Доукі Кемерон

Усі жінки - відьми. Фатальне кохання

Кемерон Доукі

Усі жінки — відьми

Фатальне кохання

Пролог

Спочатку була тільки темрява.

«Але ж ні, це не так», — подумалося йому.

Було вкрай важливо все точно пригадати, настільки точно, наскільки взагалі здатна людина. Хіба ж не для цього вона має розум? Хіба ж не власним розумом людина упорядковувала навколишній світ і керує ним? Якщо від початку він сфальшує, то хіба ж не зрадить він самому собі?

Мусило бути щось ще до настання темряви.

А до темряви був лише біль.

І був цей біль вдивовижу сильним та нестерпним. Вдивовижу, тому що йому самому було дивно — як він витримав його і не помер. Цей біль вразив його несподівано як блискавка — охопив його тіло і свідомість, наче сталевими лещатами. Він мав бути готовим до цього. Він зробив спробу ці лещата зламати. І не зміг. І так було безліч разів.

А ще цей біль був дивовижним. І це жахало його найбільше.

Отой біль повнився кольорами. Такими сліпучо-яскравими. А потім раптом настала темрява. Але до того біль, що буяв розмаїттям кольорів, різким ударом встромився у кожне нервове закінчення його тіла і повністю позбавив здатності рухатися. Наче цей біль був розумною істотою і навмисне розшукав і уразив кожен нерв.

А потім біль відпустив його так само раптово, як і охопив. Мозок його наче зависнув у темній порожнечі. Скільки так тривало — він і гадки не мав. Але коли він нарешті почав прокидатися і приходити до тями, виявилося, що зі свідомістю до нього повернулися й кольори. Але цього разу вони не завдавали болю. Та невдовзі він відзначив, що кольори анітрохи не втратили здатності робити йому зле.

Він наче потрапив у больову пастку. Наче кольори — то велетенське павутиння, і він, як та муха, мав нещастя у ньому заплутатися. І хоч як би він не пручався, як би він не намагався відвернути лиху долю, вивільнитися йому не вдавалося. Це було наче пекло наяву. Один з досі небачених різновидів. І йому було невтямки, чому він і досі не з'їхав з глузду.

Але цього не сталося. Натомість почало з'являтися щось нове — поволі, мало-помалу. Щось абсолютно неочікуване.

У нього зажевріла надія.

Вороги не здолали його. Може, він і зазнав поразки, але аж ніяк не остаточної. Настане день — і він звільниться із цієї в'язниці. Обов'язково. Бо розум його не згас, розум працював. Потужно.

Досить потужно, щоб врятуватися, — це найголовніше. Досить потужно, щоб вижити і не загинути. Він збагнув свою помилку, зрозумів, як їм вдалося заманити його в пастку, второпав, яку частку його єства вони використали і спрямували проти нього самого.

Він був нетерплячим, відданим бажанню досягти всього і відразу, чинити тільки на власний розсуд, тільки за велінням власної волі. Але тут, у темряві, він мав час — час, яким вони його забезпечили, спіймавши у ці прекрасні тенета болю. І тепер він використає час якнайкраще.

І він навчив себе терпляче чекати, як та муха в павутинні, що намагається поволі виплутатися з нього. План дій той самий, хоча варіантів — нескінченна кількість.

І хоч скільки б йому не довелося отак чекати, колись він таки вивільниться і віддячить їм. І коли нарешті це станеться, серед живих не залишиться жоден з них.

Розділ 1

— Слухай-но, — мовила Пейдж Метьюз, — мабуть, я маю проблему.

Фібі Холівелл, стоячи посеред вітальні вікторіанського будинку Холівелл Менор, що тепер був домівкою клану Холівеллів-Метьюзів, обернулася і поглянула на молодшу сестру. Пейдж зупинилася на порозі, узявши руки в боки.

— У тебе проблема? — спитала Фібі. — І саме зараз?

— Саме зараз, — ствердно кивнула Пейдж. — Ідо того ж дуже велика проблема.

Фібі придушила бажання співчутливо зітхнути. Їй дуже хотілося допомогти Пейдж, але гіршої миті годі було й шукати. Фібі збиралася на свято і від нетерплячки вже ледь не підстрибувала.

Збираючись з думками, Фібі взяла з кушетки чорну шовкову шаль і накинула її на оголені плечі. Сріблястий візерунок на шалі загадково поблискував у світлі лампи, прекрасно доповнюючи чорне вечірнє вбрання Фібі: ідеально облеглий відкритий топ і довгу хвилясту сукню. Ніде правди діти — вигляд вона мала бездоганний.

Фібі — як, власне, і Пейдж — зібралася на свято з нагоди відкриття після ремонту Ланкастер-білдінґ — споруди, яка була важливою пам’яткою Сан-Франциско. Побудована наприкінці двадцятих років минулого століття і задумана як осередок мистців, вона сильно постраждала під час недавніх землетрусів. Кошти на ремонт вдалося зібрати в результаті потужної загальноміської кампанії добровільних пожертв. — За місяць реставраційних робіт споруду відремонтували повністю.

Хоча офіційно цю будівлю назвали на честь її творця, архітектора Вільяма Ланкастера, назва «Ланкастер-білдінґ» так і не прижилася. Натомість місцеві мешканці через численні фрески, що прикрашали як внутрішню, так і зовнішню поверхню стін, нарекли цю споруду просто — М’юрал-хаус, тобто, Будинок з фресками.

Фібі готувалася до цього свята впродовж кількох тижнів. Основним спонсором заходу була газета «Бей міррор», у якій дівчина вела рубрику «Спитай у Фібі». Тому їй удалося здобути такі жадані квитки на цю урочисту подію. Пейдж мала піти разом із нею. Фібі здавалося, що сестра чекає на свято так само нетерпляче, як і вона. Здавалося доти, аж поки сестра раптово не заявила, що у неї виникла якась проблема.

— І що ж трапилося? У чому твоя проблема? — спитала вона.

— У тобі, — приголомшила відповіддю Пейдж.

— У мені?! — спантеличено перепитала Фібі, нарешті, усвідомивши, що відбувається. — Але ж чому? Як?

— Надто вже розкішно ти виглядаєш, — пояснила Пейдж, заходячи до вітальні. — Як же мені вдасться підчепити якогось молодого спадкоємця багатої родини, коли поруч зі мною будеш ти — така розкішно красива? Мене це аж ніяк не влаштовує. Краще мені вдома лишитися.

— Ти не можеш лишитися вдома, бо я вже повідомила, що ми прийдемо на свято удвох, — заперечила Фібі. — Утім, зажди. Кого ти там зібралася підчепити?

— Не звертай уваги на дурниці, — порадила їхня старша сестра Пайпер, заходячи до вітальні з малим Ваятом на руках. На відміну від молодших сестер, Пайпер була вдягнена у зручний одяг: простору білу сорочку з ґудзиками поверх прямої чорної спідниці. Пара простих, але модних черевичків довершувала її практичне і нарядне вбрання.

— А як не звертати уваги на любу сестричку, яка заявляє, що я є її головною проблемою.

Умостивши Ваята зручніше, Пайпер уважно поглянула на сестер.

— Та невже? Так і сказала — що ти її проблема?

— Ти тільки поглянь на неї: елегантна, горда і неприступна красуня. Саме на таку зовнішність і купуються абсолютно всі багаті молодики. Така зовнішність діє на них заспокійливо. Вони перестають боятися, бо чомусь переконані, що таким дівчатам не потрібні їхні гроші.

— Та чхати мені на них і на їхні гроші! І чому це ви — ні сіло ні впало — заговорили про грошовитих молодиків? — вигукнула Фібі.

— Тому що моя матуся завжди казала, що за багатого вийти заміж так само легко, як і за бідного, — відказала Пейдж.

— По-перше, коли це ти почала називати свою матір «матусею», а по-друге — коли це ти почала придивлятися собі чоловіка, га? — поцікавилася Фібі.

— Дівчині завжди треба бути напоготові, — пояснила Пейдж, — особливо, коли поруч з нею має з’явитися цілий натовп енергійних неодружених багатіїв.

Фібі закотила очі. Пайпер збагнула, що її наймолодша сестра просто капризує, але вловила в її словах занепокоєння.

— Справа тут не в багатих молодиках, Пейдж. Давай колися, розповідай, що у тебе на думці.

— Гаразд, слухайте. Коли я купувала цю сукню, вона мені дуже подобалася. Дуже. Але тепер я в цьому не впевнена. Фібі — така витончена, така елегантна… Утім, не знаю… Може, я даремно клопочуся, га? Просто перебільшую?

Переклавши Ваята, який тихенько сопів у неї на плечі, на іншу руку, Пайпер підійшла до Фібі, і вони вдвох стали прискіпливо оглядати свою наймолодшу сестру. Її вечірню сукню ніяк не можна було порівнювати з вбранням Фібі. По-перше, воно було білим, непоказним і надто щільно обтискало тіло. По-друге, його край, що доходив саме до колін, був всіяний довгастим блискучим стеклярусом, що кидався в очі навіть тоді, коли Пейдж стояла непорушно. Варто їй було навіть зробити вдих, як ці прикраси починали підстрибувати і стиха дзенькати.

— Скажу тобі чесно, Пейдж, — звернулася до неї Пайпер похмуро-серйозним тоном. — Ти клопочешся недаремно, але помилилася з причиною своїх клопотів. Адже кожен молодик не промине поцікавитися: а що ж то за дівчина така, що не побоялася вдягнути таке чудернацьке плаття?

Пейдж засміялася і довгасті прикраси на її платті шалено засіпалися і задзеленчали. Малий Ваят на руках у Пайпер щось радісно забелькотів.

— От бачиш, — зауважила Пайпер, — навіть наймолодші молодики — і ті зі мною погоджуються.

— Гадаю, тут думка Ваята важить небагато, — зазначила Фібі, і Пейдж вдячно посміхнулася їй.

— Дякую вам за ваші зауваження, дівчата, — сказала Пейдж, підходячи до сестер.

І їхні обличчя враз осяяли посмішки. Сестри мали різні вдачі та по-різному вирішували проблеми, проте їх поєднувала одна спільна риса: вони любили одна одну. Ця любов мала багато зовнішніх проявів. І не останньою була здатність і бажання працювати згуртовано, як одна команда. Коли вони поєднували зусилля, то ставали найсильнішими у світі відьмами — чаклунками з магічною силою.

— Ну що, — жваво озвалася Фібі, — буря вщухла, то, може, підемо на свято? — Граціозно накинувши шаль на плечі, вона рушила до виходу, а потім, не зупиняючись, кинула через плече: — Що ж до полювання на молодиків, Пейдж, то спасибі, що нагадала: для когось сьогодні увечері свято, а для мене — робота. Наша газета багато зробила для залучення спонсорів до ремонту Ланкастер-білдінґ. Тому всі мої сьогоднішні зустрічі матимуть суто професійний характер. Зокрема, мені дуже хотілося б зустрітися з Люсіль Маршалл.

— Вона — донька Ізабелли, еге ж? — поцікавилася Пейдж, вдягаючи накидку і рушаючи за сестрами.

— Саме так, — кивнула у відповідь Фібі.

Ізабелла Маршалл була рушійною силою кампанії зі збирання коштів для відбудови Будинку з фресками, а також славнозвісною художницею. Коли виявилося, що її подружнє життя з місцевим банкіром пішло шкереберть, вона зважилася на дуже сміливий (як для жінки першої половини двадцятого століття) крок: розлучилася з чоловіком, повернула собі дівоче прізвище і повернулася до Сан-Франциско — у місто свого дитинства. Спочатку вона разом із дочкою Люсіль оселилася в розкішному батьківському особняку; але надовго там не затрималася.

Під впливом авангардистських мистецьких течій в Англії, зокрема, художньої студії «Омега» в Блумсбері, Ізабелла Маршалл взялася втілювати в життя свою давню мрію: організувати осередок, де художники могли б творити і продавати свої роботи. Так з’явився Будинок з фресками. Більшу частину будівлі віддали під приватні салони та просторі галереї. Житлові приміщення та студії розташовувалися на горішніх поверхах.

Тож недивно, що мрія вимагала від Ізабелли багато часу проводити з архітектором будинку, Вільямом Ланкастером. І невдовзі вони до безтями покохали одне одного. Це був шалений, бурхливий роман. Раз обпікшись на заміжжі, Ізабелла добре знала, чого хоче від другого роману: це мало бути партнерство, покликане підтвердити і зміцнити її здобутки як художниці. І спочатку їй здалося, що Вільям — саме та людина — людини, здатна до партнерських стосунків.

Але з часом роботу Ізабелли визнавали більше за роботу Вільяма. Він став ревнивим, підозрілим і деспотичним. Коли Ізабелла спробувала порвати з ним, він ледь не збожеволів і став ще більш деспотичним та підозрілим.

Вирізняли їхню історію з-поміж багатьох подібних стоси дивовижних листів, у яких подружжя вилило свій біль та душевне сум’яття і які Люсіль, донька Ізабелли, дбайливо зберегла. Незвичність їхніх стосунків виявилася ще й в безслідному зникненні Вільяма. Так і залишилося загадкою — куди він подівся, і що з ним сталося.

Коли Фібі дізналася про існування листів, вона зв’язалася з Люсіль і попрохала дозволу надрукувати їх у своїй газетній рубриці. Їй здавалося, що ця жінка, набагато старша від неї за віком і відома як відлюдниця, відмовить їй або взагалі залишить прохання без відповіді.

Але на радість та здивування Фібі, Люсіль не тільки відгукнулася, але й дала дозвіл на публікацію. Так листи, написані понад вісімдесят років тому, опинилися у центрі уваги.

Ці листи, особливо листи Ізабелли, допомогли Фібі започаткувати дискусію з читачами, аби ті поділилися власним досвідом і думками щодо так званих «деспотичних партнерів у шлюбі». Вона була впевнена, що питання, порушені у листах вісімдесят років тому, знайдуть у сучасних читачів широкий відгук. Але відгук перевершив її сподівання — реакція читачів була просто приголомшливою. Тижнями робочий стіл Фібі ломився від отриманих листів, і на їх прочитання мало піти не менше за місяць.

— До речі, про роботу, — сказала Пайпер, коли Фібі розчахнула парадні двері, — ти не забула, що нам треба заїхати за нянькою, еге ж? Спочатку ми заберемо її, а потім ви відвезете нас до клубу.

— Авжеж, — кивнула Фібі.

Пайпер була не лише дружиною, матір’ю та однією з найпотужнішої відьомської трійці усіх часів, вона була ще й власницею та директоркою нічного клубу, який називався «РЗ» — «Пі-три».[1] З появою Ваята вона, звісно, намагалася скоротити час перебування на роботі, але нещодавні проблеми з персоналом зв’язали її по руках і ногах, змушуючи багато часу проводити у клубі.

Аж ніяк не допомагав упоратися з роботою її чоловік Лео — за сумісництвом, їхній янгол-хоронитель, який часто відлучався на засідання верховної ради Старійшин, тобто свого чаклунського начальства. Останнє відрядження Лео тривало вже майже тиждень, й одвічне подружнє запитання «любий, а коли ти повернешся додому?» так і залишалося без відповіді.

Зазвичай Пайпер просто залишала няньку з Ваятом у Холівелл Менор. Та нині обставини не можна було назвати звичайними, бо нещодавно у Сан-Франциско сталося кілька убивств. Після першого минув приблизно місяць, і відтоді загинуло ще двоє людей. Поліція Сан-Франциско рила землю, намагаючись знайти вбивцю, але наразі не знайшла жодної зачіпки.

Звісно, чаклунки теж вдалися до власного розслідування, та навіть їхніх зусиль виявилося замало для здобуття конкретних результатів. Щиро кажучи, вони не змогли просунутися у своєму розслідуванні далі за поліцію, і це дуже непокоїло дівчат. Тому після нетривалої сімейної ради вони склали перевірений і надійний план, який вкладався в одну фразу: «безпечно там, де багато людей». Щоб не залишати Ваята з нянькою Менді самих у Холівелл Менор, Пайпер відвезе їх до себе на роботу, де вони разом і стирчатимуть у її конторі. Це була виняткова ситуація, але Пайпер зробила все, щоб у маленькій кімнатці їм було затишно і комфортно. Для няньки там був переносний телевізор, а для Ваята — переносне ліжечко.

— Дівчата, поводьтеся вночі обережно, гаразд? — попросила Пайпер сестер, коли вони йшли до свого сімейного авто. — Поодинці нікуди не ходіть. Навіть свіжим повітрям подихати. Не забувайте: десь поруч може ховатися вбивця.

— А ми й не забуваємо, — відповіла Фібі, відмикаючи пультом замок їхнього «паркетного» джипу. — До речі, це попередження стосується і тебе. Ніяких мандрівок по алеї, щоб викинути сміття. І не повертайся додому в таксі. Якщо ми затримаємось, зателефонуй мені на мобілку і ми відразу ж приїдемо до твого клубу.

— Гаразд, — кивнула Пайпер.

— От шкода, що ми нічого не знаємо! — Пейдж притримала дверцята, поки Пайпер з Ваятом вмощувалися на задньому сидінні, а потім прослизнула всередину, усілася поруч і додала: — Анічогісінько не знаємо!

— Та ні, дещо знаємо! — зауважила Фібі, сідаючи за кермо. І, дочекавшись поки Пейдж зачинить задні двері, додала: — Начебто знаємо.

— Ага — «начебто», особливо якщо взяти до уваги те, що в «Книзі таїнств» немає й натяку на щось, що допомогло б прояснити ситуацію.

— Але все ж таки книга допомогла нам відкинути певні версії, — відказала Пайпер. — Принаймні ми знаємо, що хто б не здійснив ці вбивства, це не біс і не чаклун, хоча повністю відкидати зв’язок з надприродними силами не можна.

— Небагато, чесно кажучи, — похмуро зазначила Пейдж, коли Фібі запустила двигун. — Ми знаємо лише, хто не коїв ці вбивства. А треба довідатися, що чи хто їх коїв. Цього ж ми наразі не знаємо.

— А я гадаю, що знаємо, — заперечила Фібі серйозним тоном, здаючи назад і виїжджаючи з під’їзної доріжки. — Це зло, хоча нам іще невідомо, яке саме. І ми це зло зупинимо — хоч як багато часу і зусиль нам не довелося б на це покласти.

Розділ 2

— Суперово! — видихнула Пейдж трохи згодом. — Усе так урочисто і просто шикарно.

— Еге ж, як для газетних звітів, то дійсно шикарно, тут я з тобою згодна, — відповіла Фібі.

Не поспішаючи приєднуватися до безперервного потоку запрошених, що вливався в парадні двері Будинку з фресками, Фібі та Пейдж вирішили трохи перечекати осторонь на тротуарі, звідки їм було добре видно споруду ззовні.

Сам Будинок з фресками був високий і приземкуватий. Фактично, це був класичний нью-йоркський особняк із бурого піщаника, але з тією різницею, що цей будинок не був бурим. М’юрал-хаус був світло-сірим — як той туман, що часто наповзав із затоки, поглинаючи його.

Але увагу Фібі та Пейдж привернула не форма цього будинку, їх зачарували малюнки: виразні яскраві фрески, що вкривали майже весь фасад, складалися у картини, які часто можна було бачити на вулицях Сан-Франциско в дійсності: он — якась вулична проститутка, а ген там — вишукано оздоблений особняк у вікторіанському стилі.

— Неймовірно, усе це видається настільки реалістичним, — зазначила Пейдж. — Я знала, що після реставрації фрески стануть яскравішими та виразнішими, але такого просто не очікувала.

— Розумію, що ти хочеш сказати, — кивнула їй Фібі.

І дійсно: фрески на стінах були настільки реалістичними, що важко було відрізнити намальований вікторіанський особняк від справжніх особняків довкола. Здавалося, що намальовані штори у вікнах тріпочуть від легенького вітру. Намальовані квіти елегантно звішувалися з кованої огорожі балконів. Якби Пейдж відвела свій погляд убік, а потім знову поглянула на будинок, у неї виникло б враження, що у вікні на горішньому поверсі промайнуло чиєсь обличчя.

Як і для решти корінних мешканців Сан-Франциско, для Пейдж М’юрал-хаус був невід’ємною частиною її життя: адже вона виросла разом із цим будинком. З часом він набув благородно-занедбаного вигляду і перетворився на одну із старовинних місцевих пам’яток, та й годі. Але тепер, з від реставрованими фресками, він підтверджував думку, що витворив їх справжній талант.

— Поза сумнівом: Ізабелла Маршалл була в біса талановитою художницею, — зауважила Фібі.

— Якщо зовні будинок такий гарний, то можна лишень уявляти, що там усередині, — з ентузіазмом додала Пейдж.

І, узявшись за руки, сестри попливли з потоком гостей червоною килимовою доріжкою крізь розчинені парадні двері Будинку з фресками.

«Усі вони такі красиві», — подумалося йому.

Він спостерігав за ними з протилежного боку вулиці. Спостерігав за вражаючим зібранням красиво вбраної місцевої еліти: представників багатих знатних родин і скоробагатьків. Муніципальні чиновники поміж мистців — як уже відомих, так і ще невідомих. І повз його погляд не проминуло те, що майже усі вони були вдягнені у чорне. Наче зібралися не на відзначення реставрації будинку, а на чийсь добре організований вишуканий похорон.

Похорон. Від цієї думки йому стало смішно.

Він намагався приборкати самовдоволеність. Дійсно намагався. Але чому б просто не визнати, що він має повне право почуватися самовдоволеним? Інколи він із захопленням відзначав, як чітко і продуктивно працює його мозок, самотужки малюючи в уяві образи та зв’язки між ними. Справа в тому, що останнім часом у Сан-Франциско дійсно було кілька похоронів. Не просто кілька, а багато. Можна сказати — навіть забагато. І він чув деякі подробиці про те.

«А як же мені було про них не чути, — подумав він, — коли їх причиною був я!»

А перед ним вирував натовп глядачів, що чекали на прибуття чергової групи модних світських левів та левиць. Навіть влившись у потік, він підозріло розглядав публіку довкола крізь презирливо напівпримружені очі.

«Я можу запитати тут будь-яку жінку чи чоловіка, — подумалося йому. — Можу запитати будь-кого. І кожен з них — без винятку — дасть мені одну й ту саму відповідь: до Сан-Франциско прийшла біда. Велика біда».

Засадженими деревами вулицями міста крався підступний серійний вбивця. Він видирався на навколишні пагорби. Плавною ходою сковзав по бруківці. Проти нього була безсила поліція — своєю невловимістю він довів її до розпачу і пригніченості; через нього тільки найбільші відчайдухи наважувалися гуляти по місту вночі, а решта завзято скуповували в господарчих крамницях засуви та навісні ціпки, щоб посилити безпеку своїх помешкань. Через цього вбивцю ніхто не почувався у безпеці — навіть шикарні гості на урочистості сьогодні. Кожен наступний крок маніяка був непередбачуваним, бо у виборі жертв не простежувалось жодної закономірності — це були люди з усіх соціальних чи расових прошарків суспільства.

Наскільки було відомо широкому загалу, убивця дотримувався послідовності лише в одному: він заподіював смерть усім, хто мав нещастя на нього натрапити. І лише поліція знала решту інформації — найжахливішу, ту, що у подібних випадках приховується від громадян, щоб не спричинити паніки. Ніхто, окрім поліції, не знав страшної правди: у Сан-Франциско орудував не серійний вбивця, а мисливець за трофеями. У кожної його жертви бракувало якоїсь частини тіла. І щоразу іншої.

Раптом в обличчя йому вдарив сліпучий промінь — то один з прожекторів підсвітки, спеціально встановлений для такої урочистої події, ковзнув по натовпу і знову вставився у височінь. Від несподіванки він імпульсивно прикрив обличчя рукою і відвернувся.

Цей промінь наче окреслив його роздуми: час іти. Тут небезпечно і велелюдно.

Утім, він цілком визначився, бо встиг побачити все, що хотів побачити. Відновлена споруда — у всій красі — мала вигляд справжньої іменинниці. А найголовніше — люди. Їх так багато. І вони усі такі красиві. Усі сповнені життя.

А ще вони сповнені страху. Він побачив це — крізь яскраве світло ламп та красиве вбрання. Приховані перелякані погляди, що їх кидали через плече модно вдягнені люди. Так, мешканці Сан-Франциско і справді були налякані.

Та, напевне, ще недостатньо налякані. Йому було замало цього страху.

Він пішов геть. Натовп навколо нього поволі рідшав.

— Агов, та це ж давній золотий хіт! — вигукнув якийсь чоловік поруч із ним і замугикав, підхопивши знайому мелодію.

— Ця пісня мені теж дуже подобається, — докинув він і посміхнувся. А потім звернув з яскраво освітленої вулиці й заглибився у темряву, що густішала на очах. І з кожним кроком голос його лунав дедалі гучніше:

У цю ніч ми будемо удвох[2]…

Розділ 3

— Фібі Холівелл?

Зачувши, як хтось покликав її на ім’я, Фібі обернулася, хоча думками вона була попереду, а не позаду. Принаймні останні п’ятнадцять хвилин їй вдавалося ігнорувати саме свято і гостей, що заполонили всі кімнати на нижньому поверсі. Її повністю поглинуло споглядання найбільшої внутрішньої фрески в М’юрал-хаус.

На всю стіну колишнього салону, де свого часу художники, що приїхали сюди на навчання, продавали свої роботи, розташовувалася фреска, виконана у стилі, відомому як тромплей, що французькою означало «обман зору» і визначало основну властивість цього стилю. Фреска видавалася дуже реалістичною. Настільки реалістичною, що Фібі доводилося постійно нагадувати собі, що і вікна, і розкішна зелень садів у них намальовані фарбами.

Чарівність твору посилювали майстерно виконані «порожнини», начебто призначені для розміщення справжніх тривимірних предметів. У кращі часи, коли Будинок з фресками користувався великою популярністю, тут мали бути роботи художників для продажу. Таким чином, не тільки сама по собі фреска Ізабелли Маршалл була шедевром, вона призначалася для популяризації творчості колег майстрині.

Почувши за спиною тихе хихикання, Фібі обернулася.

— Очей не відвести, еге ж? — сказала особа, що відволікла її увагу. Перед Фібі стояла невеличка літня жінка в елегантному чорному платті. На шиї в неї красувалося перлове намисто, найчарівніше з усіх, які доводилося бачити Фібі. — Вечорами, коли салон зачинявся, — продовжила пані, підступаючи ближче до фрески, — я крадькома спускалася вниз, щоб віднайти ті образи, які Ізабелла, за її словами, навмисне приховала у фресці просто для того, щоб я їх шукала. І перше, що мені вдалося віднайти — це своє зображення у саду за вікном.

І, підійшовши до Фібі, жінка жестом вказала на ту частину фрески, де розташовувалося найближче вікно. Крізь нього Фібі побачила галявинку з соковитою зеленою травою. У самісінькому кутку вона насилу розгледіла край ковдри і складку плаття, з-під якої стирчав дівчачий черевичок. До нього принюхувалося цуценя, наче роздумуючи — гризти цей черевичок чи ні, бо в ньому ж і досі була хазяйчина нога!

