медовому пагорбі (the Battle of Honey Hill), відбулася 30 листопада 1864 року.

17

«The Sound and the Fury» (1929), найвідоміший роман американського письменника Вільяма Фолкнера.

18

Йдеться про знамениті слова Авраама Лінкольна: «А house divided on itself cannot stand» («Роз’єднаний дім встояти не зможе»).

19

«І Love Lucy» — американська телевізійна комедія з Люсіль Болл у головній ролі.

20

Коблер — різновид випічки, одна з традиційних страв у британських колоніях Північної Америки.

21

Книга псалмів, 23:4 (український переклад о. Іларіона (Івана Огієнка).

22

Snow (англ.) — сніг, сніговий.

23

Євангеліє від Івана, 8:7 (укр. переклад о. Іларіона).

24

«Серце темряви» (Heart of Darkness) — роман англійського письменника Джозефа Конрада.

25

Томас Стернз Еліот, «Порожні люди», пер. В. Коротича.

Content

Штоль Маргарет, et al Чарівні створіння

Камі Ґарсія, Маргарет Штоль Чарівні створіння

Спочатку Богом забуте місто

2. IX Сон

2. IX Новенька

2. IX Дірка в небі

11. IX Зіткнення

12. IX Розбита шибка

12. IX Ґрінбраєр

12.ІХ Сестри

14. IX Справжній Мовчун Редлі

15. IX Розвилка

24.ІХ Останні три ряди

9. Х Збори

9. Х Тріщина на стелі

9. Х Пращури

10. Х Червоний светр

13. Х Бібліотекарка Маріан

31. Х День усіх святих

1. XI Напис на стіні

27. XI Звичайне американське свято

28. XI Domus Lunae Libri

1. XІІ Полювання на відьом

6. XII Знахідка

7. XII Грабарі

8. XII По шию

13. XII Танення

16. XII Янголи-охоронці

19. XII Біле Різдво

12.І Обіцянка

4. II Нічний гість

5. II Битва на Медовому пагорбі

11.ІІ Шістнадцятиріччя

11. II Дівчина з льодяником

11. II Возз’єднання родини

11. II Обрання

12.ІІ Проблиск надії

Примітки