— Люсіль! — захоплено вигукнула Фібі, повертаючись до співрозмовниці. — Ви Люсіль Маршалл!

— Власною персоною, — підтвердила пані. — А ви — Фібі Холівелл, еге ж?

— Авжеж, — відповіла Фібі, — і я дуже рада з вами познайомитися.

Вона простягнула руку. Люсі Маршалл посміхнулася, і від посмішки її обличчя вкрилося тоненькими зморшками і стало схоже на зіжмаканий аркуш паперу. Вона потиснула руку Фібі.

— Я теж рада, люба моя, — мовила Люсі Маршалл. — Мені дуже сподобалося спілкуватися з вами телефоном, тому страх як кортіло зустрітися особисто. Шкода, що це сталося лише тепер. На жаль, зараз я вже рідко виходжу з дому.

«І не тільки зараз», — подумала Фібі, але не сказала. Навіть в молодості за Люсіль Маршалл ходила сумна слава про її затворництво. Високий соціальний статус давав їй численні можливості постійно бути в центрі суспільної уваги, але вона вперто трималася в тіні. І це настільки добре їй вдавалося, що не було жодного офіційного опису її зовнішності чи то звичайнісінької фотографії. Тому досі Фібі не мала чіткого уявлення про те, яка саме на вигляд Люсіль Маршалл.

Її мати, Ізабелла, була високою худорлявою жінкою міцної статури, але Люсіль нагадала Фібі ляльку З яблучною голівкою, які колись у давнину робили діти. Ні, вона не була кремезною — просто маленькою і товстенькою. Але голос мала чіткий і виразний, а потиск руки — міцний. Фібі здалося, що в її блакитних очах вона вгледіла пустотливу іскорку, а за нею… за нею — щось іще.

Щось таємниче, — раптом здалося Фібі. Таємниче і лиховісне. Може, саме через це Люсіль і ховалася так довго від людей? Але зрозуміло одне: якими б не були причини затвірництва Люсіль Маршалл, вона нагадувала картини своєї матері: у ній крилося набагато більше, аніж здавалося на перший погляд.

— Спасибі вам ще раз за дозвіл опублікувати листи вашої матінки, — сказала Фібі. — Ну, і, звичайно ж, листи Вільяма Ланкастера. Реакція читачів була приголомшливою.

— А я постійно читала і читаю вашу рубрику, — зазначила Люсіль. Повз них якраз проходила офіціантка з тацею закусок. Не відриваючись від розмови, Люсіль простягла руку, швиденько схопила канапку з ікрою і запхала її до рота. — Маєте рацію, — продовжила вона, — реакція читачів дійсно була приголомшливою. А також вкрай невтішною. Вона мене розчарувала.

Настрій у Фібі різко зіпсувався.

— Шкода, що ви це так сприйняли, — мовила вона, намагаючись не видати своїх почуттів. Хоч як би її не засмутило зауваження Люсіль, усе ж їй слід було пам’ятати, що на цьому святі вона була офіційним представником газети, і тому її реакція на почуте мала бути суто професійною. — Я прагнула продемонструвати, що проблеми, порушені в тих листах, і досі є актуальними.

— І ви прекрасно впоралися зі своєю роботою, — похвалила її Люсіль. — Я не докоряю вам, люба моя. Зовсім ні. Але чи не видається вам невтішним той факт, що скільки років по тому сучасні жінки пишуть у своїх листах, що ситуація майже не змінилася?

— Цьому я чомусь не приділила достатньої уваги, — зізналася Фібі, щиро вражена зауваженням Люсіль. — Гадаю, щодо цього ви маєте рацію. Факт є невтішним; він розчаровує і навіть лякає.

Наче спантеличена такою реакцією Фібі не менше, аніж Фібі була спантеличена її реакцією, Люсіль поглянула просто у вічі своїй співрозмовниці. І Фібі здалося — вона навіть готова була у цьому заприсягнутися, — що на якусь мить таємниця, прихована в очах літної жінки, але сповнена бажання подолати перешкоди, таки вийшла назовні.

— Так, лякає, — відлунням озвалася Люсіль. — Як точно і проникливо ви підмітили, міс Холівелл! Тут я з вами абсолютно згодна — лякає. І сподіваюся, вам не доведеться дізнатися, наскільки сильно лякає.

Не встигла Фібі сформулювати своє запитання — що саме мала на увазі її співрозмовниця? — як з’явилася ще одна офіціантка, цього разу — з тацею різнобарвних напоїв. Люсіль відволіклася, щоби вибрати якийсь із них. А коли обернулася до Фібі, таємниця знову розчинилася в її очах — знову чиста іскриста блакить — і нічого більше.

«Скільки ж людей за багато років вдалося Люсіль отак обдурити?» — подумалося Фібі.

— Ну от, — сказала Люсіль. — Знову взяла і бовкнула те, чого не слід було говорити, а скільки ж разів зарікалася!

Вочевидь, вона хотіла ще щось сказати, але її слова раптово потонули у гучному бубонінні мікрофона:

— Хвилиночку уваги! Я прошу у вас хвилиночку уваги, пані та панове!

Наче змовившись, Фібі та Люсіль враз обернулися туди, звідки пролунало це звернення.

— О Господи, — вирвалося у міс Маршалл, хоча Фібі здалося, що літня жінка потайки зраділа, що їхню розмову перервали. Але забачивши, хто саме стояв біля мікрофона, Люсіль засмутилася по-справжньому. — О Господи, — повторила вона, і цього разу слова її пролунали абсолютно щиро. — Здається, попри всі мої сподівання, момент, якого я страшенно боялася увесь вечір, таки настав. Отой чоловік… — вона кивнула на показного мужчину в костюмі біля мікрофона в дальньому кутку приміщення.

— Це ви про Максвелла Харрінґтона Третього, голову реставраційної комісії? — підказала Фібі.

— Харрінґтон Третій, — мовила Люсіль, сіпнувшись, як та кішка, що забачила собаку. — Так, здається, це Харрінґтон. Сміховинне ім’я, вам не здається? Ясна річ, це не його провина, але я завжди вважала невимовним нахабством і зарозумілістю називати дитину на свою ж честь. І робити це з покоління в покоління… — Вона осудливо поцокала язиком. — Кожен індивід повинен мати власне ім’я, мати можливість розвивати власну індивідуальність, чи не так, міс Холівелл?

— Фібі, — поправила її дівчина, стримуючи посмішку. Провести стільки років у затвірництві Люсіль могло спонукати що завгодно, тільки не стареча неміч та розслабленість розуму. Непросто було услідкувати за її швидкими як блискавка думками.

— Отой тип на ім’я Харрінґтон Третій наполягає на тому, щоб відрекомендувати мене сьогодні гостям, — вела далі Люсіль. — Я намагалася пояснити йому, що не бажаю розголосу. Відверто кажучи, коли б не моє палке бажання зустрітися з вами, я взагалі лишилася би вдома, бо надзвичайно високо ціную таке поняття, як приватність. І не люблю юрми. Вона мене… вона мене виводить із рівноваги. Але цей тип і слухати не схотів. Розмовляти з ним було все одно, що розмовляти з паровим катком, якого Господь чомусь наділив здатністю говорити.

Фібі розсміялася, але враз урвала сміх, бо у тоні Люсіль було щось дивне. Наче натхнена веселою реакцією своєї співрозмовниці, міс Маршалл зробила крок до Фібі й узяла її під руку.

— Дозвольте мені дати вам одну пораду, моя люба, — сказала вона з довірливою інтонацією. — Коли ви станете старшою, намагайтеся бути максимально відвертою та ексцентричною. Завдяки такому стилю поведінки люди вважатимуть вас непередбачуваною. Вони боятимуться вас і виконуватимуть усі ваші забаганки.

— А ви гадаєте, що люди вас не бояться? — спитала Фібі — і враз відчула, як її щоки спалахнули рум’янцем ніяковості. — Ой, міс Маршалл, — мовила вона, затинаючись. — Мені так незручно за сказане. Вибачте мені, будь ласка.

— По-перше, звіть мене просто Люсіль. По-друге, гадаю, вам нема за що вибачатися, — відповіла міс Маршалл. Фібі почула, як Харрінґтон Третій ще раз закликав присутніх до уваги. — Будь ласка, не переймайтеся, — продовжила Люсіль. — Я не серджуся на вас. Зовсім ні. Річ у тім, що мені завжди хотілося жахати людей, хотілося, щоб вони мене боялися.

— Пані та панове, прошу хвилиночку уваги, — уже втретє забубонів голос Максвелла Харрінґтона. Нарешті гамір стих достатньо, як на нього, він прокашлявся і почав промову: — Від імені реставраційної комісії маю велику приємність вітати вас усіх у Будинку з фресками. Сьогоднішнє свято — важлива подія для Сан-Франциско. Подія, якою всі ми маємо право пишатися. Ми не дали канути в забуття одній з найкрасивіших пам’яток нашого міста і дали їй нове життя. На мою думку, саме ця споруда і є сьогодні головною окрасою нашого балу.

Натовп з ентузіазмом зааплодував.

— Серед присутніх є багато людей, завдяки яким стало можливим наше сьогоднішнє свято, — вів далі Харрінґтон Третій. — І мені б дуже хотілося назвати їх усіх на ім’я.

Серед гостей залунали іронічні стогони, які враз змінилися спонтанно вибухлим сміхом. Фібі помітила, як у яскравому світлі салонних ламп блиснули іскристі прикраси сукні Пейдж. Її сестра стояла біля офіціантки, яка щойно подала Люсіль вибраний напій. Пейдж неначе уважно прислухалася до слів промовця, але Фібі, яка добре знала «мову тіла» своєї сестри, помітила, що Пейдж намагається привернути до себе увагу присутніх чоловіків.

— Гаразд, я назву вам тільки одну людину. Людину, яку, на мою думку, усі будуть раді побачити на нашому святі. Людину, без дозволу якої відновлення Будинку з фресками стало б неможливим. Йдеться, звичайно ж, про міс Люсіль Маршалл. — І вільною рукою Максвелл Харрінґтон Третій вказав через усе приміщення, якраз туди, де стояли Фібі та Люсіль.

Люди в натовпі синхронно, як зграя риб у морі, повернулися до них. Люсіль ще міцніше стисла руку Фібі.

— О Господи, — укотре стиха пробурмотіла вона, потім глибоко вдихнула, силкуючись опанувати себе. — Я вже забула, що це таке, — сказала вона, наче сама собі. — Так багато чужих очей. — Вона випростувалася, немов готуючись до останнього бою. — Утім, треба гідно вийти з цієї ситуації.

Вона ступила кілька кроків, але враз зупинилася, побачивши, що Фібі лишилася на своєму місці.

— А ви чому не йдете? — прошепотіла Люсіль, коли натовп почав розступатися перед ними, наче води Червоного моря перед юдеями.

— А чому я маю йти? — прошипіла у відповідь Фібі, вишкірившись у фальшивій посмішці.

— Тому що, — відрубала Люсіль. — Тому що ви — єдина, кого я тут знаю, міс Фібі Холівелл. І ця обставина робить вас моєю єдиною подругою. Тож куди я, туди й ви. — Очі Люсіль, чисті й зрадливо-прозорі, оманливі, наче піщана мілина, зазирнули просто в очі Фібі. І цієї миті Фібі здалося, що нарешті вона розгадала таємницю Люсіль Маршалл: це була печаль.

— З подругою — хоч на край світу, — відповіла Фібі, з приємністю для себе відзначивши, як темна глибина геть зникла з очей її співрозмовниці.

— Дякую, люба моя.

І вони разом рушили до мікрофона.

Розділ 4

— Ой! — зойкнула Донна Петерсен, старша офіціантка. — Схоже, у нас проблема.

Пайпер з-за стійки бару свого нічного клубу підвела голову і швидким поглядом оглянула приміщення: вона працювала майже всю ніч замість відсутньої робітниці. Їй не довелося довго придивлятися, щоби визначити місцезнаходження причини такої реакції Донни.

— Отой тип за третім столиком? — спитала вона.

Донна кивнула.

Хоча по суботах у клубі завжди було велелюдно, сьогоднішня ніч була особливо метушливою. Раніше, коли Пайпер брала малого з собою на роботу, вона знаходила хвилинку-дві, щоб подивитися, як він ся має у маленькій офісній кімнаті разом із нянькою. Але не сьогодні.

Сьогодні Пайпер увесь час була на ногах, не маючи змоги хоч на мить присісти і відпочити. А серед натовпу відчувалася якась незвична дратівливість. Навіть якась лиховісна дратівливість. Вони перелякані, — здогадалася Пайпер. У всьому місті люди, котрі зазвичай вечорами сиділи вдома, тепер ломилися до розважальних закладів, вибираючи ті з них, де було більше світла і більше публіки. Якщо судити з її клубу, відвідуваність ресторанів та клубів значно зросла. Але водночас Пайпер ладна була побитися об заклад, що відвідуваність кінотеатрів різко зменшилася.

«Ніхто не хоче залишатися на самоті, особливо на самоті у темряві», — подумалося їй.

Особисто вона не винуватила цих людей, хоча їхня нічна активність створювала їй додаткові проблеми на роботі. Хіба вони з сестрами не обговорювали цю проблему вдома кілька годин тому? Хіба не планували змінити свої звичні маршрути так, щоб ніхто з них не залишився наодинці?

Але Пайпер не ставало легше від думки про те, що не лише вони дбали про свою безпеку. Навпаки — їй ставало від цього ще гірше. І хоч Пайпер та її сестри мали багато спільного із завсідниками клубу «РЗ», вона знала, що дещо робило її відмінною від решти відвідувачів.

Вона була відьмою. Однією з чаклунок, наділених магічною силою.

А для Пайпер ця різниця означала, що вона є не просто частиною натовпу, що зібрався у клубі, а частиною сили, яка допоможе позбутися смертельної небезпеки. Але з іншого боку, вона була й частиною натовпу, де вбивця, що тероризував Сан-Франциско, шукав свою наступну жертву.

«От халепа», — подумала Пайпер.

— Вовк-одинак, — голос Донни повернув Пайпер до реальності.

— Вибач, — сказала вона, — повтори, я не розчула.

— Я про отого парубка за третім столиком, — пояснила Донна. З невимушеністю, що приходить з багатолітнім досвідом, вона поклала замовлення на стійку, а сама прихилилася до неї, чекаючи, поки Пайпер наллє склянку шардоне. — Воліє пити нерозбавлене віскі й уперто накачується ось уже цілу ніч. Ми тут з Дженіфер переговорили, поки він ходив до туалету, і вона сказала, що якщо він зможе пройтися по прямій, то вона — цирковий канатоходець.

— Зрозуміло, — мовила Пайпер. Наливши другу склянку вина, вона поставила її на стійку біля Донни. — Мабуть, час його виряджати. Як ти гадаєш, Дженіфер з ним впорається?

Дженіфер найнялася до клубу зовсім недавно. Вона була жвава та кмітлива, і майже відразу сподобалася Пайпер. Настільки сподобалася, що вона дала Дженіфер роботу, виконання якої потребувало певного досвіду. Пайпер подобався стиль роботи і цілеспрямованість цієї молодої дівчини. «Якби у клубі було спокійніше, Дженіфер безперечно „розрулила“ б таку ситуацію, — подумала Пайпер. — Однак зараз…»

— Чесно кажучи, я не певна, — зізналася Донна, ретельно розставляючи замовлені напої на таці. — Тому і вирішила з тобою порадитися як з начальницею. Внутрішній голос підказує мені, що цей тип може створити нам серйозні проблеми, — сказала вона і знизала плечима. — Розумієш — це професійна інтуїція.

— Зрозуміло: професійна інтуїція, — луною озвалася Пайпер, поглядом оцінюючи обстановку в клубі. — Вдалий вираз. Він мені подобається. Що ж, сходжу, подивлюся: що скаже моя професійна інтуїція. — І почала розв’язувати фартух, який вдягала для роботи за стійкою бару.

— Що ж, подруго, іди, — мовила Донна.

— Я тобі не подруга, а начальниця. Скільки можна повторювати? — з удаваною суворістю відчитала її Пайпер.

Донна захихотіла і, кинувши на Пайпер пустотливий погляд, узяла тацю і рушила крізь натовп.

Непомітно зітхнувши, Пайпер жестом дала знати бармену, що хоче відійти, і швидко, але намагаючись не привертати до себе уваги, рушила з-за стійки до столика номер три, мимохідь оцінюючи ситуацію. Давати раду відвідувачам, що втратили здатність давати раду собі, було невід’ємною — хоча й неприємною — частиною її обов’язків. Наблизившись до столика, Пайпер нарешті побачила, що саме там відбувається. Офіціантка Дженіфер стояла біля дальнього краю стола, обличчям до Пайпер, і натужно посміхалася. Тип за столиком з розчервонілим і сердитим обличчям щось швидко говорив — явна ознака надміру алкоголю й агресивності.

«Один — нуль на користь професійної інтуїції», — подумала Пайпер. Схоже, приборкання вовка-одинака загрожувало вилитися у серйозну халепу. Хоча, на думку Пайпер, цей тип скоріше скидався на ведмедя-гризлі, аніж на вовка-одинака. Щоб описати його кремезність, мало годилися навіть такі характеристики, як «великий» і «вайлуватий». Цей тип дійсно міг завдати чималої шкоди, якщо ситуація вийде з-під контролю. І через це він був не просто проблемою, а величезною проблемою.

— Пайпер Холівелл?

— Так? — машинально відповіла Пайпер і зупинилася, але її очі й далі стежили за тим, що відбувалося за столиком номер три. У цей момент ведмідь-гризлі, мабуть, вирішив продемонструвати свою здатність стояти на ногах і тому почав поволі підводитися з-за стола.

— Я — Джил Таунсенд, — вів далі той, хто змусив Пайпер зупинитися. — Денні Логан з району Доксайд казав, що вам потрібен директор. Тож я прийшов переговорити.

— Мені дійсно потрібен директор, і це добре, що ви прийшли, — відповіла Пайпер на кожне з його речень, продовжуючи пильно відстежувати ситуацію. — Ідіть до бару і зачекайте, поки я тут не владнаю одну проблему. — І вона швидко рушила до типа, якого подумки встигла охрестити «містер Гризлі».

— Вибачте, пане, — сказала вона, наблизившись до столика саме в ту мить, коли містерові Гризлі вдалося, нарешті, зіп’ястися на ноги. — Я — Пайпер Холівелл, власниця цього нічного клубу. Маєте якусь проблему?

Зачувши її голос, містер Гризлі хотів було обернутися, але від цього різкого маневру захитався і, мабуть, упав, якби не вхопився за стілець, що стояв поруч.

«О Боже! — подумала Пайпер, перезирнувшись із Дженіфер, поки налиті кров’ю очиці містера Гризлі наводили потрібну різкість. — Цей тип дійсно набрався по самісіньке вінце».

— Маєте рацію, чорт забирай, я справді маю проблему, — прогарчав містер Гризлі. — Вона… — п’яний лобуряка тицьнув пальцем у бік Дженіфер, — вона намагається мене виставити звідси. А я просто сиджу і розмірковую про своє. Я ж нікого не чіпаю.

— Наразі дійсно не чіпаєте, — погодилася Пайпер, обережно добираючи слова і намагаючись бути ввічливою. — Але ж, як вам, мабуть, відомо, наш клуб відповідає за те, щоб ситуація залишалася такою і надалі, поки ви не покинете межі закладу. Це наше право — перед вами та перед іншими відвідувачами — визначати той час, коли вам вже слід припинити споживання алкогольних напоїв. Мені дуже шкода, що вам не до вподоби наші правила, але я не збираюся їх порушувати. — Пайпер через силу посміхнулася. — А тепер дозвольте мені викликати вам таксі, — запропонувала вона приязно, але категорично. — Коштом клубу. Є у нас така послуга.

Містер Гризлі випростувався і відпустив спинку стільця. Вираз його обличчя не провіщав нічого доброго, але, попри імпульсивне бажання відсахнутися, Пайпер не зрушила з місця.

— Так ви хочете сказати, що я сам не знаю, коли вже випив достатньо?

— І дійсно не знаєте, — відказала Пайпер.

— Знайомі слова, знайома інтонація. Усі ви жінки однакові. Зарозумілі, самовпевнені та деспотичні. Хочете, скажу вам, у якому місці я бачив вашу зарозумілість і самовпевненість?!

— Щось трапилося?

Від несподіванки Пайпер аж підскочила. Її настільки поглинула ця ситуація, що вона навіть не помітила, як хтось підійшов до неї і став поруч.

Утім, вона впізнала цей голос. Голос Джила Таунсенда, чоловіка, що зайшов спитатися про вакансію директора. «Або він бездоганно оцінив ситуацію, або він буде наступним, кого я виштовхаю за двері», — подумала Пайпер.

— Мене звуть Джил, — сказав Джил Таунсенд, поки містер Гризлі не оговтався від несподіванки. Джил зробив крок уперед і простягнув для привітання руку, наче й справді не тямлячи себе від щастя, що побачив перед собою роздратованого п’яного ведмедя. Цей маневр змусив містера Гризлі трохи повернутися, і вони утрьох утворили щось на кшталт нерівного трикутника. Тож тепер Пайпер мала змогу бачити як обличчя відвідувача, так і обличчя Джила Таунсенда.

— Перепрошую, але я, певно, не розчув ваше ім’я, — вів далі Джил.

— Норман, — відповів велетень. Пайпер прикусила губу, щоб мимоволі не розсміятися. Стримуючи посмішку, вона спостерігала, як Норман силився потрапити своєю хиткою рукою в руку Джила. З виразу його обличчя вона здогадалася, що рукостискання було останньою думкою, яка могла наверзтися Норману. Однак саме це, і ніщо інше, він наразі й робив, наче рука його зажила своїм власним життям і набула власного інтелекту.

— Приємно познайомитися, Нормане, — невимушено проказав Джил і стрільнув очима на Пайпер, наче прохаючи: «Підіграй мені, добре? Дай мені змогу продемонструвати, на що я здатен». Якусь мить Пайпер вагалася, а потім ледь помітно кивнула на знак згоди. Якщо Джилу судилося стати директором, то в його обов’язки, безперечно, входитиме уміння поводитися з проблемними клієнтами. І наразі вона мала нагоду пересвідчитися, наскільки добре він вправляється з такими ситуаціями.

— Хочеш іще випити? — спитав Джил. — Я правильно тебе зрозумів?

— Так, — відповів Норман голосом ображеної дитини. — Саме так. Я просто розслабляюся і нікому не заважаю. От і все. Що тут поганого?

З цими словами він із люттю поглянув на Пайпер. Та відповіла йому найприязнішою посмішкою, на яку тільки була здатна.

— І дійсно — нічого поганого, — невимушено відповів Джил. — Але скажу тобі по секрету… — Тут він замовк, немов очікуючи згоди Нормана продовжувати суто чоловічу розмову наодинці. Більше того — він навіть трохи подався вперед, наче відтісняючи Пайпер убік.

Пайпер відчула легке роздратування, але впоралася з цим. «Це дійсно розумний крок з боку Джила», — подумала вона. Хоч як би їй не хотілося цього визнавати, у житті часто зустрічалися чоловіки, котрі почувалися некомфортно в присутності владних жінок, та ще й з начальницькими повноваженнями. Пайпер швидко здогадалася, що Норман — один з таких чоловіків, і Джил також здогадався про це. Пайпер не подобалося відчувати, що у неї неначе відібрали частку повноважень, але ж Джил спитав на це дозволу, і якщо наслідком його дій буде позитивний для її клубу результат…

Наче інтуїтивно відчуваючи, що результат дій Джила буде саме позитивним і ніяким іншим, Норман послухався його і ступив крок від столу, трохи відійшовши від Пайпер. Дженіфер миттєво скористалася виниклою нагодою і заступила її.

— Розумієш, річ у тім, що… — почав Джил. Подружньому поклавши руку на плече Нормана, він повів його до бару, наближаючи таким чином до джерела проблеми, тобто, до алкоголю, який Пайпер відмовилася йому продавати. Але водночас він наближав Нормана і до дверей, які були поруч із стійкою бару. — Справжній мужчина знає власні можливості, власну межу, еге ж? І йому не подобається, коли про це йому нагадує хтось інший, — вів далі Джил.

— Та ото ж, — спочатку погодився було Норман. — Тобто, звісно, що ні. Я просто намагався пояснити їй…

— Просто ви не зрозуміли одне одного, — тактовно перервав його Джил. — Ти знаєш, що трохи перебрав, бо сам це щойно підтвердив. І невже тобі потрібно, щоб… — Джил, чийого голосу майже не було чутно, швидко озирнувся і поглянув на Пайпер, наче перевіряючи реакцію на його дії. І знову Пайпер ледь помітно кивнула. «У нього добре виходить», — мусила визнати вона.

— І невже нам потрібно, — продовжив Джил, — щоб купка якихось… — Але, на щастя (чи на нещастя — тут Пайпер не могла з усією певністю сказати), його голос остаточно потонув у гомоні натовпу. Хоча битися об заклад було ні з ким, Пайпер готова була заприсягнутися, що наступним словом мало стати «жінок», або навіть «нахабно-зарозумілих жінок».

«Зрозуміло — чоловіче братерство. Яка це чудова річ!» — подумала Пайпер із сарказмом.

— Ну, слава Богу! — мовила Дженіфер, разом із Пайпер спостерігаючи, як Джил та Норман підійшли до бару. Деякий час вони стояли і розмовляли, наче старі друзяки. Потім Джил дістав із кишені своєї сорочки мобільний телефон — і у Пайпер відлягло від серця. Вона збагнула, що Джилу вдалося вмовити Нормана їхати додому.

— А я вже думала, що нам не уникнути халепи, а тут, на щастя, з’явився цей високий, чорнявий і приємний пан, — озвалася Дженіфер. — Як сталося, що ти нікому не сказала, що у нас — новий директор?

— Мабуть, тому, що я сама цього не знала, — відповіла Пайпер і посміхнулася.

Але до кінця ночі це припущення могло цілком стати реальністю — якщо раптом не виявиться, що вона помилилася у своєму виборі.

— Я навіть не встигла вам подякувати, — сказала вона години за дві по тому.

Після вдалого знешкодження вибухового пристрою під назвою «містер Гризлі» Джил — знову ж таки з дозволу Пайпер — залишився у клубі до закриття і всіляко допомагав. Виявилося, що по своєму мобільному телефону він зателефонував не куди-небудь, а до фірми з прокату лімузинів. Тому містер Гризлі поїхав додому не тільки без зайвого шуму, а ще й зробив це по-шикарному, немов велике цабе. Неабияк втішило, що Джил сам заплатив за цю послугу. Тому двох думок тут бути не могло: Пайпер була приємно вражена. І не тільки вона.

Історія про те, як новоприбулий розібрався з проблемою потенційно скандального клієнта, швидко поширилася серед персоналу клубу — разом із чуткою про те, що Пайпер усерйоз подумала запропонувати рятівникові вакантну посаду директора. Решту ночі вона провела, приймаючи схвальні відгуки від персоналу на адресу Джила.

— Не варто подяки, — мовив він невимушено. І, зробивши швидкий ковток із пляшки мінералки, запропонованої Пайпер, продовжив: — Просто я зробив те, що колись, сподіваюся, входитиме до кола моїх обов’язків. Я ж прийшов на роботу влаштовуватися, чи як?

— А й дійсно. Ви ж прийшли на роботу влаштовуватися, — сказала Пайпер з удаваним здивуванням. — А я чомусь думала, що ви просто заскочили на хвилинку промочити горло.

Джил розсміявся. Пайпер мусила зізнатися сама собі, що їй сподобався його сміх. Дженіфер дала досить правильний опис: Джил був високий, чорнявий і своєю худорлявою статурою трохи нагадував кіношних ковбоїв. Однак його вишуканим манерам краще підійшов би дорогий діловий костюм з жилеткою. Високий, чорнявий, стрункий і приязний. Потужне і перспективне сполучення рис, нічого не скажеш. Саме таке сполучення, вирішила Пайпер, і потрібне нашому клубу.

— Відверто кажучи, — мовила Пайпер, — мені сподобалося, як ви впоралися з ситуацією, але хочу завважити: я запросто могла би впоратися з нею і сама. Кожен, хто у мене працює, тягне, так би мовити, свого воза. І кожен з працівників знає, що начальник тут — я. Я не обтяжую своїх підлеглих надмірною прискіпливістю, але, тим не менш, головую. Це — мій заклад і він багато для мене значить.

— Прийнято до уваги, — не забарився з відповіддю Джил. — Я розумію: ви просто скористалися можливістю, і вдячний вам, що ви дали мені змогу виявити себе. — Він знову зробив ковток мінералки, наче збираючись із думками. — Так кажете, містер Гризлі? — посміхнувся він після нетривалої паузи. — Влучно сказано. Мушу сказати, таке прізвисько йому більше личить, аніж Норман.

— Тільки не кажіть, що прізвище його було Бейтc,[3] — сказала Пайпер.

— Та ні, — зі сміхом відповів Джил. — Скажіть Джонс і ви не прогадаєте.

Цього разу засміялася Пайпер. А вгамувавшись, мовила:

— Невже під час вашого нетривалого чоловічого братання вам вдалося з’ясувати проблему, від якої страждає бідолашний Норман Джонс?

Джил знову відпив мінералки, удаючи, що серйозно замислився над цим запитанням.

— Не буду вдавати з себе психоаналітика, — зрештою відповів він, — але мені здалося, що проблема Нормана Джонса полягає в тому, що він — Норман Джонс. Він видався мені хлопцем, який тільки й думає про те, щоб довести комусь власну значущість. Але його біда в тому, що він поки не зрозумів, що власну значущість не треба доводити. Значущим треба просто бути.

— Тобто, ви хочете сказати, що починати треба з самого себе? — спитала Пайпер.

Джил ствердно кивнув головою.

«Професійна інтуїція», — подумала Пайпер. Джил вже встиг продемонструвати, що й сам володіє неабиякою інтуїцією. Він блискуче знайшов вихід з непростої ситуації, завоювавши симпатію працівників клубу. Більше того, він дав саме таку відповідь, на яку розраховувала Пайпер, коли дала зрозуміти, що начальниця тут вона і що ініціатива тут заохочується, але не надмірна.

«А чого ще я, власне, чекаю?» — здивувалася вона.

— Отже, Джиле, — почала Пайпер. — Скажу вам прямо: це дійсно класний клуб. Тут дійсно класна начальниця і дійсно класний штат працівників. Чого нам бракує, так це дійсно класного директора.

Джил цокнув пляшкою, поставивши її на стійку бара, і присунувся ближче до співрозмовниці. В очах його стрибали веселі бісенята.

— Пайпер Холівелл, — мовив він. — Я сподіваюся почути від вас дещо більше.

Розділ 5

— Якщо цей чоловік іще хоч раз скаже «завдяки щедрості міс Люсіль Маршалл», я за себе не відповідаю, — сердито прошипіла Люсіль. — До того ж насправді він так не вважає. І коли вже англомовні люди навчаться висловлювати англійською свої справжні думки?

Крокуючи парадними сходами, Фібі ледь втримала посмішку. Промови скінчилися — принаймні в основному приміщенні. Як і боялася Люсіль, вітальне звернення Максвелла Харрінґтона Третього виявилося вкрай пишномовним і нудним. І так само довгим.

«І чому це пишномовність і занудливість завжди йдуть рука в руку? Чому не буває промов пишних, але коротких?» — подумалося Фібі.

— А ви хіба не вважаєте себе особою екстраординарною? — поцікавилася вона у Люсіль.

Люсіль саркастично розсміялася.

— Звісно, я вважаю себе незвичайною особистістю, — відповіла вона без найменшого сумніву в голосі, від чого тепер розсміялася Фібі. — А коли це так, то мені не треба, щоб хтось постійно про це нагадував, особливо той, кому просто потрібні мої гроші для подальших реставраційних проектів.

— Ви хочете сказати, що багатії можуть бути підлабузниками? — спитала Фібі. — А я і не знала!

Люсіль пирснула у відповідь, а потім сказала:

— Ви так мені подобаєтеся, моя люба! — І, неначе на підтвердження своїх слів, міцніше вхопилася за руку Фібі. — Я знала, що ви мені сподобаєтеся, як тільки почула по телефону ваш голос. Так приємно, коли перше позитивне враження згодом підтверджується, еге ж?

Фібі зазирнула у хитрі блакитні очі Люсіль Маршалл, поглянула на її обличчя, схоже на пичку яблучної ляльки, — і посміхнулася.

— Цілковито з вами згодна, — відповіла вона. — Це дійсно дуже приємно.

— Прошу вас сюди, пані та панове, — знову забубонів голос Максвелла Харрінґтона Третього з горішньої частини сходів. — На вас чекають страви та напої.

Люсіль знову підкотила очі, і Фібі пирснула від сміху.

«Сьогодні Фібі — у центрі загальної уваги», — відзначила Пейдж, помітивши сестру, коли по сходах продефілювали кілька груп розкішно вдягнених гостей.

Вони розійшлися ще на початку свята, незадовго до того, як Фібі зустріла Люсіль Маршалл. Як і передбачала Пайпер, Пейдж і сама по собі привертала до себе велику увагу, але їй було ще приємніше спостерігати за впевненою поведінкою Фібі у світлі ламп серед загального захоплення. У ті миті, коли їй вдавалося побачити Фібі, Пейдж зробила висновок, що сестра та Люсіль прекрасно порозумілися.

Хоча їй і сподобався цей маскарад, насправді Пейдж кортіло якомога швидше опинитися вдома, щоб мати змогу переповісти сестрам все, що вона почула про раптову симпатію, якою пройнялася Фібі до Люсіль Маршалл, чи, скоріше, навпаки — Люсіль Маршалл до Фібі.

Одна світська матрона з діамантовим кольє, яке виявилося найогиднішою і — на думку Пейдж — найкоштовнішою прикрасою на цьому святі, з усією впевненістю заявила, що Фібі — ніхто інша, як позашлюбна донька Люсіль. Ентузіазм оповідачки не послаблював навіть той факт, що Фібі годилася міс Маршалл не тільки в доньки, а навіть в онуки. Навпаки: припущення, що саме небажання розкривати таємницю походження Фібі стало причиною тривалого відлюдництва Люсіль, лише посилювало завзяття фантазерки.

Вислуховування пліток слугувало компенсацією за прикрість, що, на думку Пейдж, найцікавішим мужчиною з усіх присутніх був офіціант, що подавав закуски.

— Як ви вже, мабуть, знаєте, — бубонів Максвелл Харрінґтон Третій, котрого Пейдж уже встигла охрестити «містер Зануда Третій», — на основних поверхах розташовувалися виставкові зали, а на горішніх поверхах Будинку з фресками були лише приватні кімнати, які слугували і як студії, і як житлові приміщення самих художників. Наша реставрація зберегла цей аспект історії Будинку з фресками і водночас надала нові можливості для майбутніх мистців.

«Мабуть, цей тип хоче виставити свою кандидатуру на посаду мера міста — не інакше», — подумала Пейдж. Він і справді володів незрівнянним умінням виголошувати вкрай занудливі промови. Однак, попри нецікаві пояснення, Пейдж відразу зрозуміла, що саме мав на увазі містер Зануда.

На нижніх поверхах реставрація дала змогу відвідувачам вільно переходити з кімнати в кімнату, але на горішніх поверхах реставратори застосували більш традиційний, так би мовити, музейний підхід. Прозорі перегородки давали відвідувачам можливість розглядати студію художника, але позбавляли їх змоги до цієї студії увійти.

— Трохи згодом цими студіями матимуть можливість користатися сучасні художники, — пояснював містер Зануда. — Їхня робота, сам творчий процес стануть живою виставкою в ті години, коли Будинок з фресками буде відкритий для публічних відвідин. Єдиною студією, яка не використовуватиметься таким чином, буде студія самої Ізабелли Маршалл. Як ви маєте змогу бачити, ця студія розташовувалася у найвіддаленішій частині будинку.

Поступальний рух групи відвідувачів зупинився. Несподіваний зсув у масі людей, що заполонили коридор, дозволив Пейдж помітити Фібі та Люсіль попереду натовпу. Перед ними, за спиною містера Зануди Третього, виднілася велика пишна завіса, що затуляла студію Ізабелли Маршалл.

Наче відчувши на собі сестрин погляд, Фібі повернула голову і зустрілася очима з Пейдж. Вона кивнула, щоб сестра підійшла до неї. Пейдж заперечливо похитала головою. Фібі звузила очі. Пейдж знала, що означав цей погляд. Він означав, що Фібі наполягає на своєму. Однак без телепортації Пейдж навряд чи мала шанс дістатися до них крізь щільний натовп. Тим не менше, бурмочучи вибачення, вона стала протискуватися крізь юрму.

— Ви, безперечно, знаєте також, — говорив містер Зануда, — що невдовзі після загадкового зникнення Вільяма Ланкастера Ізабелла Маршалл припинила користуватися своєю студією в Будинку з фресками. І хоча ця кімната завжди підтримувалася в робочому стані, вона більше ніколи тут не малювала і нікому, окрім економки, не дозволяла сюди заходити.

Трохи засапавшись від докладених фізичних зусиль, Пейдж, нарешті, дісталася до Фібі і стала поруч із нею.

— Знайомтеся, це — моя сестра, Пейдж Метьюз, — прошепотіла Фібі, коли Люсіль обернулася, щоб подивитися на новоприбулу.

— Ага, тож вас двоє, — прошепотіла у відповідь Люсіль, щиро зрадівши. Фібі не встигла й оком змигнути, як її компаньйонка перемістилася, ставши між нею та Пейдж і взяла обох сестер попід руки. Тепер вони втрьох утворювали невеличкий, такий собі «згуртований» колектив. — Ось так буде краще! — задоволено сказала Люсіль.

Краєчком ока Пейдж помітила, як жінка з величезним діамантовим кольє витягнула шию, як той журавель, усіляко намагаючись розпізнати незнайомку. Пейдж навіть здалося, що вона почула, як у пліткарки від надмірного інтелектуального зусилля несамовито заскрипіли коліщата у мозку.

Вигляд у Люсіль Маршалл був приязний і невимушений, але Пейдж здивувала міцність хватки, з якою та взяла її за руку. Вона навіть відчула, як пульсує жилка в руці Люсіль там, де оголена п’ясть літньої жінки торкалася до її руки.

«Вона нервує», — здогадалася Пейдж.

— А це означає, пані та панове, що — за винятком наших фахівців-реставраторів — до цієї кімнати, яку ви зараз побачите, ніхто не заходив понад сімдесят років. Ніхто не бачив те, що постане зараз перед вашими очима!

Драматичним жестом Максвелл Харрінґтон Третій простягнув руку і відсунув убік червону завісу. Перед відвідувачами представ інтер’єр студії Ізабелли Маршалл. Раптовим та спонтанним рухом натовп подався вперед. Пейдж відчула, як Люсіль Маршалл оступилася і боляче стисла її руку, щоб не впасти. Перелякана Пейдж допомогла їй втриматися на ногах, кинувши на Фібі швидкий погляд через нахилену голову Люсіль.

— О ні! Заради Бога, ні! — простогнала літня жінка.

— Люсіль, що трапилося? — тихо, але схвильовано запитала Фібі. — У чому справа? Вам стало зле?

Та Люсіль не відповіла. Пейдж здалося, що вона взагалі не розчула слів Фібі. Натомість уся увага міс Маршалл була, здавалося, прикута до кімнати, яка колись була студією її матері.

— Під час реставраційних робіт було зроблене визначне відкриття, — загудів голос містера Зануди, перекриваючи гомін юрми. — Ми виявили портрет Вільяма Ланкастера на повний зріст, намальований на стіні студії Ізабелли Маршалл. Навіть серед інших робіт міс Маршалл, на яких люди постають як живі, цей портрет вирізняється просто неймовірною ретельністю, з якою була виписана кожна його деталь. Воістину він є найкращою її роботою, справжнім шедевром.

«І то правда», — подумала Пейдж.

Чоловік на картині виглядав вельми правдоподібно. На відміну від просто гарних портретів, які створювали враження, що їх персонажі дихають та стежать поглядом за глядачами, Пейдж здалося, що Вільям Ланкастер ось-ось ступить з картини прямо у кімнату і приєднається до гостей. Тепер вона остаточно збагнула, чому цей чоловік так сподобався Ізабеллі Маршалл (та й не тільки їй): він мав зовнішність типового кіношного красеня.

Незворушну байдужість вражаюче-зелених очей на його видовженому обличчі з певним нальотом суворості та мужності компенсував повногубий чуттєвий рот. Темне волосся неслухняними кучерями спадало на чоло. Одіж Вільяма Ланкастера була так само суперечливою, як і його лице. Піджак та брюки були темними, як чорнило, а сорочка — сніжно-біла, розстебнута угорі, наче він щойно зняв краватку.

«Викопаний серцеїд, та й годі! Таких мені ще не доводилося бачити!» — подумала Пейдж. Її власний досвід свідчив, що чоловіки, котрі створювали суперечливе враження, майже завжди рано чи пізно створювали неприємності. Майже завжди.

— Наскільки нам відомо, цей видатний портрет так і не представ перед очима глядачів, — натхненно бубонів Максвелл Харрінґтон. — Ізабелла Маршалл, тільки-но його написавши, одразу ж знищила свою роботу — замалювала її звичайною білою фарбою, якою вкриті решта стін у її студії. Нам тільки лишається здогадуватися, навіщо вона це зробила. Якщо, звичайно, хтось із присутніх не проллє світло на цю таємницю.

І він посміхнувся, поглянувши у напрямку Фібі, Пейдж та Люсіль.

«От чортяка хитрющий!» — подумала Пейдж.

Вона крадькома поглянула на Люсіль, щоб оцінити її реакцію на сказане, і відчула, як хвиля адреналіну прокотилася її тілом. Пейдж побачила, що Люсіль Маршалл не звернула ніякої уваги на слова Максвелла Харрінґтона Третього: вона невідривно споглядала портрет Вільяма Ланкастера, а вираз її обличчя видавався настільки суперечливим, що Пейдж навіть не змогла б дати йому якесь конкретне визначення. Але все ж вирізнялося на тому обличчі одне почуття, яке поєднувало довкола себе всі інші.

Це був страх. Люсіль Маршалл була до смерті налякана.

— Це — зло! Вони випустили на свободу зло! — простогнала вона.

Потім Люсіль Маршалл відновила самовладання так само раптово, як і втратила його. Вона випростувалася, швидким рухом мало не струсила з себе Фібі та Пейдж і сказала, поглянувши Максвеллу Харрінґтону Третьому прямо в очі:

— Ах ти ж ідіот! Бундючний, самовпевнений ідіот!

А потім підкотила очі й, утративши свідомість, упала на підлогу — граціозно, як осінній листок.

Біль повернувся. Бурхливими хвилями. Він був таким сильним, що, здавалося, ці хвилі ось-ось розірвуть його на шматки. Вони били в голову, і він, наче потопаючи, насилу втримував її над поверхнею болю. А ще в очі йому било світло — різке і яскраве, як світло прожектора. Нудота підступила до горла і не давала йому вільно дихати.

І від усього того він відчував величезну насолоду.

Біль був розкішним. Біль був прекрасним, зовсім не схожим на той, який він відчував раніше. Тоді біль означав його ув'язнення, Тепер він був провісником звільнення. Провісником свободи, І помсти.

Він відчув, як його тіло охопив спазм. Відчув, як з грудей вирвався крик — пронизливий і гострий як ніж. Він обхопив тіло руками, притиснувши до нього біль, наче жадану коханку.

Він любив свій біль. Бо цей біль був доказом того, що він, нарешті, переміг.

Розділ 6

— Вона сказала «зло», я виразно чула, як вона сказала «зло»! А хіба ви не чули? — спитала Фібі згодом. Три сестри знову були вдома, у Холівелл Менор. Тільки-но Фібі та Пейдж доправили Люсіль Маршалл до шпиталю. Міцно обійнявши Люсіль однією рукою, Фібі їхала у машині «швидкої допомоги», а Пейдж тим часом вскочила у сімейний джип, заїхала до нічного клубу по Пайпер, Ваята і няньку. Поки вона завозила додому Менді й поверталася до шпиталю, лікарі вже встигли прийняти Люсіль, тож Фібі вже була готова їхати додому.

Після початкового огляду лікар заявив, що з Люсіль усе гаразд. Але потім зважив на похилий вік і додав, що її доведеться залишити до ранку для повторного обстеження. І хоча Фібі дуже не хотілося залишати бабцю, яка мала вигляд такої зворушливо-тендітної та беззахисної на шпитальних простирадлах, іншого вибору вона не мала. Вона не була родичкою, а шпитальні правила стосовно відвідувачів не дозволяли їй надовго залишатися з хворою. Більше того, медсестра зауважила, що зараз ніч, і час відвідин вже давно кінчився.

Якби в глибині душі Фібі не погоджувалась із лікарем, вона обов’язково б влаштувала сцену і наполягла на тому, щоб їй дозволили залишитися. Але їй довелося їхати додому, пообіцявши Люсіль, що вона повернеться до неї вранці тільки-но прокинеться. Вдома сестри докладно переповіли Пайпер про все, що трапилося на святі.

«Як же мало ми насправді знаємо!» — похмуро подумала Фібі, сідаючи на кушетку і підбираючи під себе ноги у шкарпетках.

Поки Пайпер вкладала Ваята спати і перевдягалася, Фібі та Пейдж вже встигли скинути святкове вбрання і перевдягнутися. Хоча вони про це не домовлялися, Фібі відзначила, коли сестри знову зібралися у вітальні, що всі вони перевдяглися у зручну спортивну одіж, а не в піжами, які були б більш доречними у таку пізню годину. Мабуть, кожна з них інстинктивно відчула необхідність бути готовою до дій.

«Лишилося тільки визначити — до яких саме», — подумала Фібі.

— Я теж почула, як вона вимовила «зло», — підтвердила Пейдж. — Але біда в тому, що ми не знаємо, що вона мала на увазі під цим словом. Будьмо відвертими: люди часто це слово вживають, але здебільшого для них воно означає зовсім не те, що для нас.

— І слава Богу, — сказала Пайпер, беручи в руки чашку трав’яного чаю. Сестри почали сьорбати чай, і на якийсь час у вітальні запала тиша.

— Коли вона це говорила, то дивилася прямісінько на портрет Вільяма Ланкастера, — докинула Фібі, ставлячи на тацю порожню чашку. — Не знаю, як ти, але коли я поглянула на портрет, то у мене мурашки по спині поповзли, попри те що Вільям Ланкастер виявився просто вражаюче красивим.

— Тут я з тобою згодна, — сказала Пейдж. — Але я не можу й не погодитися з містером Занудою.

Пайпер пирснула і мало не подавилася чаєм.

— Це ти про кого? — вичавила вона нарешті з себе, намагаючись не розсміятися.

— Про типа, який виголошував промови, — пояснила Пейдж.

— А ці промови були дійсно довгими й нудними, — з посмішкою додала Фібі.

— Приблизно на другій годині промови я подумки охрестила його «містер Зануда», — продовжила Пейдж. — А перш ніж відсунути завісу перед студією, цей пан зауважив, що портрет Вільяма Ланкастера є найкращою роботою Ізабелли Маршалл навіть попри те, що згодом вона його замалювала. Мушу зізнатися, я з ним повністю згодна. Звісно, це прозвучить як кліше, але…

— Але Вільям Ланкастер виглядав як живий, — перервала її Фібі. — Або просто був живий.

— Чи хотів таким бути, — додала Пейдж. Із цими словами по її тілу пробіг мимовільний дрож. — У його очах було щось таке, що змушувало мене…

— Заждіть, дайте час трохи подумати. Спочатку Ізабелла Маршалл написала портрет Вільяма Ланкастера, а потім його замалювала. Я правильно кажу?

— Правильно, — підтвердила Фібі. — Цікавим є те, що вона написала цей портрет на стіні своєї студії. А потім його випадково віднайшли під час реставрації і «виставили на загальний огляд». І це виставлення було задумане як стрижень святкової програми, як головний сюрприз. Та коли Люсіль побачила цей «сюрприз», вона стала сама не своя. Схоже, від переляку в неї душа в п’яти пішла. Ми з Пейдж почули, як вона сказала: «Це — зло! Вони випустили на свободу зло!»

— Сказала — і відразу ж знепритомніла, — резюмувала Пейдж.

— Вони випустили на свободу зло, — луною відгукнулася Пайпер. — Звучить не надто оптимістично. Ви гадаєте, зло, природу якого Люсіль не встигла вам пояснити, і те непоясниме зло, яке нещодавно почало тероризувати Сан-Франциско, — це одне й те саме?

— Наразі я нічого не можу твердити з цілковитою впевненістю, бо ще сама не знаю, що про це думати, — чесно відповіла Фібі. Сьорбнувши чаю, вона продовжила: — Одне лише можу сказати напевне: мені це не подобається. Коли Люсіль вимовила слово «зло», вигляд у неї був такий дивний! Наче вона точно знала, що таке «зло» і побачила його на власні очі. І від усього побаченого та почутого у мене і досі мурашки по спині бігають.

— Це тому, що ти вдягнула отой колючий светр, — швидко зауважила Пейдж. — А я ж попереджала тебе, що він колотиметься!

Фібі показала їй язика, але подумки зауважила, що іронічна ремарка допомогла дещо послабити внутрішнє напруження. Інколи достатньо, щоб хтось із сестер бовкнув щось смішне — і напружена атмосфера розрядилася!

— Давайте усе це ретельно обговоримо — може, в результаті щось і з’ясується, — запропонувала Фібі. — Чому б це такій видатній художниці, як Ізабелла Маршалл, наверзлося замальовувати свій шедевр?

— Можливо, вона від нього просто втомилася, — висловила припущення Пейдж. — Може, вона написала цей портрет у перший, романтичний період стосунків з Вільямом Ланкастером? Кохання часто обертається на ненависть, ви ж знаєте. І коли Вільям став поводитися деспотично і нетерпимо, їй не схотілося більше його бачити. Ба більше, у власній студії. От і все.

— Отож, сьогоднішня реакція Люсіль на портрет була просто відображенням її гнітючих спогадів про цього чоловіка, її потрясінням при одному його вигляді? — задумливо мовила Пайпер. — Коли Вільям Ланкастер зник, вона була вже не такою маленькою, а дитяча уява часто сприймає речі, що відбуваються у дорослому світі, у викривленому, гротескно-перебільшеному світлі. Тож коли Вільям почав поводитися жахливо, це могло дуже налякати Люсіль.

— Одне можу вам сказати напевне, — уставила Фібі. — Вона і досі його боїться. Коли сьогодні увечері Люсіль Маршалл побачила портрет Вільяма Ланкастера, її ніби паралізувало від переляку.

— І це знову повертає нас туди, звідки ми почали: чому вона злякалася?

— На це питання відповідь знає тільки Люсіль, — зауважила Фібі. — Це перше, про що я попрошу її розповісти, тільки-но побачуся з нею завтра. А поки що не знаю, чим ми можемо зарадити.

— А як твої справи, Пайпер? — поцікавилася Пейдж, змінюючи тему розмови. — Як ніч у клубі?

— Було клопітно, — лаконічно відповіла Пайпер. — Чесно кажучи, люди просто бояться зараз залишатися наодинці вдома і тому йдуть до нічних розважальних закладів. Але певні добрі новини є. Я взяла на роботу нового директора. Його звуть Джил Таунсенд.

— Як? Коли? — запитала Фібі, випростовуючись на кушетці. — Зажди. Ану повтори ще раз.

— Я найняла директора клубу, — слухняно повторила Пайпер. — Сьогодні уночі. І тому ще не встигла вас про це сповістити, — похапцем додала вона, поки Пейдж переводила подих, щоб вгамувати своє роздратування. — Можливо, я й дійсно дещо поквапилась. Але я вже досить довго шукала директора, а гідної кандидатури не траплялося. Сьогодні ж вночі така людина буквально впала з неба, увійшовши крізь двері клубу.

— Іти отак просто взяла і найняла його? — саркастично спитала Пейдж. — Це на тебе не схоже, Пайпер.

— Так, не схоже, — зізналася Пайпер. — Мабуть, треба було спершу з вами порадитися. Натомість я прислухалася до свого внутрішнього голосу. Але я зробила це лише тоді, коли той чоловік блискуче розрядив ситуацію, яка загрожувала великими неприємностями. А на той момент, коли все скінчилося добре, половина моїх працівниць були вже закохані у нього. А інша половина була впевнена у тому, що я його вже взяла на роботу.

— І таки взяла! — з докором мовила Фібі.

— Та отож! — відповіла Пайпер.

Фібі та Пейдж перезирнулися.

— Хто ти така і що ти скоїла з моєю сестрою? — суворо запитала Фібі.

— З тією, що прискіпливо вивчала всі можливі марки дитячих пелюшок у Північній Каліфорнії, перш ніж зробити остаточний вибір? — відповіла Пейдж запитанням на запитання.

Фібі кивнула:

— Ти правильно мене зрозуміла.

— Дівчата, — розсміялася Пайпер, — не перебільшуйте. Не могла я бути такою вже прискіпливою.

— Пайпер! Та в твоєму столі й досі повна шухляда рекламних брошур! — заперечила Фібі.

— Ну то й що? — відповіла Пайпер. — Я ж мусила прийняти дуже важливе рішення. Знайти гарні пелюшки — це дуже важливо. Тому я і шукала так ретельно.

— А хіба шукати директора для клубу треба не так само ретельно?! — вигукнула Фібі, для дохідливості розвівши руки, зображаючи з них щось на кшталт терезів. — 3 одного боку — повна шухляда рекламних проспектів пелюшок, — при цьому вона потрясла правою рукою, — аз іншого — похапцем прийняте рішення взяти на роботу абсолютно незнайому людину, — з цими словами її ліва рука різко злетіла вгору. — Зрозуміла, у чому проблема?

— Можливо, — відповіла Пайпер, і на її чолі від невдоволення з’явилася невеличка зморшка. — А тепер слухайте, що я вам скажу. Коли ви, дівчата, чините згідно зі своєю інтуїцією, то вважаєте, що це добре, але коли до своєї інтуїції починаю прислухатися я, це автоматично означає щось погане. Я правильно вас зрозуміла?

— Звісно, неправильно, — відповіла Фібі. — Ми лишень хотіли сказати, що…

— Я знаю, що ви хотіли сказати, Фібі, — перервала її Пайпер. — І формально ви маєте рацію. Приймати рішення похапцем — не мій стиль. Однак гадаю, що в конкретній ситуації ви обидві… — Тут Пайпер багатозначно поглянула на Пейдж. — Ви обидві переборщили з обережністю. Джил Таунсенд не просто зайшов з вулиці — хоча фактично так воно й було. Та він не був першим зустрічним. Його прислав до мене Денні Логан з Доксайду. Сьогодні я не мала часу, але завтра я неодмінно зустрінуся з Денні та про все з ним переговорю. А мені не хотілося втрачати слушної нагоди, і тому, керуючись своєю професійною інтуїцією, я найняла на роботу Джила Таунсенда.

— Професійна інтуїція, — задумливо повторила Пейдж. — Важкувато сперечатися з професійною інтуїцією.

— Тож і не сперечайся, — різко відказала Пайпер і підвелася. — А тепер час вкладатися, на сьогодні досить. Щось підказує мені, що завтра буде важкий день.

— Дуже сподіваюся, що Люсіль захоче розповісти нам правду, — сказала Фібі, підводячись слідом за Пайпер. — Не знаю, як для вас, дівчата, а для мене сьогодні було забагато таємниць.

— І для мене теж, — погодилася Пейдж. Вона вимкнула світло, і будинок поринув у темряву.

Розділ 7

— О Господи! — вигукнула Люсіль, побачивши наступного ранку Фібі на порозі своєї шпитальної кімнати. — Вони такі… — Вона зробила паузу, підшукуючи відповідне слово. — Вони такі красиві, такі яскраві!

— Я знала, що вам сподобається, — вдоволено посміхнулася Фібі. — Тож, нам усім можна зайти?

— Заходьте, звісно! — відповіла міс Маршалл.

Фібі обережно протиснулася у кімнату. Над головою у неї красувалися півдюжини яскравих повітряних кульок з написом «Бажаємо швидкого одужання!» на кожній. Усі кульки мали форму динозаврика і кожна мала свій колір.

— Спочатку я хотіла купити квіти… — зізналася Фібі, сідаючи на стілець для відвідувачів і тримаючи кульки в руці. Вони злегка підстрибували у неї над головою, і, тручись одна об одну, тихенько поскрипували. Не встигла Фібі всістися на стілець, як відразу ж відчула себе зніяковілим шестилітнім дитинчам.

«Дивні якісь стільці у цьому шпиталі!» — подумала вона.

Іще ніде не траплялися їй такі болісно незручні стільці, як тут. Хоча якесь офіційне пояснення цього дивного феномена, мабуть, існувало, але Фібі висунула власну теорію, котра полягала в тому, що за допомогою таких стільців уряд проводив таємні експерименти з виявлення альтернативних форм життя, здатних існувати у найнесприятливіших умовах. Їй ніколи не доводилося бачити хоч одну людську істоту, здатну всидіти на цій конструкції хоч п’ять хвилин. На щастя, веселі повітряні кульки трохи відволікали.

— …Але коли побачила ось ці кульки, — посмикала вона за ниточки і вмостилась зручніше на стільці, — то просто не змогла втриматися від спокуси.

— Та я й бачу, — посміхнулася Люсіль.

«Сьогодні вранці вона має кращий вигляд», — подумала Фібі. На щоки літньої жінки знову повернувся рум’янець, хоча Фібі здалося, що та й досі здавалася слабкою і тендітною на цьому невеличкому лікарняному ліжку.

— Відверто кажучи, я навіть не пам’ятаю, щоб хтось колись дарував мені повітряні кульки.

— Отже, я зробила правильний вибір, — сказала Фібі. — Окрім того… — із цими словами вона вказала на розкішний букет на полиці біля ліжка, — мені було б важко знайти щось краще за оце.

— Здогадайтеся з двох спроб, хто мені їх подарував, — хихотнула Люсіль.

— Гадаю, мені вистачить і однієї, — з посмішкою відповіла Фібі, задоволена тим, що її візит розпочався у такій невимушеній атмосфері. — Містер Зануда?

З радістю і захопленням спостерігала Фібі, як Люсіль сплеснула руками і весело розсміялася.

— Класно придумано! — вигукнула міс Маршалл, відразу збагнувши, кому належить цей кумедний псевдонім. — Шкода, що я сама не здогадалася дати йому таке влучне прізвисько.

— Та це не моя робота, — зізналася Фібі. — Це моя сестра придумала, Пейдж. Ви бачили її минулої ночі.

Обличчя Люсіль враз стало серйозним.

— Так, дійсно бачила. Перед тим… перед тим як я знепритомніла. Вибачте мені, будь ласка. Мені так незручно — і перед вами, і перед сестрою. Передайте їй мої вибачення, добре?

— Ні, — відказала Фібі і на якусь мить замислилась. Потім підвелася, підійшла до ліжка і повторила: — Ні, не передам.

Дорогою до шпиталю Фібі вирішила не поспішати у розмові з Люсіль, але тепер, коли та сама зняла всі психологічні перешкоди, з’явилася можливість обговорити причини такої несподіваної непритомності міс Маршалл. Хоча Фібі прекрасно розуміла, що вони з Люсіль не знали одна одну достатньо добре або достатньо довго, але досвід вчорашнього спілкування свідчив про те, що літня жінка не заперечуватиме проти прямої і відвертої розмови.

— Мені не хочеться здаватися нечемною, але я не буду цього робити, я не передаватиму ваших вибачень моїй сестрі, міс Маршалл, — продовжила Фібі. — Навіщо вам вибачатися за нормальну людську реакцію? Я просто хочу, щоб ви розповіли мені, чому це сталося.

— А я думала, що ви називатимете мене Люсіль, — мовила літня жінка, злегка всміхнувшись. На якусь мить вона замовкла, термосячи пальцями край простирадла. — Гадаю, якщо я спробую переконати вас, що то був просто вияв старечої слабкості, то ви мені не повірите?

— Не повірю, — відповіла Фібі. І, намагаючись посмішкою підсолодити різкі слова, додала: — Навіть і не намагайтеся. — Присівши на краєчок ліжка, вона стисла пальці Люсіль, які нервово смикали край простирадла, ніби намагаючись їх вгамувати. При цьому вона відчула, що бідолашна жінка вчепилася в простирадло так, наче й не збиралася його відпускати.

«Вона і справді дуже налякана», — подумала Фібі й відчула, як її рішучість розгадати таємницю злетіла ще на один щабель вгору.

— Люсіль, — лагідно мовила вона. — Пам’ятаєте, ви сказали, що я — ваша нова подруга?

— Звісно, пам’ятаю, — відповіла Люсіль, зробивши відчайдушну спробу надати своєму голосу саркастичне звучання. — Я хоч і стара, але ще не вижила з розуму. Ви мені, звичайно ж, дуже подобаєтесь, моя люба, але я сказала так вчора тому, що ви були єдиною, кого я на той момент знала. А тепер я знаю багато інших людей. Наприклад, того приємного молодого лікаря, який мене доглядає…

— Надто пізно, Люсіль, — сказала Фібі, потиском руки перериваючи співбесідницю. — Ви вжили вчора дуже вагоме слово: «подруга». Забрати назад ви його не зможете, тож не ухиляйтеся від відповіді. Учора вночі трапилося щось надзвичайне, чи не так? Коли ви побачили портрет Вільяма Ланкастера на стіні у студії своєї матері. Щось таке, що розсердило вас і водночас перелякало. І я хочу, щоб ви розповіли мені — що то було.

— Ви навіть не знаєте, про що питаєте, — заперечила Люсіль.

— Звісно, що не знаю, — щиро визнала Фібі. — Звідки ж мені знати? Але це зовсім не означає, що я не хочу почути відповідь. Люсіль, дозвольте мені зробити те, що зазвичай роблять друзі: дозвольте мені вам допомогти.

Якусь мить Люсіль мовчала, дивлячись на дівчину. Фібі навіть здалося, що вона чує, як літня жінка сперечається сама з собою. Звісно, вона хоче повідати комусь свою таємницю — і не просто хоче, а відчуває у цьому потребу — але їй не дає це зробити звичка до потайливості, що виробилася за довгі роки відлюдництва.

— Дозвольте спочатку про дещо у вас спитати, — нарешті вимовила вона, вдивляючись в обличчя Фібі. — Ви вірите у існування зла, Фібі Холівелл? Справжнього зла, а не того, що показують у кіно та по телевізору? У силу без жалю і без крапельки милосердя, схильну задовольняти власні забаганки будь-якою ціною?

«Мені прекрасно відомо, про що йдеться», — подумала Фібі. Вона ще не зовсім розуміла, що саме відбувалося, сам порядок слів у останньому реченні Люсіль видався їй невипадковим. Люсіль сказала так, як думала. Напевне, їй на власному досвіді довелося переконатися, що то є таке — справжнє зло.

— Узагалі-то вірю, — відповіла Фібі й одразу відчула, як послабла хватка, з якою літня жінка трималася за простирадло — її вразила та впевненість, з якою Фібі промовила ці слова. — До речі, ви вже вдруге вжили це слово, не пояснюючи чому саме. Ви ж знаєте, як кажуть: сказане втретє — то вже заклинання.

— Жодне заклинання нездатне зупинити це зло. Жодне. У тім-то й біда, — відповіла Люсіль Маршалл.

«Може, й нездатне, — подумала Фібі. — Але не слід забувати, що ми — справжні відьми».

— Може, усе ж таки, розкажете, га? Будь ласка, — попросила вона.

На якусь мить Люсіль заплющила очі. Вивільнивши пальці з долонь Фібі, вона затулила обличчя, немов намагаючись сховатися.

— Я вже стара жінка, — сказала вона тихо, але виразно. — Стара і самотня. І ви маєте рацію: я боюся. Інколи мені здається, що я боялася усе життя.

— З першою проблемою я, на жаль, нічим не можу зарадити, — зауважила Фібі й ураз помітила, як ворухнулися пальці Люсіль, бо вона посміхнулася. — Але мені здається, що другу проблему ми вже почали розв’язувати. Бо ви вже не самотні, Люсіль. Ви більше не самотня. Залишається третя — найголовніша проблема: проблема страху.

— Та отож, — мовила Люсіль. Поклавши руки на живіт, вона розплющила очі. Фібі із задоволенням відзначила, що її очі — спокійні та чисті.

— Та отож, — ще раз повторила Люсіль. — Гаразд, люба моя. Я розповім вам те, про що ви бажаєте дізнатися. Я розповім вам історію, що трапилася давним-давно. Не думаю, що ця розповідь зараз щось дасть, але все ж… — Вона замовкла і зробила глибокий вдих. — Гадаю, мені слід розповісти про те, що сталося. Більше того — я мушу про це розповісти, доки ще є час.

— Вам, звичайно ж, відома історія моєї матері та Вільяма Ланкастера? — почала Люсіль.

Зручніше вмостившись на тортурному стільчику за допомогою підкладеної подушки, Фібі обережно кивнула.

— Я знаю те, що прочитала у листах, — відповіла вона. — А також те, про що знають всі.

— Ага! — на обличчі Люсіль з’явилася примара посмішки. — Саме це мені у вас і подобається, Фібі Холівелл. Саме це я відразу відзначила під час нашої першої розмови по телефону: наявність розуму.

— Це помітили не тільки ви, а й деякі інші люди, — зауважила Фібі.

Посмішка Люсіль з примарної перетворилася на справжню. Фібі буквально на власні очі побачила, як внутрішня напруженість облишила тіло міс Маршалл. Рішучість Люсіль та невимушеність Фібі працювали у потрібному напрямку: спонукали Люсіль продовжувати розповідь.

— Щось вам прочитали, а щось — розповіли, — повторила міс Маршалл. — Але, гадаю, ви не здивуєтеся, коли я скажу, що це лише невеличка частина справжньої історії моєї матері. Те, про що я вам зараз розповім, наскільки мені відомо, знає лише одна жива істота, окрім мене.

«Лише одна жива істота, окрім мене, — подумки повторила Фібі. — Що ж, цікаво і незвично було чути з вуст Люсіль саме таку фразу».

— Я уважно вас слухаю. Продовжуйте, будь ласка.

— Про мою матір та Вільяма ви вже знаєте, — повторила Люсіль. — Але в їхній історії було ще двоє людей. Без них все скінчилося б зовсім по-іншому, не знаю тільки — на краще чи на гірше.

— Ще двоє людей?! — вигукнула від несподіванки Фібі.

— Так, — кивнула Люсіль. — Це були Міранда Ненс і Донован Хоуторн.

— Донован Хоуторн… — відлунням озвалася Фібі, аж випростувавшись від несподіванки на своєму незручному стільчику. — Десь я вже чула це ім’я. Стривайте. Він був асистентом Вільяма?

— У вас добра пам’ять, люба моя, — схвально мовила Люсіль Маршалл. — Так, Донован був асистентом Вільяма, але не тільки. Він був набагато більше, аніж просто асистентом. Донован був відданим другом. Вірним послідовником. Правда полягає в тому, що Донован для Вільяма зробив би все, що завгодно. Абсолютно все. Помер би за нього. І навіть убив би заради нього.

— А Міранда Ненс? — поцікавилася Фібі.

— Міранда була молодою художницею. Вона останньою приєдналася до мистецької спільноти, що мешкала у Будинку з фресками, — відповіла Люсіль. — Між нею і моєю матір’ю відразу ж виникла сильна симпатія. І вони відразу ж потоваришували.

На мить вона замовкла, наче кидаючи погляд у минуле і впорядковуючи свої думки.

— Мені здається, — тихо повела далі Люсіль, — що спочатку Вільям та моя мати кохали одне одного віддано і щиро. Навіть дитиною я відчувала силу цього кохання, відчувала щастя моєї матері. І так само я відчувала її любов до мене. Це вам цікаво?

— Дуже, — кивнула Фібі.

— Звісно, так було лише спочатку: коли вони були рівня одне одному і разом працювали над створенням Будинку з фресками. Не думаю, що комусь із них тоді спадало на думку, що попереду на них чекає не лише безхмарне майбутнє. А потім щось трапилося. І трапилося це в день їхнього найбільшого тріумфу: у день, коли Будинок з фресками вперше відчинив свої двері для відвідувачів.

— Здається, я здогадуюсь, що саме трапилося, — уставила Фібі, скориставшись паузою, під час якої Люсіль простягла руку за склянкою води. — Відвідувачі побачили фрески, але не побачили будинку.

— Саме так, — підтвердила Люсіль, ставлячи склянку. — Саме так. Звісно, усі знали, що творцем будинку був Вільям, що його робота була дуже важливою. Але тоді, як і вчора уночі, люди реагували не розумом. Вони реагували своїми очима, своїм серцем. Коли ви розглядаєте прекрасну картину, то майже не звертаєте уваги на рамку довкола неї чи на полотно, на якому вона написана. Не допомогло навіть те, що офіційно будинок назвали Ланкастер-білдінґ. Люди звернули увагу не на будинок, а на роботи моєї матері. Вони високо оцінили ці роботи — і, звичайно ж, роботи інших художників. Схоже, що з кожною похвалою на адресу матері розчарування Вільяма зростало, зростало і його озлоблення. Наприкінці того тижня вони вперше посварилися.

Люсіль ще відпила зі склянки.

— Дивно, еге ж? — риторично запитала вона. — Дивно, як багато бачать діти, коли дорослі про це навіть не здогадуються! А мати ще й піддражнювала мене, коли я була малою. Через мої великі очі та гострі кінчики вух. Вона часто називала мене «моє маленьке совенятко». Здається, я відчула небезпеку для стосунків матері та Вільяма задовго до того, як вона відчула це сама. Але навіть моя багата дитяча фантазія не могла сягнути того рівня, на якому ця біда з’явиться.

Навіть тоді мені здавалося, що вони могли б, урешті-решт, залагодити свої стосунки, якби не отой Донован Хоуторн. Якщо я була совенятком, то Донован був котом — худорлявим та гнучким. Завжди щезав, звиваючись, з очей за найближчим поворотом чи прослизав у найближчі двері. Якщо чесно, від одного його вигляду мене пробирав дрож.

— Здається, я вас добре зрозуміла, — сказала Фібі й посміхнулася, потішена образними виразами, що їх вжила Люсіль для характеристики Донована. — Виходить, він ревнував Вільяма до вашої матері.

— Так, — швидко відповіла Люсіль. — А якщо чесно, то — ні. Річ у тім, що все було не так просто. Поки кохання Вільяма до моєї матері давало йому втіху, поки воно сприяло його кар’єрі, Донован волів залишити все як є. Але коли робота моєї матері почала затьмарювати роботу Вільяма, і він почав через це страждати…

— Ага, я розумію, про що йдеться, — сказала Фібі. — Донован спробував зруйнувати їхні стосунки, так?

— Навпаки, — заперечила Люсіль. — Хоча я впевнена, що він підтримав би розлучення, якби ініціатива виходила від Вільяма. Але, на нещастя для всіх зацікавлених, виявилося, що це не так. Вільям не хотів розлучатися з Ізабеллою. Вона була йому потрібна. Точніше, йому була потрібна не вона сама, а її, так би мовити, тілесна оболонка, її обличчя, її фігура. А її творча натура була йому непотрібна — це факт. Йому непотрібен був її інтелект. Він не хотів тієї частини її єства, яка загрожувала йому суперництвом або ж могла якось принизити його власні досягнення. Можу впевнено сказати, що в цьому Вільям був точнісінько, як мій батько.

Фібі розтулила була рота, наче бажаючи щось сказати, але знову його стулила.

— Зрозуміло, моя люба, — сказала Люсіль з легкою посмішкою. — Звичайно ж, вам хочеться спитати. Це цілком природно з вашого боку, але мушу висловити вдячність за те, що ви цього не робите. Не кожен на вашому місці виявив би таку тактовність. Насправді ж відповідь на запитання, яке ви так розважливо не поставили, є дуже простою. Я залишилася зі своєю матір’ю і взяла її ім’я, тому що була непотрібна своєму батьку.

— Через те, що ви були дівчинкою, — докинула Фібі.

Люсіль кивнула.

— Йому був потрібен нащадок, і в його розумінні ним мав бути саме хлопець. І не мало значення, що моя матінка мала статок — який, власне кажучи, був для нього основною принадою — саме тому, що вона була єдиною дитиною й спадкоємицею свого батька.

На нещастя для мого батька, матінка народила мене у великих муках, і лікар не радив їм мати більше дітей. Але мій батько і чути не хотів про те, що його нащадком стане дівчина. І коли моя мати усвідомила всю глибину його почуттів, зрозуміла, наскільки сильно її чоловік відрізнявся від її батька, вона зробила єдине, що могла і що вважала за потрібне в тій ситуації: вона розлучилася і повернулася до Сан-Франциско у дім мого діда. А невдовзі по тому зустріла Вільяма.

— І тут ми знову повертаємося до проблеми Донована Хоуторна.

Люсіль похмуро кивнула.

— Так. Не знаю, коли познайомилися і як потоваришували Донован та Вільям, знаю лише, що товаришували вони з дитинства. Можливо, їхні стосунки завжди були хворобливими, а можливо, вони стали такими згодом. Цього я точно не знаю. Але знаю ось що: відданість Донована Вільяму була беззастережною. Для нього потреби Вільяма і його бажання були завжди на першому місці. Їх треба було задовольнити за будь-яку ціну. Не мало значення, що Донован, можливо, ненавидів мою матір — а він, скоріш за все, її ненавидів, принаймні мені так здавалося. Не мало значення, що Вільям сам став її ненавидіти. А мало значення, що пристрасне бажання Вільяма залишалося незмінним: володіти моєю матір’ю — повністю і беззастережно.

— Але ж це неможливо, — Фібі відчула на своїй спині льодяний дотик страху. — Не може одна людина повністю і беззастережно заволодіти іншою. Людина завжди має свободу волі, навіть якщо він чи вона це не зовсім усвідомлює.

— Ви це розумієте, і я це розумію, — сказала Люсіль. — Напевне, Вільям це також розумів не гірше нас із вами. З листів це добре видно, як добре видно і те, що його пристрасне бажання володіти моєю матір’ю, остаточно підкорити її своїй волі мало-помалу приводило його до божевілля.

Але чого в листах зовсім немає, так це згадки про те, що Донован пообіцяв Вільяму вирішити ту проблему. Він заприсягнувся, що знайде спосіб здійснити бажання Вільяма, тобто встановити повний контроль над моєю матір’ю. Контроль над її розумом та волею. Спромогтися підміняти її думки та бажання своїми власними. Здається, їм ніколи не спадало на думку, що вона перестане бути бажаною для Вільяма, тільки-но він досягне своєї мети.

— Це — зло, — сказала Фібі.

Люсіль кивнула.

— Так, це було зло. А оскільки досягти бажаного у якийсь природний спосіб Вільям не міг, то у Донована не лишилося іншого вибору, як звернутися до способів надприродних.

— Тільки не кажіть мені, що він спробував укласти угоду з Сатаною! — вигукнула Фібі.

— Не те щоби з Сатаною, — відповіла Люсіль, — але з чимось подібним. У своїй спробі забезпечити Вільяму Ланкастеру абсолютну владу над моєю матір’ю Донован Хоуторн вдався до лихого чаклунства.

Розділ 8

— До лихого чаклунства, — повторила Люсіль у тиші, що раптом запала у шпитальній кімнаті. — Така зловісна, безглузда фраза — вам не здається? Вона вміщує так багато, а пояснює так мало!

Фібі зітхнула, погоджуючись:

— Маєте рацію. Я цілком з вами згодна.

Раптом Люсіль посміхнулася:

— Як добре, що я не помилилася, довірившись вам! Я так довго чекала цієї миті! Упродовж багатьох років мене бентежила одна думка: що ж не давало мені розповісти про це раніше? Звичайне боягузтво? Але тепер я знаю відповідь: я просто чекала, поки з’явиться відповідна людина.

— Я дуже рада, що ви довіряєте мені, — щиро сказала Фібі. — І дуже шкодую, що ми не зустрілися раніше.

Люсіль заперечливо похитала головою.

— А я не шкодую. Не скажу, що я беззастережно вірю у долю і в її невідворотність, але думка про випадковість усього, що відбувається у нашому всесвіті, теж мене не влаштовувала. Має ж бути якась причина, чому все відбувається так, а не інакше. Можливо, я чекала так довго тому, що інакше просто не могло бути. Ви стали тією єдиною людиною, якій мені долею призначено все це розповісти.

— А розповідати є про що, еге ж? — спитала Фібі.

— Авжеж, — відповіла Люсіль Маршалл. — Боюсь, що так. І набагато більше, аніж я встигла вам розповісти.

— Ви сказали, що Донован вдався до лихого чаклунства, — нагадала Фібі, повертаючись до історії в тому місці, де Люсіль обірвала свою розповідь. — А вам відомо, до якого саме чаклунства?

— Точно не знаю, — відповіла вона. — Якби ми знали, що шукати, то могли б дізнатися і про можливі наслідки. Але насправді нам завжди бракувало часу на пошук джерела чаклунства. Фактично, якби не Міранда, ми ніколи ні про що так і не дізналися б.

— Ви говорите про Міранду Ненс? — припустила Фібі. — Про ту молоду художницю, яка, за вашими словами, теж мала безпосередній стосунок до цієї історії з вашою матір’ю?

Люсіль кивнула.

— Міранда останньою приєдналася до мистецької спільноти, що мешкала у Будинку з фресками. Вона була молодою, але вже встигла побувати у багатьох куточках світу, навіть у таких країнах, про які мені й чути не доводилося. Вона вивчала мистецькі традиції різних культур. У нас із нею була така гра: вона казала мені назву місцевості, а я намагалася знайти її в географічному атласі, який колись подарував мені на Різдво дідусь.

Але Міранда ніколи не розповідала (аж поки не випала нагода) про те, що під час своїх поїздок вона займалася й іншими дослідженнями. Вона досліджувала також роль магії в тих культурах. Магії, яка завдавала шкоди, і магії, яка захищала.

— Отакої! — вигукнула Фібі. — Отже, ця жінка багато в чому випередила свій час!

— Міранда відразу сподобалася моїй матері, — вела далі Люсіль, — можливо, так само, як і ви сподобалися мені. Відверто кажучи, ви дуже нагадуєте мені Міранду. Вона мала так само відвертий прямий погляд і так само відвертий прямий підхід до людей. Її студія знаходилася поруч зі студією моєї матері — єдині студії в задній частині будинку. Саме тому Міранда й почула, як сваряться між собою моя мати та Вільям. Вона першою здогадалася, що відбувається щось химерне і неприродне.

Люсіль опустила голову на подушку і заплющила очі чи то, щоб краще пригадати, чи то, щоб відпочити, — дівчина не могла сказати напевне. Фібі придушила природне бажання запропонувати Люсіль відпочити й продовжити розмову згодом.

«Мабуть, я теж вірю в те, що у нашому всесвіті нічого не відбувається просто так — саме собою», — подумала вона.

Як і Люсіль, Фібі дійсно вірила, що є причина, через яку події відбуваються так, а не інакше — принаймні інколи. І це означало, що вона мала вислухати історію Люсіль Маршалл. Саме тут. І саме зараз. Не відкладаючи на потім. Тільки спонукаючи Люсіль до продовження розповіді, Фібі могла дізнатися, чи є якийсь зв’язок між отим злом у минулому і тим злом, яке зараз жахало Сан-Франциско.

— Люсіль? — погукала Фібі тихо. — Знаю, ви напевне втомилися. Може, принести вам щось поїсти?

Люсіль розплющила очі.

— Вам ніколи не доводилося раніше бувати у шпиталі? — сухо спитала вона.

— Ні, не доводилося, — відповіла Фібі.

На її подив та полегшення, Люсіль навіть тихенько захихикала.

— Я так і думала. Якби вам трапилося побувати у шпиталі, то у вас би не виникло бажання годувати мене шпитальною їжею. Тож продовжимо. Де я зупинилася?

— На сварках між вашою матір’ю та Вільямом.

— Ага, дійсно, — пробурмотіла Люсіль. — Вони були жахливими, ці сварки. Ні до, ні опісля не доводилося мені чути такого галасу. І під час цих сварок завжди йшлося про одне й те саме: про бажання моєї матері жити власним життям і робити власну кар’єру. А одного дня ці суперечки припинилися так само раптово, як і почалися. Вільям став благати мою матір, щоб вона вибачила його. Казав, що не хоче її втрачати. Визнавав, що йому важко погодитися з деякими планами та бажаннями моєї мами, але обіцяв спробувати. Відверто кажучи, матусю це так втішило, вона так зраділа, тож не стала цікавитися, що спонукало Вільяма змінитися. А потім, тиждень по тому, як все вляглося, у неї почалися головні болі.

І з цими словами обличчя Люсіль спотворила гримаса, наче сама вона зазнала того болю, який довелося перетерпіти її матінці, наче один лише спогад про це завдавав їй болю.

— Цей біль був жахливим. Мамі було навіть боляче очі розплющити. Звісно, вона намагалася працювати далі, але то була не робота, а мука. Я часто чула, як вона розпачливо плакала у своїй студії. А потім, так само раптово, як і сварки, ці болі припинилися.

— А де був Вільям, коли все це відбувалося? — поцікавилася Фібі.

Люсіль невдоволено пирхнула, пригадуючи.

— Біля ліжка моєї матері. Заспокоював, робив усе, аби її втішити і полегшити страждання. Я почала дедалі більше часу проводити з Мірандою в її студії. Ми чули, як Вільям заходив до моєї матері, як він казав їй, що, можливо, ті болі з’явилися не просто так, може, вона перепрацювалася; можливо, треба трохи перепочити, і все буде гаразд. Я й досі пам’ятаю, як обличчя Міранди починало палати люттю, коли вона чула ці слова. Але це було не найгірше. Найгіршим стало те, що з часом мати почала з ним погоджуватися і говорити його ж словами.

Люсіль мотнула головою, наче відганяючи від себе якесь огидне видіння.

— Це було невимовно жахливо. Мені забракне слів, щоб описати те, що відбувалося у ті дні. Материні риси обличчя лишилися такими самими. Саме обличчя не змінилося. Але змінився його вираз. Це був вираз чужої людини, яка висловлювала думки Вільяма. Вона сказала мені, що подумує про те, щоби полишити студію. Що вже час вгамуватися, зажити спокійним життям. Повернутися до тих обов’язків, для виконання яких народжуються всі жінки: ростити дітей, дбати про чоловіка і про домівку. Колись їй це не вдалося, сказала вона. Удруге вона не повторюватиме тих самих помилок. Гаяння часу на егоїстичні забаганки лише завдавало болю. І не тільки їй, а й всім довкола. Тепер вона це добре розуміє. А потім якось Міранда побачила мою матір, що стояла посередині студії. Раніш вона розпочала роботу над портретом. Це було важливе замовлення, проти якого був Вільям. І тепер Міранда побачила, що полотно майже повністю знищено — порізане на смужки гострим шпателем. Мати твердила, що це вона його порізала. Сказала, що намагалася зупинитися, але не змогла. І висловила побоювання, що вона потроху втрачає розум.

— Вона дійсно втрачала розум, — похмуро зазначила Фібі. — Якщо точніше, то з неї виганяли її власний розум і намагалися замінити чужим.

— Скидалося на те, — підтвердила Люсіль. — Наче Вільям заліз у голову моєї матері та став керувати її думками. Того вечора мати з Вільямом мали піти на якусь вечірку. Спочатку мати не хотіла йти, бо була дуже засмучена. Але Міранді вдалося її заспокоїти. Вона сказала матері, що їй не слід згадувати про знищене полотно і йти з Вільямом у гості так, наче нічого поганого не трапилося. Порадила їй бути чарівною і приязною, дозволити Вільяму грати головну роль. А коли матір повернеться додому, то Міранда їй усе пояснить. І моя матінка дослухалася поради Міранди. Як тільки вона пішла, Міранда відвела мене вбік, щоб поговорити.

На якусь мить Люсіль замовкла, а потім продовжила:

— Інколи мені здається, що то була найцікавіша розмова у моєму житті. Міранда поводилася зі мною не як з дитиною. Навпаки — вона говорила зі мною як з рівнею, як зі спільницею. Як з людиною, здатного зрозуміти все, що вона скаже. Людиною, гідною довіри і поваги. Іронія полягала в тому, що тільки дитина могла повірити в те, що Міранда сказала мені того вечора. Повірити відразу ж і щиро. Вона сказала мені, що Вільям Ланкастер користується магією, щоб мати змогу панувати над моєю матір’ю, і є лише один вихід: самим застосувати проти нього магію, щоб зупинити його.

Вільяме!

«Вільяме!» — який байдужий і холодний спосіб починати лист! Саме в холодності та байдужості ти мене звинувачуєш, наче я не прагну всім серцем знову назвати тебе «мій любий»! Але ж як я можу це зробити, коли твої розум і серце проти мене? Як я можу назвати тебе милим, коли ти своїми вчинками та словами чітко даєш мені зрозуміти, що тобі не миле і не дороге те, що є милим і дорогим для мене?

О Вільяме! Як же ми до цього дійшли?

Як же змогла потьмяніти і згаснути наша любов — колись така сильна й яскрава? Невже вона і справді була не золотою, а просто мідною? Зробленою із простого, неблагородного металу, який не витримує випробування часом? Який не здатний повік залишатися блискучим і прекрасним, на якому легко утворюються подряпини?

«Нехай не буде перешкод для поєднання двох сердець, для поєднання двох умів!» — так сказав великий поет Вільям Шекспір. І тобі відомі ці рядки. Ти сам колись переписав цей сонет і подарував його мені. А тепер ти кажеш, що хочеш, аби ми керувалися тільки одним розумом — твоїм. Щоб між нами не було правдивого кохання, правдивих шлюбних уз — одне лише твоє панування і моя покірливість.

З усім цим на думці — як я можу тебе кохати? Як ти можеш кохати мене і водночас прагнути панування і покірливості? Якщо ти забереш мій розум, ти знищиш мою здатність любити тебе так само сильно, як забравши серце з моїх грудей.

О Вільяме! Благаю, повернися до мене таким, яким ти колись був! Люби мене такою, якою я є — як ти колись любив. Якщо ти зробиш це, то я зроблю для тебе все, що ти захочеш. Дай мені підтвердити ділом мої слова. Я не підведу тебе.

Ізабелла,

написано в Будинку з фресками, 23 серпня 1931 року.

Розділ 9

Пайпер треба було обговорити дещо стосовно клубу «РЗ», тому три сестри зібралися в клубі, коли Фібі повернулася від Люсіль зі шпиталю. Джил Таунсенд, новий директор, мав невдовзі приїхати, тож наразі у клубі були самі чаклунки.

— Тож, у двох словах, сталося так, що Ізабелла та Міранда обернули чаклунство Вільяма Ланкастера проти нього самого. Зіграли, так би мовити, на випередження.

— Як саме? — поцікавилася Пайпер.

— Удавши, що припинили боротьбу, — пояснила Фібі. — Щиро кажучи, це був дуже вдалий план. Переконавшись, що Міранда каже їй правду про використання Вільямом магії для досягнення своєї мети, Ізабелла сама придумала, як дати йому відсіч. Щоразу, коли вони були разом, вона була такою, як хотілося Вільяму: покірливою і відданою дружиною. Вона навіть погодилася вийти за нього заміж і полишити студію, але, звичайно ж, тільки після шлюбу.

А вночі вона потайки працювала, намагаючись якомога швидше закінчити отой портрет Вільяма Ланкастера, котрий ми з Пейдж бачили на стіні у студії під час святкового відкриття. Як тільки Ізабелла припинила сперечатися з Вільямом і вдала, що скорилася його волі, він послабив свій вплив на неї. І це дало їй та Міранді час для пошуку власного засобу протидії його планам.

— У чому конкретно цей засіб полягав? — спиталася Пейдж.

— Самого ритуалу я достеменно не знаю, — пояснила Фібі. — Гадаю, треба буде пізніше пошукати у «Книзі таїнств». Але сенс полягав ось у чому: як тільки Ізабелла закінчила портрет, Міранда Ненс наслала закляття, яке прив’язало до нього єство Вільяма — спіймало його у пастку. А потім вони з Ізабеллою взяли і замалювали портрет, немов запечатавши у ньому Вільяма.

— Отже, Міранда була відьмою? — спитала Пайпер.

— Люсіль ухилялася від прямих тверджень, — відповіла Фібі. — 3 причини, про яку, гадаю, вам не треба довго розказувати, я не стала наполягати, щоб Люсіль детальніше роз’яснила мені це. Гадаю, про Міранду ми також зможемо дізнатися більше з «Книги таїнств».

— Може, слід почати з неї, а не з ритуалу? — припустила Пайпер. — Так якийсь факт з її минулого підкаже нам, яке саме заклинання вона використала.

— Слушне зауваження, — кивнула Фібі.

— Ось що я вам скажу, — утрутилася Пейдж. — Невже у Вільяма Ланкастера не виникло жодної підозри, що відбувається щось не те? Тобто, сьогодні Ізабелла щосили опирається його спробам панувати над нею і заявляє, що хоче жити власним життям, а завтра ні з того ні з сього повністю з ним погоджується. Чи не здалося це йому трохи дивним?

— Гадаю, ні. Як людина з дуже сильним его він міг цього і не помітити, — відповіла Фібі. — Наскільки я розумію, він цілком і повністю довіряв Доновану Хоуторну. Нам не слід забувати, що панування над Ізабеллою та примушування підкорятися його волі було саме тією метою, до якої прагнув Вільям. Вочевидь, йому здалося, що його план нарешті спрацював.

Пайпер несподівано пройняв дрож.

— Уявляю, як він почувався і що думав, коли дізнався, що його план провалився!

— Мабуть, нам ніколи цього не взнати, — зітхнула Фібі. — А ще Люсіль сказала, що, попри заподіяне ним зло, вона не вважає Вільяма схибленим збоченцем. Просто його… — Тут її голос затремтів, і вона замовкла, наче боялася вимовити те, що збиралася.

— …просто його спокусив темний бік магічної сили? — завершила фразу Пейдж.

— І цим спокусником була особа, яку він вважав своїм найкращим другом, — підтвердила, кивнувши головою, Фібі. — Донован Хоуторн.

— Який насправді зовсім не був його другом, — упевнено сказала Пайпер.

— Авжеж, — додала Пейдж. — Хіба ж друзі допомагають займатися лихим чаклунством?

— А що з ним сталося? — спитала Пайпер.

— Гарне запитання, — завважила Фібі. — І ще одна, третя, кандидатура на перевірку в «Книзі таїнств». Як розповіла мені Люсіль, Донован Хоуторн зник тієї ночі, коли зник і Вільям, тобто — його тіло.

Пейдж і Пайпер обмінялися поглядами.

— Ти думаєш те саме, що і я? — спитала у них Пейдж.

— Не знаю, але стривожена не менше за тебе, — відповіла їй Пайпер.

— Закляття мало закінчитися завершальним ритуалом, — продовжила Фібі. — Закляття Міранди заточило у пастку волю Вільяма, але ж залишилося його тіло — бездушна оболонка. Але для того, щоб по-справжньому і назавжди нейтралізувати Вільяма, треба було, так би мовити, нейтралізувати і тіло. Але Ізабелла не змогла зробити цього. Їй просто забракло духу знищити людину, яку колись вона кохала.

— Люсіль розповіла, що Ізабелла та Міранда навіть посварилися через це. І поки вони виробляли єдиний, так би мовити, підхід та шукали спосіб вирішення, у схованку, де лежало тіло Вільяма, хтось проник, а саме тіло — поцупив. Здогадайтеся з трьох разів, хто був крадій.

— Та мені й одного вистачить, — сказала Пайпер. — Донован Хоуторн.

— Мушу, однак, віддати належне Ізабеллі за її мужній вчинок, за її спробу побороти зло, — мовила Пейдж. — Навіть якщо вона потрапила в класичну пастку «хороших хлопців»: острах того, що, чинячи як погані хлопці, станеш таким самим, як і вони. Але відмовившись довести ритуал до логічного завершення…

— …вона не довела свою місію до кінця, — закінчила фразу Фібі. — А це означає — принаймні теоретично, — що поки тіло Вільяма живе, його дух може повернутися в нього, звісно, за умови, якщо йому вдасться вивільнитися з портрета. Люсіль боїться, що саме це і сталося: реставратори портрета Вільяма випустили на свободу його злий дух.

— «Зло випустили на свободу», — стиха пробурмотіла Пейдж, повторивши слова Люсіль. — Тож не-дивно, що вона так перелякалася.

— Але тут щось із математикою не клеїться, — раптом озвалася Пайпер. — Люсіль вже за вісімдесят. Звідси випливає, що Вільямові понад сто років. Навіть якщо припустити, що Донован Хоуторн дійсно вкрав його тіло багато років тому, наскільки можливим є те, що Вільям і досі живий?

— Якщо по-нормальному, то майже неможливим, — відповіла Фібі. — Але пам’ятайте, що, за словами Люсіль, Донован звернувся за допомогою до темних сил. Існують певні ритуали подовження життя. Можливо, ним і скористався Донован. А може, усе набагато простіше. Може, заклинання Міранди, потужне саме по собі, мало якусь ваду. Можна навіть припустити, що раз Вільям і досі живий, то тіло його — безсмертне.

— Хоча розмова Фібі з Люсіль дещо і прояснила, однаково без відповіді лишається багато запитань, і тому, гадаю, нам слід скласти щось на кшталт списку завдань.

— Здається, у мене у гаманці лежить список покупок бакалійних товарів, — сказала Пайпер. — Можна додати наші записи до нього.

Пейдж підкотила очі.

— Ага. Яйця, молоко, хліб, ритуали для подовження життя — тощо.

— Ти забула про морозиво, — сказала Фібі.

— Не морозиво, а знежирений заморожений йогурт, — виправила її Пайпер.

— Стоп! — вигукнула Пейдж, піднісши руку вгору, як футбольний суддя. — Час вийшов. Якщо ми дійсно збираємося з усім цим розібратися, то давайте зосередимося.

— Отже, морозива не буде? — спитала Фібі.

— Нехай Пайпер залишається у клубі, бо це її робота, а тим часом ми з Фібі зганяємо додому і попорпаємося у «Книзі таїнств», — сказала Пейдж, подумки складаючи план дій. Потім вона обернулася до Пайпер: — Якщо знайдемо щось цікаве, то подзвонимо. Якщо ні, то обговоримо все вдома за гарячим шоколадом з пастилками.

— Еге ж, тільки не забудьте додати їх до списку покупок, — відказала Пайпер.

— Ага, після засобів для контролю думок, але перед ритуалами для подовження життя, — докинула Фібі, указуючи на гаманець. — Дорогою додому ми також заберемо з парку Ваята та Менді, — додала вона, перш ніж Пайпер встигла відповісти. — А тим часом ти…

Не встигла вона закінчити фразу, як двері клубу «РЗ» з грюкотом розчахнулися, і хтось прожогом вскочив у приміщення.

— Пайпер, слава Богу, що ти не… — гукнув хтось від дверей.

Не встигла Пайпер підвести очі й оцінити ситуацію, як Фібі різко обернулася, кинувшись через залу, підстрибнула і хвацьким ударом збила незнайомця з ніг. Не даючи йому оговтатися, вона поставила ногу йому на груди і притиснула до підлоги.

— Пайпер, — сказала вона нарочито солодкавим тоном, злобно витріщившись на незнайомця. — Скажи цьому типові, якого я не знаю, але який звідкілясь знає твоє ім’я, щоб він сказав, як його звуть. Інакше, боюся, мені доведеться проламати йому груди.

— Ні! Стривай! Зупинися! — скрикнула Пайпер і швидко рушила до сестри, а за нею слідком — Пейдж. На подив Фібі, Пайпер схилилася над незнайомцем і запитала: — 3 тобою все гаразд?

— Здається, що так, — відповів той, не зводячи очей з Фібі. — Ти що — найняла нового викидайла?

— Це — мої сестри, — пояснила Пайпер. — Ту, що притисла тебе ногою, звуть Фібі. А та, що більш витримана і не кидається на незнайомців — то Пейдж. Дівчата, це — мій новий директор, Джил Таунсенд. Принаймні я так сподіваюся, якщо він зараз не передумає.

— Дуже радий познайомитися, — сказав Джил. — А тепер, якщо можна, дозвольте мені трохи подихати, добре?

— Отакої! — ніяково мовила Фібі, прибираючи ногу з грудей Джила Таунсенда. Потім подала йому руку, і коли він підводився, вона кинула на нього швидкий погляд. Тепер їй стало зрозуміло, чому Джил Таунсенд справив добре враження на Пайпер, яка не вирізнялася надмірною емоційністю. Попри той факт, що Фібі вдалося збити його з ніг, Джил виглядав як мужчина, здатний за себе постояти — і розумом, і м’язами.

— Мені справді дуже незручно, — сказала Фібі. Джил, слухаючи її, зробив глибокий-глибокий вдих. — Чесно кажучи, ми всі зараз дещо знервовані, — продовжила вона.

— Та нічого, не переймайтеся, — відповів Джил Таунсенд і слабо посміхнувся. — Не пам’ятаю, щоб мене отак колись хтось завалив, скажу вам чесно. — Він на мить замовк, і на його обличчі з’явився стражденний вираз. — Сподіваюся, ця фраза прозвучала не надто самозакохано.

— Аж ніяк, — зі сміхом відповіла Фібі та краєм ока помітила, як Пейдж та Пайпер схвально перезирнулися, належним чином оцінивши таку реакцію Джила. — Так що ви хотіли сказати Пайпер?

— Коли? — запитав Джил.

— Коли увірвалися до клубу, — пояснила Фібі. — Ви ж хотіли щось сказати. А я вас так грубо перервала.

— А, дійсно, — вигукнув Джил. — Власне, я просто хотів висловити своє полегшення, побачивши, що Пайпер не сама. Я прийшов трохи раніше, бо побоювався, що вона у клубі сама.

— Заждіть, це ви про що? — спитала його Фібі.

Привітне обличчя Джила вмить стало серйозним.

— А ви що — не в курсі? Про це розповідають у всіх новинах. Я почув дорогою сюди.

Запала мертва тиша.

— Іще одне вбивство, так? — тихо спитала Пайпер.

— Так, — ствердно кивнув Джил. — Але все навіть гірше, ніж здається. Річ у тім, що жертву вбивства звали Норман Джонс.

Надто вже довго довелося йому чекати.

Він всіляко намагався не давати волю своїй нетерплячості. Намагався не керуватися емоціями взагалі. Емоції — це вразливість і слабкість. До такого висновку він дійшов завдяки власному гіркому досвіду. Емоції — це розкіш, у якій він вже давно навчився собі відмовляти. Хіба не заплатив він за потурання власним забаганкам зависоку ціну?

Але ж як близько він тепер до досягнення своєї мети! І жахлива іронія полягала в тому, що чим ближче до мети він був, тим віддаленішим здавався його остаточний тріумф.

Інколи почуття образи за таку несправедливість хвилею накочувалося на нього, затьмарюючи думки, утруднюючи дихання.

У такі миті було вкрай важко керуватися розумом, а не емоціями. Дуже важко виявляти терплячість і вірити, що невдовзі його мукам настане край. Але він уже з'явився на обрії.

«Скільки ще залишилося чекати?» — думав він, поборюючи біль, перемагаючи скутість у тілі, яке й досі відмовлялося коритися його волі.

Скільки ще чекати?

Розділ 10

— Дякую за допомогу, Пайпер, — сказав чоловік у спортивній куртці — це була буденна цивільна одіж з написом «Поліція» на спині. — Ви знаєте порядок: якщо у нас виникнуть нові запитання, ми з вами зв’яжемося.

— Буду дуже рада знову тебе бачити, Дарріле, — відповіла Пайпер, проводжаючи поліцейського очима до дверей клубу. — Шкода тільки, що не змогла допомогти чимось суттєвим.

— Певен, що зможете — рано чи пізно, — сказав детектив Дарріл Морріс.

— Спасибі за довіру, — подякувала Пайпер.

«Нарешті! Нарешті хоч щось зрушило з місця», — подумала вона.

Звичайно ж, те що детектив Дарріл Морріс, який займався розслідуванням убивства Нормана Джонса, зайшов сьогодні до них у клуб, могло бути звичайнісіньким везінням. Але внутрішній голос підказував Пайпер, що це не так. Детектив Морріс та сестри Холівелл знали одне одного надто добре, щоб його прихід був везінням чи просто випадковістю — особливо у такій серйозній ситуації.

Упродовж кількох років сестри були неофіційними зв’язківцями поліції, підтримуючи контакт через Дарріла. Вони познайомились, коли загинули двоє людей: Прю — старша сестра Пайпер і Фібі, а також її наречений, поліцейський детектив Енді Трюдо. Енді загинув першим, і Дарріл разом із сестрами тужив з приводу його смерті, а їхнє спільне горе утворило між ними невидимий, але нерозривний зв’язок.

Як і Енді, Дарріл спочатку не міг взяти до тями, ким насправді є сестри Холівелл. Але низка подій з реальними небезпеками, які їм загрожували, допомогли йому не тільки усвідомити, ким вони є, а й почати потроху їм допомагати. Інколи Дарріл приходив до них порадитися: коли розпочинати розслідування не було формального приводу, він хотів перевірити наявність чи відсутність у справі якихось надприродних чи екстраординарних чинників. Те, що він не прийшов обговорити серію нещодавніх убивств, здивувало і навіть трохи стривожило сестер. Так, Дарріл суворо дотримувався правил професійної етики, але зазвичай таки звертався до чаклунок, якщо вважав, що вони зможуть йому допомогти.

Хоча Пайпер і була нажахана, дізнавшись про вбивство Нормана Джонса, вона відчула певне полегшення, коли побачила, як до їхнього клубу увійшов детектив Дарріл Морріс. А що, коли він знає якісь подробиці, що нарешті дадуть чаклункам змогу дійти якогось конкретного висновку, підкажуть ключ до розуміння ситуації і допоможуть зібрати докупи шматочки мозаїки, котрі ніяк не хотіли з’єднуватися у цілісну картину?

— Якщо ти вважаєш, що я зможу допомогти чимось конкретним, дай мені знати, — гукнула вона Даррілу, коли той виходив з клубу.

Поліцейські з його групи вже встигли опитати Джила Таунсенда, а також записали імена та номери телефонів тих працівників клубу, які спілкувалися з Норманом Джонсом. Їх опитають пізніше, коли ті вийдуть на свою зміну ввечері. З іншими зв’яжуться вдома. Тепер група Дарріла чекала на нього біля входу. Джил стояв біля бару, готуючись до відкриття клубу. Вийшовши надвір, Пайпер та Дарріл нарешті мали змогу поговорити сам на сам.

— Слухай, Дарріле, — прошепотіла Пайпер, — поясни мені, що відбувається?

— Вибач, що не зміг зайти раніше, — сказав Дарріл, теж намагаючись говорити якомога тихше. — Між іншим, мій шеф мені голову відкрутить, якщо дізнається про цю розмову. Заходи внутрішньої безпеки, пов’язані з цими вбивствами, є найсуворішими з тих, які мені доводилося бачити. Ми спрямували усі сили на пошуки цього вбивці.

— І ми також, — сказала Пайпер. — Тобі не здається, що вже слід розповісти мені те, про що поліція воліє мовчати? Поліція як завжди щось приховує від широкого загалу, сподіваючись, що хтось сторонній випадково дасть їм потрібну інформацію?

— Ти влучила в ціль, — кивнув Дарріл. — І саме тому вкрай важливо, щоб те, про що я тобі зараз розповім, знали тільки ти, Фібі та Пейдж — і більше ніхто.

— Присягаюся, — урочисто-серйозно сказала Пайпер.

— Він не просто вбиває, — пояснив Дарріл. — Він ще й бере трофеї.

Від слів Дарріла горло Пайпер перехопив спазм.

— Фе, як бридко. Бридко і жахливо. Убивство жахливе саме по собі, а тут іще й трофеї!

Серйозне обличчя Дарріла похмурніло.

— Тут я з тобою цілком згоден. Є ще одна обставина, яку, гадаю, тобі слід знати, Пайпер. Тобі ж відомо, що цей тип не має якоїсь певної схеми дій і вбиває людей з усіх верств суспільства?

Пайпер кивнула.

— Але стосовно трофеїв певна схема є. Його трофеї щоразу інші, але щоразу це… це щось суттєве, скажімо так. Йдеться не про прикраси або пасма волосся. Йдеться про частини тіла. Як на мене, то це має якесь ритуальне значення. І саме з цієї причини ми воліємо не розводитися про це. Як тільки представники мас-медіа про це дізнаються, вони зчинять галас про ритуальні вбивства, що їх скоюють послідовники культу Сатани. Почнеться паніка, і ситуація вийде з-під контролю.

— Ритуальні вбивства, — задумливо повторила Пайпер. «Випадковий збіг обставин, чи ні?» — подумала вона. Саме в цю мить Фібі та Пейдж вдома намагалися знайти у «Книзі таїнств» посилання на той ритуал, за допомогою якого Вільяма Ланкастера заточили у пастку понад вісімдесят років тому. І дійсно, було схоже, що на мешканців Сан-Франциско полював саме ритуальний убивця. Може, недаремно у Пайпер мурашки поповзли по спині, бо вона інтуїтивно відчула зв’язок між цими двома обставинами?

— Я не садистка і не любителька всіляких жахіть, але які саме трофеї взяв цей тип? — спитала Пайпер. — Якщо вбивства і справді мають ритуальний характер, то, можливо, знаючи, що саме йому потрібно, ми зможемо вирахувати, який саме ритуал він виконує? І зможемо дізнатися — хто скоює ці вбивства і навіщо.

— Першій його жертві бракувало очей; другій — вух, — швидко заговорив Дарріл. «Навіть у блокнот не зазирнув, підмітила мовчки Пайпер. — Та і як він міг не пам’ятати подробиць цієї жахливої справи!» — Потім була жінка, якій він вирізав язика. А у останньої жертви, відповідно, бракувало носа.

— Ага, тож він полює за органами чуття, — здогадалася Пайпер. — Органи зору, слуху і нюху. Залишилося одне — органи дотику.

Дарріл похмуро кивнув:

— У Нормана Джонса були відрубані руки. Я розумію, що все це вкладається у певну схему, але мені здається, Пайпер, що цей тип набирає обертів. Він має якийсь ширший план, про який ми не знаємо. Він намагається щось вчинити, іде до якоїсь мети.

— Іти хочеш, щоб ми допомогли тобі виявити, що це за мета? — спитала Пайпер.

— Можливо, тільки ви й зможете мені допомогти, — щиро зізнався Дарріл. — Я не певен, що поліція зможе ще довго замовчувати ці деталі.

— Сподіваюсь, ми зможемо щось знайти до того, як з’явиться нова жертва, — сказала Пайпер. — Я знаю, що ти дуже ризикуєш, звертаючись до нас, Дарріле, і добре тебе розумію. Спасибі за те, що поділився з нами цією інформацією.

— Сказав би «із задоволенням», але ця фраза, певно, буде недоречною, — відповів детектив.

Пайпер через силу посміхнулася.

— Норман Джонс був велетень, — раптом зауважила вона. — Треба мати неабияку фізичну силу, щоб з ним упоратися.

Вираз обличчя Дарріла вмить змінився. Пайпер помітила, як в його очах спалахнула надія.

— Я знав, що недаремно до вас звернуся, — вигукнув він. — І як ми відразу про це не здогадалися?! Неабияка фізична сила — ось що є спільним для всіх жертв.

— Як чоловіків, так і жінок? — перепитала Пайпер.

Дарріл повільно кивнув головою, наче щось обдумуючи.

— Першою жертвою стала жінка — марафонська бігунка. Другою жертвою був портовий вантажник. Зазвичай це надзвичайно дужі й круті хлопці. Звісно, не всі жертви були однаково дужими, але певна схема тепер простежується: це були фізично сильні люди.

Дарріл був настільки задоволений цим відкриттям, що аж вдячно обійняв Пайпер.

— Мені слід повертатися до управління поліції, — сказав він, відпускаючи її. — Перекажи сестрам те, про що я тобі розповів. Можливо, це й небагато, але певний матеріал для роздумів все ж таки є. Якщо найближчим часом нічого не знайдемо, то, мабуть, доведеться дати прес-конференцію, щоб хоч якось заспокоїти місцеву публіку. Спасибі тобі, Пайпер.

— І тобі спасибі, — відповіла Пайпер. — Якщо ми самі про щось дізнаємося, то відразу ж з тобою зв’яжемося. Таємно, звичайно ж.

Кидаючи навколо професійно-прискіпливі погляди, Дарріл рушив від клубу.

— Я теж гадаю, що громадяни мусять допомагати поліції в її нелегкій роботі! — раптом пролунав чийсь голос.

Пайпер аж підстрибнула від несподіванки. Вона зосередилася на обмірковуванні своєї розмови з детективом і зовсім забула, що вона не сама.

Обернувшись, Пайпер побачила Джила Таунсенда і невимушено кинула:

— Узагалі-то, я давно знайома з детективом Морісом. — Джил Таунсенд стояв достатньо далеко, щоб підслухати її розмову з Даррілом, але Пайпер не стала вдаватися до заплутаних пояснень там, де вистачило б простого і безхитрісного. — Його колишній напарник зустрічався з моєю сестрою.

На обличчі Джила з’явився зацікавлений вираз.

— З якою? З Пейдж чи з Фібі?

— Ні з першою, ні з другою, — коротко відповіла Пайпер, сподіваючись, що відверта відповідь вгамує цікавість Джила. — Енді зустрічався з нашою найстаршою сестрою, з Прю.

— А коли можна буде з нею познайомитися? — поцікавився Джил.

— Ніколи, — просто відповіла Пайпер. — Вона померла. Як і Енді, напарник детектива Морріса. Ці втрати могли б нас розлучити, але сталося навпаки. Ми зблизилися і стали друзями. Саме тому ви і бачили те, що бачили. Це суто особиста справа.

— І до того ж суто приватна, — додав Джил. — Який жаль! — Він швидко наблизився до Пайпер з виразом жалю і спокути. — Вибачте, будь ласка. Мабуть, я повівся як нечуйний тупак.

— Зовсім ні, — сказала Пайпер і силувано посміхнулася. Щось було у Джила неймовірно привабливе, навіть коли він відверто хибив. Може, це його здатність визнавати власні помилки? Рідкісна риса, особливо у чоловіків. — Але вам треба серйозно замислитися над обмеженням вашої ненаситної цікавості, — зауважила вона.

— Та знаю, — знічено закивав Джил. — Мій татко завжди мені за це докоряв і всерйоз подумував написати мені на лобі таке попередження: «Багато знатимеш — погано спатимеш».

— А ви живете разом із батьком? — спитала Пайпер, вирішивши й сама поставити кілька запитань.

Денні Логан, на якого послався Джил, не зміг надати якоїсь інформації про минуле її нового директора. Власне, їй взагалі не вдалося з ним поговорити, бо рано-вранці той вирушив за місто на відпочинок. Пайпер не хотілося бути надто вже допитливою, але й марнувати таку гарну можливість підштовхнути Джила до відвертості вона теж не хотіла. Почуваючись тепер як партнери та приятелі, вони повернулися до клубу і сіли за столик.

— Колись жили, — кивнув Джил. — Але мій татко помер.

— А інших родичів ви маєте? — спитала Пайпер.

— Ні, — похитав головою Джил. — Матуся покинула нас, коли я був іще малий.

— Важко ж довелося вашому таткові, — зауважила Пайпер. Із власного досвіду вона знала, що навіть двом батькам було вкрай непросто ростити одну дитину.

Але Джил на її зауваження тільки головою похитав.

— Ми і без неї обійшлися. Ми з татом прекрасно уживалися разом. Він міг би знову одружитися, якби захотів, але так і не одружився. Так ми і жили вдвох. Напевне, це у нас спадкове.

— У якому сенсі? — поцікавилася Пайпер.

— Його дитинство пройшло так само, як і моє, — пояснив Джил, і обличчя його просвітліло. — Вони теж жили удвох — мій дід і мій татко. Напевне, чоловікам з нашої родини судилося робити хибний вибір в тому, що стосувалося жінок. Жодна з них не залишилася надовго.

— Сумна історія, — зазначила Пайпер.

Джил знизав плечима і схоже трохи розслабився, хоча Пайпер здалося, що в куточках його рота і очей все ж збереглася певна напруженість. Вона готова була побитися об заклад, що батько та дід передали у спадок Джилу своє упереджене ставлення до жінок, хоча сам він, можливо, цього ще не усвідомлював.

— Не знаю, може й сумна, — задумливо відповів Джил. — Дітлахи, зазвичай, гнучкі та швидко пристосовуються до ситуації. Не думаю, що мій татко відчував себе в чомусь обділеним через відсутність у нашому домі жінки. Я — так точно ні. Мені цілком вистачало того, що у мене був батько.

— Напевне, ви важко пережили його смерть.

— Спочатку мені дійсно було важко, — відверто визнав Джил. — Але я вистояв і пережив це горе. Здатність вистояти і здолати перешкоди — ось чого він мене навчив. — Раптом він посміхнувся. — Здається, хтось звинувачував мене у надмірній допитливості?

Пайпер посміхнулася у відповідь.

— Каюсь, винна, — сказала вона, устаючи з-за стола. — Може, візьмемось до роботи? Ми ж, урешті-решт, маємо порядкувати у клубі, чи як?

— Чудова пропозиція, — відгукнувся Джил. — Піду до бару, закінчу приготування.

— От і добре! — погодилась Пайпер. — Я підійду за хвилину.

«Схоже, на сьогоднішній сімейній нараді нам доведеться добряче обміркувати щойно почуте», — подумала вона.

Люба Ізабелло!

От бачиш, а я можу вимовити теплі слова вітання, у яких ти мені відмовляєш. Проте ти звинувачуєш мене в егоїзмі, у намірі поставити свої бажання вище твоїх. Що я можу відповісти на таке звинувачення? Моя душа постає на власний захист, і мені хочеться поставити тобі безліч зустрічних запитань.

Як ти можеш кохати мене і не поділяти моїх бажань? Як ти можеш казати, що кохаєш мене, і при цьому зрікатися мене?

А ти зрікаєшся мене, Ізабелло. Прекрасно знаєш, що зрікаєшся, знаєш, що зневажаєш. І не тільки ти. Щодня твою роботу вихваляють, а мою — ігнорують. Але ж хто створив ті стіни, на яких ти пишеш свої фрески? Хто допоміг тобі втілити в життя твою мрію про Будинок з фресками? Я — і ніхто інший.

Але коли я прошу щось навзамін, коли я благаю тебе полишити свої амбіції і стати мені дружиною, ти відмовляєш мені. Кажеш, що мусиш бути вільною і творити. Наче шлюб — це ярмо, а люди в шлюбі — як дурні воли.

Так, я бажаю панувати над твоїми думками, контролювати твій розум! Але тільки для того, щоб ти могла мене зрозуміти. Ти дивуєшся — чому наша любов — не золото, а звичайнісінька мідь. Але хіба ж не можна золото переплавити і надати йому іншої форми? Переробити? Тож перероби себе на твій образ у моєму серці й ти ніколи про це не пожалкуєш. І я кохатиму тебе та на руках носитиму до скону.

Благаю тебе, Ізабелло. Не змушуй мене до того, про що ми потім обоє пожалкуємо. І винною в цьому будеш ти, а не я.

Люблячий тебе, попри той біль, якого ти мені завдаєш,

Вільям,

Сан-Франциско,

25 серпня 1931 року.

Розділ 11

— Поглянь, ось вона — Міранда Ненс! — збуджено вигукнула Пейдж. — Я знайшла її! Господи, як приємно, коли ця книга дійсно допомагає!

— Та отож, — погодилася Фібі, хоча з дещо меншим ентузіазмом. — Тепер ми можемо тільки сподіватися, що знайшовши Міранду, знайдемо те, що шукаємо. Утім, якщо ми знайдемо хоч щось, і це вже буде добре.

— Нумо, читай, — розпорядилася Пейдж. — І не обламуй своїм песимізмом ні мене, ні себе. Я впевнена, що невдовзі ми зробимо прорив, бо натрапили на те, що шукали.

Як вони і домовлялися з Пайпер, Пейдж і Фібі поїхали додому, попередньо заскочивши до парку і забравши звідти Ваята і Менді. Малого з нянькою вони залишили унизу, а самі пішли на горище, щоб пошукати відомості у «Книзі таїнств».

Хоча чаклунки вміли вирішувати безліч проблем, «Книга таїнств» лишалася їхнім путівником, їхнім надійним помічником. Скільки б сестри не зверталися до неї за порадою, щоразу вони знаходили там щось нове.

«Пейдж має рацію, — подумала Фібі. — Наявність інформації про Міранду Ненс у „Книзі таїнств“ — це добра новина. Бо саме Міранда запропонувала Ізабеллі вихід із її жахливого становища. Більше того, вона винайшла і використала закляття. Навряд чи її біографія містила цей факт, але там могла бути якась підказка щодо подальшого пошуку».

Якийсь неназваний предок вніс у книгу біографію Міранди з таким пояснювальним додатком: якась невідома другорядна відьма зустріла Міранду на відкритті галереї, потоваришувала з нею і дізналася про її стосунки з Ізабеллою та про зникнення Вільяма Ланкастера.

— Ця Міранда дуже на тебе схожа, тобі не здається? — запитала Пейдж, коли Фібі почала ретельно вивчати відомості про Міранду Ненс.

— Не сміши мене, — відповіла Фібі, не відводячи очей од книги. — Просто Люсіль сказала, що я нагадую їй Міранду. Мабуть, саме тому вона і вирішила розповісти мені цю історію.

— Ну, що там у нас? — поцікавилася Пейдж.

— «Книга таїнств» підтверджує, що сама Міранда не була відьмою, хоча значну частину свого життя подорожувала світом і вивчала магію. У певному сенсі вона була, так би мовити, обдарованою аматоркою. Особливо її цікавили заклинання, що стосувалися людського тіла.

— Звучить переконливо, зважаючи на те, що другою її пристрастю було образотворче мистецтво, — озвалася Пейдж.

— І це дало їй змогу цілком професійно оволодіти заклинаннями, а саме тими, які призначалися, щоб спіймати когось чи щось у пастку або позбавити можливості рухатися, — додала Фібі.

— Наприклад, намалювати чийсь портрет, а потім ув’язнити його у тому портреті, — закінчила Пейдж. — Цікаво, нічого не скажеш, але не більше, бо ми про це вже знали.

— Ми знали, що вона скористалася закляттям для захоплення у пастку та ув’язнення, але не знали, що вона була фахівцем у цій справі. Ця інформація може виявитися важливою.

Пейдж скорчила саркастичну гримасу.

— Я так не вважаю. Яким чином?

— Ну, по-перше, це може означати, що Міранда знала багато заклинань, з яких вибрала потрібне, — задумливо відповіла Фібі. — Без цього неможливо бути фахівцем, правда ж? Фахівець завжди має у своєму розпорядженні не один інструмент, а декілька. Іще одне: Ізабелла Маршалл і Міранда Ненс були подругами. Вони потоваришували відразу ж, як тільки зустрілися. І без Ізабелли Міранда не змогла б стати членом спільноти у Будинку з фресками. Тож коли їй довелося захищати свою подругу, Міранда, вочевидь, вибрала найсильніше закляття.

— Так, мабуть, найсильніше, — погодилася Пейдж. — Здатне, на її думку, ув’язнити Вільяма Ланкастера назавжди.

— Саме так, — кивнула Фібі.

— Отже, нам потрібно знайти найголовніше з усіх ув’язнювальних заклять, — продовжила Пейдж. — Бажано, щоб воно мало здатність створювати повнорозмірне зображення… е-е-е… як би це краще сказати… потенційного в’язня.

— Зачекай, — перервала її Фібі, ще раз поглянувши на ту сторінку, де було зображення Міранди Ненс. — Давай перевіримо! У «Книзі таїнств» йдеться, що Міранда Ненс виїхала з Сан-Франциско на початку тридцятих років двадцятого століття, тобто — відразу ж після того, що трапилося в Будинку з фресками. Кілька років про неї нічого не було чути, але зрештою вона з’явилася в Каїрі.

— Отже, використане нею закляття може мати єгипетське походження, — припустила Пейдж. — Що ж, це має сенс. З давніх-давен Єгипет мав чаклунські традиції.

Фібі кивнула на знак згоди.

— Не кажучи вже про вражаючі мистецькі витвори. Міранда могла перебратися до будь-якого куточку світу. Гадаю, що Єгипет вона обрала саме тому, що він мав для неї якесь особливе значення.

— І як же ми знайдемо те її закляття? — спиталася Пейдж.

— А ми ввічливо попросимо, — відповіла Фібі. Глибоко вдихнувши, вона виставила руки долонями вниз над «Книгою таїнств». Пейдж відступила, щоб дати сестрі більше місця і, ставши навшпиньки, зазирнула їй через плече. — Ми попросимо ввічливо, але наполегливо, — повторила Фібі. А потім заплющила очі й зосередилась:

Наші славні предки!

Воїни магічні,

Прошу вас у скруті нам допомогти:

Поділіться знаннями,

Секретами одвічними

І закляття Міранди

Поможіть знайти!

— Будь ласка, — пошепки додала Пейдж, і собі звертаючись до «Книги таїнств». — Твоя допомога стане нам у великій пригоді.

Не встигла вона вимовити ці слова, як сторінки книги, наче за подувом вітру, стали шалено гортатися. Фібі розплющила очі.

— Неначе на горищі стало спекотніше, чи мені тільки здається? — тихо спитала вона.

— Та ні, мені теж так здається, — відповіла Пейдж. А тим часом вітер здійнявся такий сильний, що розпатлав волосся і їй, і Фібі. — А може, це просто раптовий приплив крові до голови.

Рух сторінок припинився так само несподівано, як і почався. Повітря знову стало нерухомим і прохолодним. Пейдж зробила крок і стала поруч із Фібі. Сестри мовчки дивилися на «Книгу таїнств». А два аркуші так і завмерли догори. Поки Фібі та Пейдж приходили до тями, ці сторінки, видавши майже чутне зітхання, розділилися і поволі опустилися. Фібі й Пейдж схилилися над книгою.

— Як на мене, це дуже по-єгипетськи, — зазначила Пейдж.

— Маєш рацію, — погодилася Фібі. — А тепер давай подивимося, що ми маємо.

— Хоч я і не люблю математику, але, боюся, невідомих стає дедалі більше, — сказала Пайпер, коли три сестри зібралися вдома пізно увечері.

— Я згодна з тобою, — підтримала її Пейдж.

Фібі кивнула на знак згоди.

— Маєте рацію.

— Один — нуль на твою користь, Фібі, — продовжила Пайпер. — Наступного разу, коли у тебе по спині побіжать мурашки, ми поставимося до цього більш серйозно, присягаюся.

Не в змозі втриматися, Фібі вдоволено вишкірилася:

— Я ж тобі казала.

— Добра новина полягає в тому, що те, про що ми з Фібі сьогодні дізналися, збігається з інформацією з «Книги таїнств», — почала Пейдж. — Ці вбивства — справа рук не біса, хоча певний зв’язок із надприродним існує…

— …Тому що і Донован Хоуторн, і Міранда Ненс вдавалися до магії, — закінчила думку Фібі.

— Згодна, ви маєте рацію, — погодилась Пайпер. — Але у мене від надміру інформації голова і досі обертом іде.

— З’їж булочку, — запропонувала Пейдж. — Мені це завжди допомагає. — І простягнула таріль Пайпер. — Хоча ці булочки не такі добрі, як ті, що печеш ти.

— Улесливістю ти багато чого доможешся в житті, — з посмішкою зауважила Пайпер.

Дотримуючись обіцянки, Пейдж потурбувалася про наїдки для їхньої наради. Вдягнені у зручну спортивну одіж, сестри знову зібралися, щоб обмінятися новою інформацією. Вони сиділи, зручно вмостившись з чашками гарячого какао, а на тарілочках перед ними лежали маленькі білі шматочки зефіру. Неподалік стояла таріль з булочками, які Пейдж придбала в їхній улюбленій хлібній крамниці. А Фібі взагалі запропонувала відзначити їхні успіхи у розслідуванні походом у ресторан.

— Отже, — Пайпер взяла булочку з тареля. — Давайте швиденько підсумуємо — так ми матимемо загальну картину, а також складемо уявлення про те зло, з яким нам довелося зіштовхнутися.

— І зможемо виробити ефективний спосіб це зло зупинити, — додала Пейдж.

— Гаразд, розкажіть мені, що ви дізналися про заклинання, — почала Пайпер. Поки Фібі збиралася з думками, Пайпер відкусила шматочок булочки і з виглядом абсолютного блаженства замурчала. — М-м-м-м! Смакота! З білим шоколадом і австралійськими горішками!

— Безумовно, Міранда Ненс нічим не ризикувала, коли взялася ув’язнити Вільяма Ланкастера в отому портреті, — почала Фібі, поки Пайпер прикінчувала свою булочку. — З її досвідом ув’язнити одну людину, навіть довічно, не така вже й важка справа.

Пейдж кивнула і теж взяла булочку.

— Але Ізабелла Маршалл своєю нерішучістю їй все зіпсувала.

— Може, Люсіль і дійсно не змогла пригадати деталі самого заклинання, — додала Фібі, — але вона не могла забути, чим це заклинання мало скінчитися. Щоб ув’язнити Вільяма довічно, Ізабелла Маршалл мала зробити так, щоб йому нікуди було подітися. Попросту кажучи, знищити його тіло, щоб він не зміг до нього повернутися, якби йому якимось неймовірним чином вдалося зламати чи подолати закляття Міранди.

— Між іншим, — задумливо мовила Пейдж, — не будучи відьмою, Міранда добре знала свою справу. Закляття, обране нею для знешкодження Вільяма, є дуже давнім. Його витоки ще в єгипетському міфі про Ісіду та Осіріса.

— Ого! — вигукнула Пайпер. — Куди там нашим закляттям!

— Це дійсно так, — сказала Фібі й почала рахувати, загинаючи пальці: — По-перше, маємо смерть Осіріса. Ревнивий суперник убив його, а потім порізав на маленькі шматочки.

— Котрі, — утрутилася у розповідь Пейдж, — він порозкидав по всіх усюдах. Я навіть здогадуюся, як це звучало у заклятті Міранди: «На всі чотири сторони». Але повернімося до самого міфу. По смерті Осіріса його дружина Ісіда присвячує все своє життя пошукам Осіріса, тобто… його шматочків.

— А коли їй вдалося-таки їх позбирати, — продовжила Фібі, — вона зробила те, чого не спромоглася зробити вся королівська рать — зібрати докупи Упади-Розбитька.[4] Вона зібрала Осіріса докупи.

— І тієї миті Осіріс вчинив так, як вчинив би будь-який хлопець, якого вбили, розрізали на шматочки і розкидали на всі чотири сторони, — сказала Пайпер. — Він помстився усім тим, хто позбиткувався з нього. Тож Міранда сильно ризикувала, еге ж? Бо скористалася закляттям, яке містило в собі небезпеку помсти.

— Безсумнівно, вона була впевнена, що до цього ніколи не дійде, — сказала Фібі. — І якби Ізабеллі не забракло духу, цього дійсно ніколи б не сталося. Але, вочевидь, убити Вільяма та розкидати шматки його тіла на всі чотири сторони — то було для неї занадто.

— Тож вона лишила можливість — хоча й дуже сумнівну, — що одного дня Вільям вивільниться з портрета і возз’єднається зі своїм тілом, — підсумувала Пайпер. — Але саме це, як ми тепер знаємо, і сталося.

— Коли ми з Пейдж знайшли у «Книзі таїнств» підтвердження існування закляття, я розпитала кількох своїх колег у газеті, які знали подробиці реставраційних робіт у Будинку з фресками. Ці роботи тривали кілька місяців, але портрет Вільяма виявили зовсім недавно, точніше — приблизно місяць тому.

— Приблизно тоді ж і почалися вбивства, — зазначила Пейдж.

— Саме так, — підтвердила Фібі. — Безперечно: ми маємо справу з Вільямом Ланкастером. Коли реставратори зняли шар фарби, яка ховала портрет, вони вивільнили його дух. І тепер, вочевидь, він намагається якомога швидше відновити своє тіло.

— Боюсь, що саме так воно і є, — мовила Пайпер. — Я збиралася вам про це розповісти. — І вона швидко переповіла сестрам свою розмову з Даррілом Морісом.

— Убивця відрізає частини тіла? — вигукнула Пейдж, коли Пайпер закінчила свою розповідь. — О Господи, який жах! Краще б ти про це не розповідала.

— І не тільки будь-які частини тіла, — вела далі Пайпер. — А частини тіла, що мають ритуальне значення. Навіть поліція помітила цю особливість. І це — основна причина того, що вони приховують від публіки фактичні обставини вбивств. Перші чотири жертви втратили — по черзі — очі, вуха, язик і ніс. А останній жертві, завсіднику нашого клубу, убивця відрубав руки.

— Зрозуміло! — вигукнула Фібі, різко випростувавшись у кріслі. — О Боже милостивий! Б’юся об заклад, він не просто полює за трофеями. Схоже, що він… — голос її затремтів.

— Так — він їх пожирає, — сказала Пайпер те, що не змогла вимовити Фібі. — До мене це дійшло майже відразу, хоча я і не сказала цього Даррілу. Убивця не зберігає частини тіла, які відрізає. Він їх споживає за ритуалом. І це — основна причина цих вбивств.

Вона зробила паузу і глибоко вдихнула.

— Вільям Ланкастер намагається відновити своє тіло, з якого його вигнали понад вісімдесят років тому.

Розділ 12

— Навіть сказати важко — як я жалкую, що мені все це довелося вислухати, — мовила Пейдж, затуляючи обличчя руками.

— Не треба жалкувати, — відказала їй Пайпер. — Я певна, що ми всі зараз відчуваємо одне й те саме — огиду і жах.

— Так, можеш внести до мого списку і жах, — погодилася Фібі. — Ми мусимо знайти цього негідника і знешкодити. Погодьтеся, ми зустрілися з Люсіль днів зо два тому — не більше. І якщо розглядати ситуацію під цим кутом, то наше розслідування просувається досить швидко. Але вбивства тривають вже понад місяць. Ми маємо розшукати Вільяма і зупинити його. І цього разу — назавжди.

— Краще не скажеш, — погодилася Пайпер. — Але ж як — ось у чім проблема.

— Хвилиночку, стривайте, — утрутилася Пейдж. Вона зіскочила з кушетки і зосереджено заходила по кімнаті. — Давайте дійсно трохи подумаємо над «як». Наприклад, як суб’єкт, якому вже за сто, примудряється подолати дужих людей? Це по-перше. Бо, як сказала Пайпер, вони з Даррілом дійшли висновку, що всі жертви вбивці були людьми фізично сильними!

— Напевне, саме тому він… е-е-е… пожирає їх, еге ж? Щоб увібрати в себе їхні властивості, щоб їхня сила стала його силою. Якщо це магія, то дуже давня, навіть доісторична. Але все ж таки — як він примудряється їх убивати?

— А може, він не сам їх убиває, — припустила Фібі. — Може, це за нього робить хтось інший. Вільям Ланкастер завжди мав спільника. Пам’ятаєте Донована Хоуторна?

— Тільки не кажи, що думаєш, ніби він теж живий! — зойкнула Пейдж.

— Пейдж, люба, — звернулася до неї Пайпер і заспокійливо похлопала біля себе по кушетці. — Ходи сюди і сідай біля мене. Якщо ми почнемо впадати в істерику, то далеко наше розслідування не просунеться.

— Я не впадаю в істерику, — заперечила Пейдж і, зітхнувши, всілася на кушетку поруч із Пайпер. — Але, чесно кажучи, почуваюся ошелешеною і розгубленою. Мені починає здаватися, що все було б набагато простіше, якби ми мали справу зі звичайним бісом. Може, це не надто приємна публіка, але з ними принаймні знаєш, як поводитися. Вони досить прямолінійні.

— Може, цей випадок теж є досить простим, якщо розглядати тільки голі факти, — зауважила Фібі.

Раптом вона подивилася на них широко розкритими очима. — Невже я дійсно це сказала? Оце так обмовка — чисто за Фройдом.

— Утім, твоя обмовка — просто в ціль, — підтримала її Пайпер. — У всій цій ситуації було стільки несподіваних обставин та крутих поворотів, що легко забути про те, що розпочалася вона, власне, з головних людських емоцій.

— Саме так, — жваво погодилась Фібі. — І, на мою думку, саме тоді, коли зосередимося на цих головних емоціях, ми зможемо розв’язати проблему. Наскільки я розумію, тут усі емоції зводяться до трьох. Це — кохання, ревнощі й бажання помститися.

— Мабуть, до них слід додати ще й ненависть, — трохи подумавши, сказала Пайпер. — Бо, мабуть, Донован Хоуторн завжди ненавидів Ізабеллу Маршалл. Наважусь також припустити, що тепер, після всього, що сталося, Вільям теж її ненавидить. Але вона вже померла, а він, як виявилося, іще живий.

Фібі кивнула:

— Я думаю! Скільки років пробути в ув’язненні у власному портреті! Тут кого хочеш зненавидиш!

— Тож ми маємо справу з трьома головними людськими емоціями, з великою, так би мовити, трійцею, — резюмувала Фібі. — Це — кохання, ревнощі й жага помсти.

— А чи піддавали коли-небудь сумнівам той факт, що Ізабелла Маршалл померла не природною смертю, а з якихось інших причин? — поцікавилася Пайпер. У відповідь на її запитання Фібі й Пейдж заперечливо захитали головами. — А що трапилося з Мірандою Ненс?

— Узагалі-то, про її долю я дізналася з Інтернету, — відповіла Фібі. — Міранда зникла під час однієї з експедицій до Олександрії. Її тіло знайшли кілька днів по тому, але зовсім не там, де можна було припустити, а в її студії в Каїрі.

— Її тіло було майже неушкодженим, за винятком двох речей: хтось відрізав їй язика і відрубав руки, — продовжила розповідь Пейдж. — Більше того: кожен мистецький твір у її студії, завершений і незавершений, було розтрощено або порізано на шматки.

— Щоби більше не промовляла заклинань і не творила картин із зображенням людського тіла, — стиха промовила Пайпер.

— От-от, — кивнула головою Фібі. — І це ще не все. Упродовж кількох років усі твори Міранди у приватних колекціях також були знищені. Наче хтось хотів викорінити саму згадку про її існування.

— Гадаю, не треба довго думати, щоб здогадатися, ким був отой «хтось», — сказала Пейдж. — То був Донован Хоуторн. Але дозвольте поцікавитися: чому ж у такому разі Донован не переслідував Ізабеллу Маршалл? Якщо вже мститися, то слід мститися головній винуватиці, правда ж?

— Але вона не була головною винуватицею, — заперечила Фібі. — Принаймні не вона промовила закляття. До того ж не останню роль відіграло кохання. Донован Хоуторн був щиро відданим Вільяму Ланкастеру. Що Вільям бажав, він обов’язково отримував. І доки він не потрапив до в’язниці власного портрета, основним об’єктом його бажань була Ізабелла Маршалл.

— Тут може бути й ось що ще, — повільно проговорила Пайпер. — Нам уже відомо, що Вільям і Донован намагалися встановити контроль над думками — і це однозначно. Навіть якщо Міранда й Ізабелла опинилися за тисячі миль одна від одної, я припускаю, що світова мистецька спільнота була в ті часи досить нечисленною, кожного її члена можна було досить легко знайти, тож, мабуть, Донован вирішив спочатку порахуватися з Мірандою, змусивши Ізабеллу ціпеніти від страху в очікуванні неминучої смерті.

— І провести решту життя, увесь час озираючись, — додала Фібі. — У певному сенсі можна сказати, що Донован таки забезпечив Вільяму те, чого той бажав: контроль над Ізабеллою.

— Але ж і Міранда, й Ізабелла вже мертві, — поволі мовила Пайпер. — І, крім самого Вільяма, лишилася єдина жива людина, яка хоч щось знає про цю історію.

— Це Люсіль, — сказала Фібі. — Гадаєте, вона в небезпеці? Стривайте. Яке дурне запитання! Звісно, що їй загрожує небезпека. Це цілком очевидно.

Але вбивство Люсіль нічого не дасть, — заперечила Пейдж. — У ті часи вона була малою дитиною.

— Дитиною, яка знала про плани Міранди та своєї матері, але нічого не зробила, щоб зупинити їх, — заперечила Фібі. — Гадаю, нам слід виходити з того припущення, що Вільям вважає Люсіль своїм ворогом.

— Тоді чому він зволікає? — спитала Пейдж. — Чому б відразу не поквитатися з Люсіль?

— Дійсно цікаве запитання, — сказала Пайпер. При цих словах Фібі й Пейдж враз замовкли і напружено замислилися.

— У неї виникла ідея, — гучно прошепотіла Пейдж декілька секунд по тому. — Я чую, як працює її мозок.

Фібі кивнула:

— І я чую. Точно — у неї виникла якась ідея!

Пайпер закотила очі:

— Гаразд, розумниці. Я скажу вам, у якому напрямку працює мій галасливий мозок. Хоча в цій історії забагато емоцій, у ній проглядається і досить добра організованість. Зараз Вільям займається відновленням свого тіла через вбивства. І він не просто вбиває випадкових людей, а потім відрізає потрібні йому частини тіла. Він має якийсь план.

— Господи, як же я раніше не зметикувала?! — вигукнула Фібі. — Усе це виявляється простіше простого!

— Просто ти зосереджувалася на чомусь іншому, — сказала Пайпер. — Наприклад, Вільям це чи не Вільям? А тепер, коли в цьому ми абсолютно впевнені, слід переключити увагу і зосередитись на тому, що є важливим для нього. І це буде найкращий спосіб вистежити його.

— Отже, ми знаємо, що він жадає помсти, — почала Пейдж.

— Саме так, — сказала Пайпер, кивнувши головою. — І не просто помсти, а помсти у відповідності з певним планом.

— І це означає дві речі, — резюмувала Фібі. — Ми мусимо знайти те закляття, яке він збирається використати для відновлення свого тіла. А ще ми мусимо захистити Люсіль Маршалл.

Він відчув втому, і це його здивувало.

Усе життя його вчили бути напоготові. Не здаватися, перемагати. Ігнорувати біль, утому, навіть власні бажання. І він ніколи не йшов наперекір засвоєним правилам, навіть не намагався.

До того ж за всім цим стояв постулат: він був лише засобом, інструментом — і нічим іншим. Його власні потреби та бажання не мали значення. Найважливішою була остаточна мета.

Яка зараз, після довгого чекання, була уже близько. І він мав відчути піднесення, але натомість відчув втому і виснаження. Як бігун-марафонець, який відчув на останній милі, що ноги більше його не слухаються, не рухають його вперед.

«Уперед, — подумав він. — І тільки вперед».

Він мав дивитися тільки вперед. Прагнути до мети.

І лише після її досягнення він зможе дозволити собі відпочинок. Виспатися і мріяти власні мрії замість чужих.

«Цікаво, як я почуватимуся під час відпочинку?» — подумав він.

Але його розум, зазвичай кмітливий і вправний, коли йшлося про знаходження правильного маршруту, про шляхи нападу та відступу, просто відмовлявся зазирати так далеко у майбутнє. Він рвучко підвівся. Немає сенсу розмірковувати про те, що може бути. Може — не те слово, на якому слід робити розрахунки.

Натомість, стоїчно долаючи втому, він зосереджено заходив по кімнаті, збираючи все необхідне для ночі, що чекала його попереду. Не мав він часу на власні мрії! Не зараз. Ще рано. Поки що він має робити те, що робив завжди. Те, що вдавалося йому найкраще.

І він зробить те, що слід зробити.

Тихо й обережно він вийшов у темряву.

Розділ 13

— А ти певна, що це необхідно? — спитала Люсіль. — Я так не люблю комусь нав’язуватися!

— Це не нав’язування, ні, це — необхідність, — уже вкотре запевняла бабцю Фібі. — До того ж нам буде дуже приємно приймати вас у себе, — додала вона, зображуючи на обличчі якомога привітнішу посмішку.

Переконати Люсіль Маршалл, що після виходу зі шпиталю найкраще для неї — завітати до Холівелл Менор, виявилося навіть складніше, аніж переконати в цьому Пейдж і Пайпер. Але Фібі не бачила іншої можливості гарантувати безпеку Люсіль. Звичайно ж, вона розуміла, що приїзд міс Маршалл матиме певні ускладнення. Але, тим не менше, не було кращого способу захистити її. І зберегти її життя.

Після довгих умовлянь Фібі вдалося-таки переконати сестер у власній правоті. Зрештою, захист невинних і непорочних був їхнім головним завданням. До того ж, якщо Вільям і (як потайки сподівалася Фібі) його поплічник таки насміляться заявитися до Холівелл Менор, щоб поквитатися з Люсіль, їй з сестрами вдасться вбити двох зайців одним пострілом. Таким чином, переїхавши до них, Люсіль матиме найнадійніший захист, а Вільям та компанія змушені будуть вибратися зі схованки — і потрапити просто в «обійми» чаклунок, які на них з нетерпінням чекатимуть.

А поки що Фібі мала якось виманити Люсіль з її шпитальної кімнати.

— Послухайте, міс Маршалл, — сказала вона, поставивши на підлогу величезний букет квітів від містера Зануди. — Я розумію, що ми знайомі лише кілька днів, тож не можемо сказати, що добре одна одну знаємо. Але ви були зі мною дуже відверті. Ви розповіли мені те, що нікому й ніколи не розповідали. Тож дозвольте тепер й мені бути відвертою з вами.

Вона схвильовано зітхнула і поглянула на Люсіль впритул.

— Я впевнена, що ви у небезпеці й упевнена, що мені не треба довго пояснювати вам чому. Як це не дивно, але виявилося, що ми мали рацію. Зло випустили на свободу. Рано чи пізно його жертвою можете стати ви.

— Тим більше, мені не можна до вас їхати, — відразу ж знайшлася Люсіль. — Бо тоді в небезпеці опинитеся й ви. Хіба ж ви не казали мені, що ваша старша сестра має дитину?

— Ми з сестрами здатні захистити себе, повірте, — відповіла Фібі. — Більше того: ми здатні захистити й вас. Я можу вам, звичайно ж, пояснити причину своєї впевненості, але, якщо чесно, мені б не хотілося цього робити. — 3 цими словами Фібі нахилилася і лагідно взяла Люсіль за руку. — Колись ви мені вже довірилися. І я прошу вас довіритися мені знову. Їдьмо до нас, Люсіль.

— Не знаю, їй-богу не знаю, — відповіла міс Маршалл. Зітхнувши, вона сіла на край ліжка. — Усе життя я намагалася триматися подалі від людей. Повірте, це була не просто примха, це, на моє переконання, був єдиний спосіб обмежити розповсюдження того зла, яке покликали до життя Вільям та Донован. А тепер ви кажете, що мої зусилля пропали надаремне, і просите поставити вас та ваших сестер під загрозу, втягнути в цю історію.

— Ваші зусилля не пропали надаремне, — заперечила Фібі. — Це був мужній і сміливий крок з вашого боку, Люсіль. Крок, який, я певна, дався вам дуже непросто і за який ви заплатили дуже високу ціну — особистим життям. Але зараз настав час зробити ще один крок — у протилежний бік. Уникати людей, щоб їх захистити, — тепер це не допоможе. Зло вирвалося на волю, і я впевнена, що рано чи пізно воно прийде до вас, щоб помститися. Розумію, я говорю жахливі речі, але це правда.

— Тож, ви хочете, щоб я зробила мішенню зла ще й вас із сестрами, так?

— Ні, не так, — швидко відповіла Фібі. — Просто я намагаюся переконати вас, що зараз мішенню зла є ви, тож дозвольте захистити вас. Якби я не була впевнена у нашій здатності вас захистити, я б не вмовляла переїхати до нас.

Люсіль замовкла.

— Отже, ви хочете, щоб я була приманкою, так? — нарешті спитала вона.

— У певному сенсі — так, якщо до цього дійде, — зізналася Фібі.

Люсіль підвелася.

— І чому ви мені відразу цього не сказали? — спитала вона. — Збираймося. Їдьмо.

— З Пейдж ви вже знайомі, — сказала Фібі трохи згодом. — А це моя старша сестра — Пайпер та її малюк Ваят.

— Дуже рада з вами познайомитися, — сказала Люсіль. — І дуже вдячна вам за те, що запросили мене погостити.

Зі шпиталю вони ненадовго заїхали до помешкання Люсіль, де бабця взяла деякі речі. Фібі була здивована її вибором житла. Якби вона трохи задумалася — а думати про це у неї часу не було — то припустила б, що сама Люсіль мешкала в оселі на кшталт Будинку з фресками, тільки менших розмірів: це мав бути старий і солідний вікторіанський особняк, оточений, як і належить, високим цегляним муром, порослим плющем.

Виявилося, що Люсіль мешкала у квартирі на горішньому поверсі фешенебельного хмарочоса. Квартира була облаштована сучасно і практично. Стіни між книжковими шафами прикрашали фотографії — як чорно-білі, так і кольорові — зроблені у всіх куточках світу. Фібі відзначила, що у шафах було повно книг про подорожі: путівники, альбоми, подорожні спогади. Але ніде не було видно художніх книжок чи картин.

З квартири око милував прекрасний краєвид — майже на всі триста шістдесят градусів. Поки Люсіль пакувала свої речі у валізу, Фібі стояла посеред вітальні й, повільно обертаючись, просто дивилася навкруги.

— Я сама так постійно робила, коли тільки перебралася сюди, — зауважила Люсіль, повертаючись до вітальні. Поклавши маленьку валізку на кушетку, вона підійшла до Фібі та стала поруч. — Принаймні один раз на день. Я й досі інколи так роблю. Дійсно, я вирішила усамітнитися від світу, але це не означало, що я втратила до нього інтерес. Навпаки: мені хотілося побачити якомога більше.

— І вам це добре вдалося, мушу визнати, — зауважила Фібі, вказуючи на книжки та фотографії.

Якусь мить Люсіль мовчала, уставивши погляд у вікно.

— Я зробила те, що могла, те, що вважала за потрібне, — нарешті заговорила вона. — І якби ви знали мою маму, якби бачили, що з нею сталося після знайомства з Вільямом Ланкастером… — Голос її затремтів. — Інколи мені здається, що він таки переміг. Вона не змогла забути того, що їй довелося пережити. Пам’ять про ті події переслідувала її решту життя. А в мене… в мене вселився страх.

— Це — цілком природно, — запевнила її Фібі.

— Було б також цілком природно, якби з часом мені вдалося цей страх подолати, — відверто зізналася Люсіль. — Але я так і не спромоглася цього зробити. Щоразу, коли у мене з’являлося бажання вийти, так би мовити, у світ, робити все те, що роблять інші люди: кохати, ростити дітей — мені завжди пригадувалося обличчя моєї мами, коли вона, нарешті, збагнула, чим обернулася її кохання до Вільяма.

Знаю: важко судити усіх за однією людиною, — вела Люсіль, не давши Фібі вставити свій коментар. — Особливо за такою схибленою людиною, як Вільям Ланкастер. Але від цієї думки мені не ставало легше, і страх мій не минав. Чесно кажучи, Фібі, усі ці роки я поводилася як боягуз. І от настав час припинити поводитися так ганебно. І саме тому сьогодні я їду з вами. Якщо мені судилося померти, то я принаймні помру вільною людиною.

— До цього не дійде, Люсіль, — заспокоїла її Фібі. — Про це ми з сестрами подбаємо, повірте.

«І тепер я мушу будь-що дотриматися даної обіцянки», — подумала Фібі, спостерігаючи, як Пайпер та Люсіль вітаються на порозі особняка Холівелл Менор.

— Ми дуже раді, що ви до нас приїхали, міс Маршалл, — сказала Пайпер.

— Люсіль, — відразу виправила її бабця. — Фібі слід було вам про це сказати.

— Так, Люсіль, — з посмішкою повторила Пайпер. Ваят писнув, простягнув рученята — і Люсіль не встигла й оком змигнути, як він опинився у неї на руках. — Здається, у вас тут вже з’явилися шанувальники, — зазначила Пайпер.

— О Господи, — ошелешено зойкнула Люсіль, в обіймах якої так несподівано опинився вертлявий та писклявий малюк. — Такий крихітний, еге ж? — Тут Ваят обійняв бабцю за шию, увіткнувся в неї носиком і щось заворкотів. — І такий красунчик!

— У цьому він увесь пішов у тата з мамою, — зауважила Фібі.

Цієї миті малий висунув язичка і почав тпрукати.

— Вибачте, наразі не можу познайомити вас із своїм чоловіком Лео, — сказала Пайпер. — Він поїхав у справах за місто.

— Мені б дуже хотілося з ним познайомитися, — ввічливо, але з ледь помітною осторогою сказала Люсіль.

Запала трохи ніякова тиша.

— Ми так і не вирішили, яка кімната буде вам до вподоби, — швидко знайшлася Пейдж. — І тому залишили вибір за вами. Одна кімната виходить вікнами на вулицю, а друга — у внутрішній двір, у наш сад — якщо його можна так назвати.

— Та, мабуть, мені більше до вподоби та, що виходить у сад, — відразу ж зробила свій вибір Люсіль. — Завжди приємно дивитися на квіти та дерева.

— Чудово. Тоді я віднесу туди вашу валізку, — сказала Пейдж. Взявши валізку, вона рушила сходами вгору. — А тим часом Фібі й Пайпер покажуть вам решту будинку.

— Якщо ви ставитиметеся до мого приїзду як до офіційного візиту, то нічого путнього з нього не вийде, — раптом зауважила Люсіль, коли Пейдж пішла на горішній поверх. — Якщо ми увесь час тільки те й робитимемо, що змагатимемося у ввічливості, то у вирішальний момент у нас не буде повного взаєморозуміння.

Почувши відверте зауваження Люсіль, Пайпер іронічно посміхнулася.

— Навіть якщо ми запросили вас до себе, маючи на думці власні приховані мотиви, ви все одно наша гостя, Люсіль, — сказала вона. — І нам дійсно дуже приємно приймати вас у своєму домі.

— Відпочивайте, поки є вільний час, — багатозначно мовила Фібі, забираючи Ваята у Люсіль і передаючи його Пайпер. — Бо мені здається, що невдовзі нам стане не до відпочинку.

— Може, комусь чаю? — спиталася Пайпер.

— З великим задоволенням, моя люба, — сказала Люсіль і засіяла від радості. Кинувши пустотливий погляд на Фібі, вона знову забрала до себе Ваята і, узявши під руку Пайпер, повела її в кухню з таким виглядом, наче краще за неї знала, куди треба йти.

— Сюди, будь ласка.

Розділ 14

— Пайпер, з тобою все гаразд? — Голос Джила пролунав біля самісінького вуха, і Пайпер аж підскочила від несподіванки.

«А він і не міг по-іншому привернути мою увагу — тільки ставши поруч і гаркнувши у вухо», — подумала вона. Коли у клубі «РЗ» збиралося забагато відвідувачів, там ніколи не бувало тихо, але сьогодні галас просто-таки зашкалював. — Намагання знайти у житті попри погані новини і щось гарне останнім часом стало постійним заняттям не тільки для неї, але й для відвідувачів її клубу.

Новини про недавнє вбивство і подробиці попередніх вбивств були основною темою усіх випусків новин. Тож не дивно, що звістка про те, що останні години свого життя Норман Джонс провів саме в «РЗ», приваблювала до її закладу рекордну кількість відвідувачів. І доброю новиною було те, що це було на користь її бізнесу. Цей факт, хоча й суперечливий, ігнорувати було неможливо.

Погана ж новина полягала в тому, що через небезпеку, що нависла над мешканцями міста, персонал її клубу постійно знаходився на межі нервового зриву. Працівники, котрі за нормальних обставин досить легко знаходили спільну мову, тепер просто кидалися одне на одного. Здавалося, сама атмосфера клубу містила в собі якусь химерно-зловісну енергію, була наелектризованою до краю. Інколи Пайпер здавалося, що ось-ось між відвідувачами почнуть проскакувати іскри.

Але найгіршим було те, що після відчутних успіхів, досягнутих відразу ж по смерті Нормана Джонса, їхнє розслідування затупцювало на місці. Вони вже зверталися до «Книги таїнств», але там не було посилань стосовно Вільяма Ланкастера чи відновлювального заклинання, яким він, вочевидь, скористався. Деякі подібні заклинання, написані їхніми предками, сестрам таки вдалося розшукати, але достеменно дівчата не знали, як їх слід застосовувати, бо для протидії планам Вільяма Ланкастера треба знати напевне, що саме він замислив.

«Хто б міг подумати, що мені колись доведеться дізнатися про такі численні способи відновлення живої тканини!» — подумала Пайпер.

— Пайпер! — знову загуло у неї у вусі.

— Вибач, Джиле, — відповіла Пайпер, повертаючись до нового директора і перекрикуючи гамір у залі. — Я не навмисне. Просто трохи відволіклася — тільки й того.

— Ну і людей у нас сьогодні! — вигукнув Джил і демонстративно закотив очі, компенсуючи в такий спосіб брак можливості нормально спілкуватися через неймовірний шум.

Пайпер мимоволі посміхнулася. Хоч як би не докоряли їй сестри за начебто поспіх у прийнятті рішення, але правда полягала в тому, що вона ще жодного разу не мала підстав засумніватися в його правильності. І навіть якби ті з’явилися, вона швидко відкинула б їх через вправність, з якою Джил владнував усі труднощі у роботі.

Загибель Нормана Джонса, неминучий приїзд поліції з подальшими розпитуваннями, неймовірна кількість відвідувачів — ніщо не могло вплинути на доброзичливу вдачу Джила. Він з такою невимушеністю спілкувався з репортерами, що Пайпер не довелося самій давати інтерв’ю — і ця обставина справила на неї найприємніше враження.

Пайпер не любила затертих шаблонних фраз, але одна з них ніяк не йшла у неї з голови: «непохитний як скеля». Як тільки нагромаджена негативна енергія загрожувала вивести ситуацію з-під контролю, Джил швидко все «розрулював».

— Я не просила нагадати мені, щоб я надбавила тобі платню? — спитала Пайпер, відвівши погляд від Джила й оглядаючи зал, де людей набилося під зав’язку.

— Дуже рідко — кожні п’ятнадцять хвилин за останні два дні, — відповів Джил. — Не турбуйся. Я веду облік.

— Ні фіґа собі! — вирвалося у Пайпер. — Вибач, я хотіла сказати: «Оті добре!» Ситуація така химерна і напружена, що нічого не тримається в голові.

— Я тебе добре розумію, — сказав Джил і теж окинув поглядом клуб, щоби пересвідчитися, чи все гаразд. І поки що все було гаразд. — Але справи йдуть добре. А це вже не абищо, еге ж?

— Авжеж, — відповіла Пайпер. — Але біда в тому, що у мене на душі неспокійно, я відчуваю небезпеку.

— Я прекрасно розумію про що ти, — відразу погодився з нею Джил. — Наразі ми маємо справу з чимось типу веселощів засуджених до страти з бенкетом під час чуми. Але що поробиш! Така вже є людська натура! Її не змінити. Тому слід якомога вправніше ухилятися від ударів долі та намагатися дістати хоч якийсь зиск з ситуації.

— Цікава філософія, — зазначила Пайпер.

— Але бачу, що тобі вона не до вподоби, — відповів Джил.

— Я цього не сказала, — заперечила Пайпер. — Просто сама не знаю, як далеко може зайти нинішня ситуація. Чесно кажучи, філософія ухиляння від ударів долі ніколи мені не подобалася, хоча дійсно бувають часи, коли вона є доречною.

— Наприклад, зараз, — сказав Джил. Пайпер здалося, що навіть крізь галас, що панував у залі, вона почула спокійну й іронічну рішучість у його голосі.

— Наприклад, зараз, — погодилася вона. — Поки що. А взагалі-то… — вона замовкла і похитала головою, — узагалі-то такий підхід є для мене надто пасивним.

— Чи не хочеш ти, часом, сказати, що я розніжений невдаха? — іронічно поцікавився Джил.

Пайпер відчула, як у грудях швидко утворився клубочок сміху, готовий ось-ось вибухнути.

— Зовсім ні, — відповіла вона з приязною посмішкою. — Просто я гадаю, що коли плисти за течією, то можна дістатися тільки туди, куди вона тебе винесе. Іноді треба зробити вибір, чітко взяти якусь сторону, а потім твердо відстоювати свою позицію.

— У принципі я з тобою повністю згоден, — відповів Джил. Раптом Пайпер відчула на собі його вивчально-допитливий погляд, яким він хвилину тому прискіпливо оцінював ситуацію в клубі. — А я й не думав, що ти боєць, Пайпер.

— Зовнішність часто буває оманливою, — невимушено відповіла Пайпер, відчувши, як їхня розмова поступово починає торкатися небажаних тем. Хоч як би він їй не подобався і хоч як би високо вона не цінувала його роботу в клубі, їй зовсім не хотілося розмірковувати вголос — бозна з ким (можливо, із ним) їй випасть воювати.

— Тут я теж з тобою згоден, — зазначив Джил.

— Давай перевіримо, чи погодишся ти зі мною втретє, — запропонувала Пайпер. — Тобі, часом, не видно, що відбувається за столиком номер дванадцять?

Джил миттєво поринув у роботу і став придивлятися до двох груп відвідувачів, котрі явно не могли поділити вільний столик, розбираючись, хто з них підійшов до нього першим.

— Здається, перемога буде за хлопцем, що стоїть ліворуч, — зробила припущення Пайпер. — Хоча особисто я оштрафувала б його на кілька очок за те, що він начепив на себе оту жахливу краватку — вона йому зовсім не пасує.

Джил простогнав з удаваною огидою, зображаючи з себе обуреного естета.

— Що ж, мені тільки й залишається, що втішити переможеного, який, здається, на цілих п’ятдесят чи шістдесят фунтів важчий за мене. І чому це вайлуваті велетні так полюбляють заходити в наш клуб? Вимагаю додаткову надбавку за небезпечну роботу до тієї надбавки, яку ти так хотіла мені запропонувати.

— Уважай, що ти її вже маєш, — відповіла Пайпер. — Піду подивлюся, чи не можна десь організувати трохи вільного місця для ще одного столика. А тим часом ти пригости містера Велетня і його даму коштом клубу — для підсолодження гіркоти поразки — і дай особисту гарантію, що наступний вільний столик буде їхнім.

— Гаразд, але тільки якщо ти не вчитимеш, як мені слід виконувати свою роботу.

Пайпер не втрималася і розсміялась. Їй відверто подобався стиль поведінки Джила.

— І не думай, — заперечила вона. — Начальник тут я. І наказую тобі, як начальник, швидко піти до столика номер дванадцять, поки ті вояки не розпиляли його навпіл.

— І як я про це раніше не здогадався? — скрушно спитав Джил.

Весело посміхнувшись, Пайпер стала пробиратися до бару.

Розділ 15

— Ти гадаєш, це спрацює? — поцікавилася Пейдж.

— Неодмінно, — запевнила Фібі.

Стоячи по різні боки ліжка Пейдж, сестри похмуро дивилися одна на одну. Першою озвалася Фібі:

— Немає причин, чому б це не спрацювало, — сказала вона з ваганням у голосі.

— Ага, тільки чомусь досі мало що спрацьовувало взагалі, — похмуро заперечила Пейдж.

— Припини. Нам слід думати позитивно. Тим більше, що певного прогресу ми все ж таки досягли. Окрім того, вже мільйон разів перевірили обрані варіанти. Що ж ми — даремно старалися? Мені набридло сидіти і чекати з моря погоди, Пейдж. Я хочу діяти.

— Та хіба ж я проти? Останнім часом я вивчала купу новітніх прийомів. Чому б і цей не опанувати?

— От бачиш? — мовила Фібі. — Я ж казала тобі, що спрацює!

— Та невже! — іронічно пирхнула Пейдж.

Доброю новиною було те, що за останні кілька днів нових убивств не скоєно. Погана ж новина полягала в тому, що у всіх трьох сестер виникло таке відчуття, наче їх приєднали до живої ходячої бомби. Те, що ця бомба колись вибухне, під сумнів навіть не ставилося. Питання, скоріше, стояло у такій площині: коли вона вибухне, де і якою буде зона ураження. Оскільки з їхнім дослідженнями щодо відновлювальних заклинань виникли тимчасові проблеми, а Пайпер наразі була зайнята у клубі, Фібі з Пейдж виробили свій власний план дій.

— Люсіль і досі зайнята? — змінила тему Пейдж. Фібі кивнула.

— Вони внизу з Ваятом слухають «Моцарта для малюків».

— А у нас є «Моцарт для малюків»?

— Тепер є, — з посмішкою відповіла Фібі. — Люсіль його замовила, і його привезли сьогодні вдень. А разом із Моцартом — двомісячні запаси провізії та букети свіжих квітів майже для кожної кімнати в будинку. Не знаю, що думаєте ви з Пайпер, але особисто я збираюся благати Люсіль, щоб вона залишилася у нас назавжди.

Той скоріше гіпотетичний, аніж реальний дискомфорт, що міг виникнути з приїздом Люсіль до Холівелл Менор, повністю щез під кінець першого ж дня її перебування. Наступного ранку в сестер було таке відчуття, що Люсіль жила з ними завжди. Вона не тільки не заважала, а навпаки — усіляко намагалася допомогти. Інтуїтивно визначивши найуразливіший об’єкт у домі, який потребував постійної турботи, вона відразу заходилася піклуватися про Ваята, зосередивши на ньому майже всю свою увагу. Малий та бабця порозумілися так добре, що Пайпер дала Менді, няньці Ваята, кілька днів відгулів. Може, Люсіль і не палала бажанням прогулюватися з малим у парку, але це зовсім не означало, що вона збиралася з ним нудитися. Ще у перший день у Холівелл Менор вона встигла зробити декілька телефонних замовлень — і згодом полинув потік всіляких доставок, призначених здебільшого для Ваята. Тепер малюк був власником повної колекції DVD з творчістю австралійської групи «Вігглз», що спеціалізується на розважальних програмах для дітей, а також мультиків про паровозика Томаса. Після засвоєння Ваятом «Моцарта для малюків» Люсіль збиралася придбати для нього «Ейнштейна для малюків».

Але Ваят був не єдиним, хто мав зиск від щедрот Люсіль. Сестер вона теж балувала подарунками, в основному у вигляді харчів, що безперервно постачалися до будинку. Тут, як і з Ваятом, її підхід до справи був ґрунтовно обміркованим. Вона подбала, щоб кожна з сестер мала те, що їй було найбільше до вподоби — скажімо, якийсь конкретний сорт чаю чи кави. Дізнавшись про пристрасть Пейдж до гарячого шоколаду з пастилками, вона забезпечила їх досхочу.

Гарячий шоколад являв собою імпортовану з Франції примхливо-вигадливу суміш. Пастилки купувалися виключно домашнього, а не машинного виробництва. Люсіль буквально розбещувала їх своєю щедрістю.

— Цікаво, як вона відреагує, якщо ми запропонуємо їй породичатися і залишитися у нас жити? — уголос подумала Пейдж.

— Гарна ідея, — погодилась Фібі.

— Як ти гадаєш, може, не варто їй розповідати про те, ким ми насправді є? Нехай сприймає нас такими, як бачить, — правила далі Пейдж. — Бо нам важко буде все пояснити нашій колись втраченій і нещодавно щасливо знайденій родичці.

— Наприклад, чому Ваят — така здібна дитина, незважаючи на вік? — озвалася Фібі, до речі, впевнена, що малюк і без магічного спадку буде найталановитішою дитиною у світі.

— Між іншим, Люсіль і досі не познайомилася з Лео, — сказала Пейдж. — Будемо сподіватися, що він не телепортується до вітальні саме в той час, коли Люсіль та Ваят переглядатимуть диск із програмою групи «Вігглз».

— Ну що, відволіклися — і досить, — сказала Фібі. — А тепер повернімося до роботи.

— Не заперечую, — сказала Пейдж. — Ти маєш картинку?

— Маю, — підтвердила Фібі. — Розгорнімо мапу.

Зосереджено і серйозно сестри розгорнули на ліжку Пейдж мапу Сан-Франциско. Довго посперечавшись, вони вирішили поворожити на магічному кристалі.

Узагалі-то, найліпше з сестер вправлятися з магічним кристалом уміла Пайпер, але вона мала найменше вільного часу через роботу в нічному клубі. А Фібі й так вже урізала свій робочий графік у газеті. Від дня урочистого відкриття Будинку з фресками вона провела за своїм робочим столом у редакції дуже мало часу. Спочатку її начальниця воліла не звертати особливої уваги на таке прохолодне ставлення до роботи, особливо після того, як Фібі несподівано потоваришувала з Люсіль, але тепер вона почала вже виказувати певне занепокоєння.

Преса, радіо та телебачення й надалі приділяли багато уваги урочистостям з нагоди відкриття Будинку з фресками. Цьому, як не дивно, сприяв той факт, що Люсіль раптово знепритомніла. Те, що вона зомліла перед до того невідомим портретом Вільяма Ланкастера, не могло не додати інтересу до раніш опублікованих листів Ізабелли та Вільяма, які й досі визначали тематику колонки Фібі. Знову на робочому столі громадилася купа листів, які потребували її уважного ока. Звісно, вона могла домовитися, щоб ці листи привезли їй додому і спокійнісінько з ними попрацювати, але задля безпеки Люсіль сестри не хотіли зайвої присутності сторонніх у Холівелл Менор. Тому Фібі мала завтра з’явитися на роботі мало не вдосвіта.

Пейдж, яка працювала на кількох роботах з неповним робочим днем, домовилася зі своїми роботодавцями про двотижневу відпустку. Вона сподівалася, що до того часу їй та сестрам вдасться впоратися з цією проблемою, але ще й хотілося мати додатковий час, щоб краще приготуватися до зустрічі з Вільямом Ланкастером і знищити його злий дух раз і назавжди.

Уранці, коли Пейдж обдумувала, як діяти далі, її осяяла оригінальна ідея. Це осяяння прийшло швидко й несподівано і так само швидко й несподівано набуло реальних обрисів, що Пейдж навіть здалося: ось вона підведе очі — і побачить перед собою яскраву електричну лампочку, яка це осяяння їй дала.

Річ у тім, що вони чекали, поки Вільям зробить наступний крок, а це було те саме, що чекати, поки він сам заявиться до них додому. Але чекання не було стилем поведінки чаклунок. Зазвичай вони самі знаходили поганців і знищували їх.

Тож якщо Вільям Ланкастер не йшов до них, вони самі до нього прийдуть, бажано завчасно, щоб врятувати життя людини — чергової жертви його схибленої свідомості. Тому й вирішено було вдатися до магічного кристалу. Для посилення його ефективності Фібі з’їздила до Будинку з фресками і зробила цифрове фото повнорозмірного портрета Вільяма. Потім пішла до найближчої аптеки, де був принтер, і віддрукувала дві копії цього портрета, які Пейдж мала намір використати під час ворожіння над магічним кристалом. Звісно, ці знімки не могли дати такого сильного зв’язку, який забезпечила б якась річ, що належала Вільяму, але це було все, що вони мали, і це однозначно краще, аніж нічого взагалі.

Що у Пейдж виходило добре, так це імпровізація.

— Готова? — спитала Фібі.

— Завжди готова! — зіронізувала Пейдж, пригадавши скаутський девіз.

Вибираючи закляття, Пейдж зупинила свій вибір на найпростішому, побудованому на фундаментальних засадах буття. Основою цього закляття — які багатьох інших — були земля, повітря, вогонь і вода. Ці поняття мали особливо важливе значення для заклинань, що стосувалися матеріальних об’єктів і визначення їхнього місцезнаходження за допомогою магічного кристала.

Але Пейдж вирішила на цьому не зупинятися. Ворожіння з використанням магічного кристала давало чітку відповідь саме тоді, коли була якась річ особи, яку шукали. Але то була розкіш для Пейдж. Усе, що вона мала — це копії портрета Вільяма Ланкастера. Цей недолік вона збиралася компенсувати за рахунок звертання до сторін світу і до чотирьох стихій.

Умостившись на ліжку обличчям до мапи і підібгавши ноги так, наче вона сиділа в таборі перед вогнищем, Пейдж прихилилася головою до спинки. Вони з Фібі принесли з кухні велику дошку для нарізання хліба і підклали її під мапу. Невеличкий розгорнутий аркуш надійно розмістився на великій дошці, навіть не вкриваючи всю її поверхню.

Пейдж по порядку розклала предмети, необхідні для першого заклинання: чотири білі свічки, щільно вправлені у масивні скляні держаки. Вони позначали чотири сторони світу, вказані на мапі: північ, південь, схід і захід.

На нічному столику біля ліжка Пейдж стояли напоготові миска чистої води, фотокопії Вільямового портрета, тоненький золотий ланцюжок, грудочка землі з парку біля Будинку з фресками, а також коробочка сірників. Вона зробила глибокий вдих, щоб заспокоїтися і сконцентруватися, а Фібі тим часом вимкнула верхнє світло, і кімнату поглинула темрява нічного міста, розбавлена слабким мерехтінням вуличних ліхтарів.

— Що ж, — мовила Пейдж. — Давай шукати цього невдаху-зловмисника.

Вона рішуче взяла коробку з сірниками, витягла один і запалила. Вогонь сірника у темній кімнаті здавався неймовірно яскравим. У ніздрі Пейдж вдарив гострий запах сірки. Коли полум’я почало горіти рівно, вона піднесла сірник до гнотика першої свічки і пробурмотіла слова обраного заклинання.

— Північ.

Гнотик загорівся рівним полум’ям.

— Південь.

Пейдж торкнулася сірником найближчої до себе свічки.

— Схід. Захід.

Обережними і вивіреними рухами Пейдж одну за одною запалила свічки. У замкненому просторі їхні вогники горіли рівно, не коливаючись, заливаючи мапу м’яким золотавим світлом. Помахом руки Пейдж загасила сірник, а потім, продовжуючи чаклувати, повторила заклинання про чотири сторони світу:

Північ, південь, захід, схід.

Вас благаю — поможіть!

Що шукаю — покажіть!

Де шукати — розкажіть!

Ледь встигла вона промовити ці слова, як нерухоме полум’я свічок спалахнуло сильніше.

— Поки що все йде добре, — промимрила Фібі, ставши біля нічного столика.

«А тепер — частина друга», — подумала Пейдж.

Не зводячи очей з мапи, вона простягла руку до столика і намацала грудочку землі, яку Фібі принесла з клумб у парку біля Будинку з фресками. Узявши пучку цієї землі, вона кинула її на поверхню мапи.

— Земля, — сказала Пейдж.

Нахилившись, вона легенько дунула — і земля розпорошилася по всій мапі аж до куточків.

— Повітря.

Не зводячи очей з мапи, Пейдж знову простягла руку, і Фібі поставила їй на долоню миску з водою.

— Вода, — мовила Пейдж.

Вільною рукою вона взяла фотографію Вільямового портрета, яку їй теж подала Фібі. Міцно і непорушно тримаючи миску, Пейдж поклала фотографію у воду. Та легенько погойдувалась на поверхні води. Пейдж затамувала подих. Фотографія при цьому лишалася на поверхні саме там, де було потрібно. Повільно й обережно, обома руками Пейдж поставила миску на найближчу до себе, непокриту мапою частину хліборізної дошки.

«Поки що все гаразд, — подумала вона. — А тепер — те, що приведе в дію всю цю конструкцію».

— Вогонь.

Знову простягла вона руку. І Фібі поклала в неї другу фотографію Вільямового портрета. Тепер рухи Пейдж стали швидкими і вправними. Тримаючи фотографію посередині, вона по черзі підпалила кожен її кінчик від чотирьох свічок, що символізували сторони світу. При цьому вона дотримувалася тієї самої послідовності, у якій ці свічки запалювала: північ, південь, схід, захід.

Фотопапір зайнявся швидко, краї фотографії почорніли й почали скручуватися. Коли полум’я торкнулося пальців Пейдж, вона кинула рештки фото в самісінький центр мапи. Він догорів на льоту і упав на мапу дощиком дрібного чорного попелу. Задоволена своєю вправною роботою, Пейдж завершила заклинання:

Земля і повітря, вогонь і вода,

На допомогу кличу вас я,

Зло, що сховалося, жде свою мить,

Де воно криється — нумо, скажіть!

Не встигла Пейдж промовити це заклинання, як одночасно трапилося кілька подій. Вода у мисці збурилася, як під час шторму. Язички полум’я на свічках несамовито застрибали і затріпотіли. А потім усе вгамувалося так само швидко, як і збурилося. Полум’я свічок знову стало нерухомим. А коли Пейдж поглянула на миску, то побачила, що фотографія Вільяма опустилася на дно і лежала там обличчям догори.

— Що ж, здається, заклинання діє, — прошепотіла вона Фібі. Не наважуючись відвести погляд від мапи, Пейдж простягла руку за останнім предметом, що лежав на нічному столику. То був тоненький золотий ланцюжок. Золото символізувало чистоту. Вона взяла ланцюжок і підняла над малою, звісивши до-низу один його кінець. Він звисав абсолютно вертикально, як і язички полум’я свічок, що скидалися на вартових з чотирьох боків.

— Нумо! — пробурмотіла Пейдж, наче заохочуючи. — Покажи мені, де він є. Він має бути десь тут. Покажи мені, де ховається його зловісна мармиза.

Ланцюжок почав гойдатися. Спочатку — потихеньку, а потім усе сильніше. Раптом свічка, що означала «схід», згасла. Ланцюжок засмикався в пальцях у Пейдж. Вона відчула, що він почав нагріватися. Потім так само раптово згасла свічка, що означала південь. Рука Пейдж сіпнулася ліворуч, на захід. Вогник цієї свічки спалахнув яскравіше і ще більше здійнявся догори. Полум’я свічки, що означала північ, залишалося рівним і непорушним, як Північна зірка, як постійна точка відліку.

— Ой! — раптом скрикнула Пейдж. За мить ланцюжок з приємно теплого став дуже гарячим, тож вона його не втримала: рука конвульсивно смикнулася, і Пейдж впустила ланцюжок. Він упав на мапу геометрично-бездоганним кружальцем і почав скручуватися, як змія. Цієї миті згасли й останні дві свічки.

— Світло! — схвильовано мовила Пейдж. — Фібі! Увімкни світло.

Замість того щоб йти через усю кімнату до вимикача люстри, Фібі нахилилася і увімкнула нічник біля ліжка Пейдж, потім присунула його, щоб світло падало просто на мапу. Ланцюжок лежав на ній бездоганно рівним кружальцем. Через його центр проглядався маленький сегмент мапи.

— Нам це вдалося! — видихнула Пейдж стишеним голосом. — Неймовірно! Заклинання спрацювало. Тепер ми знаємо, де він знаходиться. — Вона схилилась над мапою і почала уважно її роздивлятися, намагаючись не зрушити з місця кільце ланцюжка. — Схоже, що це десь…

— Хвилиночку! — раптом перервала її Фібі — вона теж, низько схилившись над мапою, ретельно вдивлялася у позначки та назви. — Я знаю, де це, і ти теж знаєш.

Пейдж сперлася на спинку ліжка.

— О ні. Тільки не це! — сказала вона.

— Боюся, що саме це, — розчаровано кивнула Фібі. — Саме в цьому місці знаходиться Будинок з фресками.

«Сила. Немає нічого кращого, аніж відчуття сили», — подумав він.

Він відчував, як вона швидко розливається по венах, міцніша за найсильніший наркотик, запаморочливіша за найкраще вино. Обпікаючи його зсередини, очищаючи, як вогонь. Це прекрасне відчуття майже компенсувало ті страждання, яких йому довелося зазнати раніше. Він був майже готовим до того, що мало статися. Скоро, ой скоро помститься він своїм кривдникам! Від цієї думки його руки починали тремтіти.

«Але ж ні! — подумав він. — Я не піддамся слабкості, навіть якщо це — слабкість мого бажання».

Натомість він зусиллям волі зупинив дрож і міцніше взявся за посудину, що тримав у руці. А потім спокійною і міцною як скеля рукою повільно підніс до світла келих, наповнений яскраво-червоною рідиною.

«Який він прекрасний, цей еліксир життя, і досі теплий», — подумав він. І коли він знову почав пити, коли сила шаленим нестримним потоком знову полилася по його венах, він відчув, як мозок його наче спорожнів, а потім його сповнила одна всепоглинаюча думка.

Цього було замало. Завжди буде замало.

Йому треба більше, більше, більше!

Розділ 16

— Це була прекрасна ідея, — сказала наступного дня Пайпер за сніданком. Вона поклала булочку в тостер і налила собі чашку кави.

— Ага — прекрасна, аж далі нікуди, — похмуро докинула Пейдж. — Тільки чомусь не спрацювала. — Вона сперлася ліктями на кухонний стіл і зітхнула. — А коли будуть готові пастилки?

— А я тобі кажу, що спрацювала, — озвалася Фібі, заходячи в кухню у простій та практичній одежі для роботи. От тільки на ногах у неї були пухнасті капці, якими вона човгала по підлозі. Витягнувши з буфета найбільшу чашку, вона вилила в неї рештки кави.

— Кофеїну закортіло? — піддражнила її Пайпер, дістаючи з тостера гарячу булочку.

— Замовкни, — гаркнула Фібі. Приклавшись до чашки з кавою, вона зробила великий ковток і аж примружилася від задоволення. Потім поставила чашку на стіл і заходилася готувати нову порцію кави. Знову взявши чашку обома руками, Фібі обернулася до сестер і невимушено спитала: — Так що ви там казали?

— Та взагалі-то це ти щось хотіла сказати, а не ми, — посміхнулася у відповідь Пейдж. Зазвичай зранку Фібі здавалася трохи загальмованою, допоки не вип’є свою дозу кофеїну.

— Ага, і дійсно говорила, — кивнула Фібі. — Хотіла сказати, що ворожіння на магічному кристалі спрацювало, Пейдж. Воно підказало нам, що Вільям Ланкастер — принаймні основна і найсильніша його частина — і досі знаходиться в Будинку з фресками.

— Що можна вважати як доброю новиною, так і поганою, — озвалася Пайпер. — Добра новина — це те, що він і досі прив’язаний до свого портрета. Погана ж новина полягає в тому, що…

— …що він робить все можливе для того, щоб покласти цьому край? — утрутилася Пейдж. — До того ж з якогось невідомого нам місця. Як же, дозвольте запитати, ми зупинимо цього типа, якщо навіть не можемо його знайти?

— У нас є Люсіль, — нагадала їй Фібі. — А в даній ситуації це — великий плюс.

— Мені й досі не до вподоби ідея використовувати Люсіль як приманку, — заявила Пайпер.

— Відверто кажучи, мені теж не подобається, — зізналася Фібі. — Здається, Люсіль залюбки бавиться з малим Ваятом, і — зрозумійте мене правильно — мабуть, так воно і є насправді. Але водночас вона, як і ми, очікує на те, що трапиться далі. І не тільки це: Люсіль розуміє, що вона відіграватиме у цих подіях важливу роль.

— Гарна у тебе вийшла промова після першої порції кофеїну, — зазначила Пейдж.

— Я просто почуваюся виснаженою, — відповіла Фібі.

— Твоє вчорашнє ворожіння дало ще один важливий результат, Пейдж, — задумливо мовила Пайпер. Узявши тарілку з підігрітою булочкою, вона вмостилася за столом з протилежного боку. — Воно підтвердило наші попередні припущення про те, що Вільям, незалежно від того, де знаходиться він сам, має спільника. Він жодним чином не зміг би здійснити всі ті вбивства сам. Бо він не тільки ще заслабкий фізично, а навіть не в змозі контролювати своє тіло.

Крутнувшись на стільці, вона поглянула на Фібі, яка пильнувала нову порцію кави біля кавоварки.

— А як дослідження стосовно Донована Хоуторна? Чи є вже якісь результати?

— Майже ніяких, — чесно зізналася Фібі. І, повернувшись обличчям до сестер, додала: — Узагалі-то, я хотіла зіпхнути це завдання на Пейдж. Бо мені сьогодні вранці треба бути в редакції. Судячи з погрозливих повідомлень електронною поштою про стан справ на моєму робочому столі, сьогодні часу вистачить лишень на те, щоб тільки розгребти величезну купу листів. Боюся, до вечора вільного часу я не матиму, а зупинятися ми просто не маємо права.

— Які проблеми! — відразу ж вигукнула Пейдж. — Просто розкажи мені спочатку про результати своїх пошуків і можеш їхати на роботу.

— Звичайно, — пообіцяла Фібі. Сестри замовкли і якийсь час сиділи, сьорбаючи кожна зі своєї чашки.

— Мені дуже б не хотілося цього казати, — нарешті озвалася Пейдж. — Але гадаю, що хтось мусить це висловити, бо воно все одно в нас на думці. Знаєте, дівчата, незабаром щось має трапитися. До того ж — щось погане, найгірше з усього, що траплялося досі.

— Твоя правда, — тихо відповіла Пайпер. — Гадаю, ми всі це прекрасно розуміємо. І тому мусимо це зупинити. Принаймні спробуємо зупинити. Але оскільки ми не знаємо де, коли і з ким це трапиться, нам буде важко визначити, хто з непорочних буде наступною потенційною жертвою.

— Мені огидно думати, що жертвою цього виродка може стати ще одна невинна людина, але якщо ми не зможемо перешкодити вбивству, то воно принаймні допоможе нам визначити тип заклинання, а значить — і наступний крок Вільяма Ланкастера. Ось так, — додала Фібі. — Щось мені знову кави захотілося…

Підійшовши до кавоварки, що і досі булькотіла, вона прибрала горнятко, у яке текла тоненька чорна цівочка, і підставила під неї свою чашку. Обернувшись, вона побачила, як Пейдж і Пайпер обмінялися швидкими поглядами.

— Що таке?

Відповідь на її запитання перервав дзвінок у дверях Холівелл Менор.

— Кого там чорти несуть? — стурбовано вигукнула Пейдж.

— Може, то просто принесли ще одне замовлення, що його зробила Люсіль, — сказала Фібі, рушаючи до дверей кухні. Зазвичай сестри залишали ці двері розчиненими, але цього разу Фібі, заходячи вранці в кухню, навмисне їх зачинила, щоб розмови між чаклунками не почули зайві вуха.

Поки що їм добре вдавалося придивлятися за Люсіль і уникати пояснень про те, як саме вони збираються захищати її, коли в цьому виникне потреба. А в тому, що така потреба виникне, вони були переконані. Питання полягало тільки в тому, скільки магічного впливу доведеться застосувати, а скільки — чисто фізичного.

— Хоча той, хто робить це до восьмої ранку, явно перегинає палицю і ризикує бути нав’язливим у своєму бажанні догодити клієнту, — додала Фібі, відчиняючи кухонні двері.

Через одвірок сестри виразно почули, як розчинилися вхідні двері й хтось заговорив. За хвилину в кухні з’явилася здивована, але неспантеличена Люсіль. Незважаючи на ранню годину, вона була вже вдягнена — з притаманною їй охайністю — у брюки й блузку.

— Вибачте, що турбую, — сказала вона, поглянувши на сестер, — але там прийшов якийсь молодик. Наполегливо хоче негайно з вами переговорити. Каже що він — з поліції, і що ви його знаєте. Але я все одно попросила його показати жетон, що він і зробив. Його звуть детектив Дарріл Морріс. Але навіть попри це мені не хотілося пускати у будинок незнайому людину, тому я попросила його почекати на ґанку. При цьому я не забула знову замкнути двері. Гадаю, що вчинила правильно і нікого не образила.

Фібі підскочила до Люсіль та імпульсивно обняла її.

— Ви вчинили правильно, — сказала вона. — Між іншим, він вас не обманув. Піду відчиню двері. — І, виходячи в коридор, гукнула через плече: — Мою каву не чіпайте, а Даррілу і Люсіль теж налийте по чашці. Внутрішній голос підказує мені, що вона зараз всім знадобиться.

— Трапилося щось погане, так? — спитала Фібі, розчиняючи двері.

Поки вона впускала Дарріла, Люсіль вибачилася і пішла приглянути за Ваятом. Тож у кухні лишилися тільки детектив та сестри.

— Боюсь, що так, — відповів Дарріл, кивнувши головою. — Не хочеться бути вісником поганих новин, особливо в таку ранню годину. Але я не хотів гаяти час, бо думаю, вам обов’язково слід знати про останні події.

— Розповідай, Дарріле, — сказала Пайпер, ставлячи перед ним каву і підігріту булочку. Як тільки детектив увійшов, вона поступилася йому своїм місцем за столом. Несподівано Фібі усвідомила, що замилувалася тим, як її старша сестра вправно господарює на кухні.

Старанність Пайпер була не просто звичайним проявом гостинності, хоча її завжди вважали гостинною і привітною хазяйкою. Коли наставали важкі часи, Пайпер завжди знаходила якісь прості й ефективні засоби, щоб зберегти і підтримати позитив. І це була риса, яку Фібі найбільше любила в своїй сестрі.

Не встиг Даррілл щось розповісти, як на порозі кухні знову з’явилася Люсіль.

— З малим усе гаразд, — відповіла вона на запитальний вираз в очах Пайпер. — Коли я пішла, він залюбки слухав «Моцарта для малюків». І навіть щось там собі мугикав. Не здивуюся, коли наприкінці цього тижня він напише власну симфонію.

— Ваят до несподіванок ласий, — сказала з посмішкою Пайпер.

У кухні запала непевна тиша. Дарріл відсьорбнув ковточок кави. Люсіль, вагаючись, стояла в одвірку. Вираз її обличчя був рішучий і навіть дещо войовничий, наче вона приготувалася до сутички.

— Вас що, не познайомили? — раптом спитала Фібі. — Люсіль, знайомтеся, це — детектив Дарріл Морріс. Він давній приятель нашої родини і до того ж один з найкращих детективів у Сан-Франциско.

— Не такий я вже й давній, — заперечив з посмішкою Дарріл.

— Дарріле, знайомся, це — Люсіль Маршалл.

— Приємно познайомитися з вами, пані, — увічливо сказав Дарріл.

— А мені — з вами, — відповіла Люсіль.

Знову в кухні запала тиша.

— Ви прийшли з приводу отих жахливих убивств, еге ж? — поцікавилася Люсіль.

— Так, саме з цього приводу, — відповів, не криючись, Дарріл. — І тому, при всій повазі до вас, я вважаю за потрібне… — почав було він.

— Та все нормально, Дарріле, не переймайся. Можеш говорити вільно у присутності Люсіль, — раптом перервала його Фібі.

Дарріл від несподіванки аж відсунув чашку на стіл, і на його обличчі з’явилося неприховане здивування.

— Ми гадаємо, що Люсіль, завдяки своїй матері, Ізабеллі Маршалл, має безпосередній стосунок до того, що відбувається, і якимось чином може опинитися в зоні уваги вбивці, — спокійно пояснила Пайпер. Вона поглянула у вічі Фібі й затримала свій погляд. У ньому Фібі прочитала і схвалення, і попередження не говорити зайвого. Вона злегка кивнула, даючи сестрі зрозуміти, що все збагнула.

— Так ви гадаєте, що ці вбивства якось пов’язані з Будинком із фресками? — спитав Дарріл здивовано.

— Відверто кажучи — так, — підтвердила Пейдж кивком голови. — Але це — окрема довга історія, на яку, боюся, ми вже не маємо часу.

— Зрозумі-і-іло, — відповів детектив, розтягуючи слово. — Будемо вважати, що я вірю вам на слово. — І, несподівано посміхнувшись, додав: — Правда, подібну версію мені вже доводилося від декого чути.

— Ми познайомилися з Люсіль завдяки моїй роботі у газеті, — пояснила Фібі, підсовуючи стілець для Люсіль і жестом запрошуючи її сісти. — Вона знає, що ми займаємося розслідуванням цієї ситуації, але про самі методи розслідування ще нічого не розповідали. Але ми впевнені, що вона має до цієї історії безпосередній стосунок, тож визнали за краще запросити її до себе.

— Зрозуміло, — знову сказав Дарріл, але цього разу швидко і чітко. — Усе зрозуміло.

Фібі з полегшенням зітхнула. Відповідь Дарріла показала, що він відразу зрозумів те, чого вона не сказала, але мала на увазі. Люсіль була в курсі, що сестри цікавилися надприродними явищами, але не знала, що вони були відьмами і мали магічні здібності. Тому Дарріл, виклавши свою інформацію, мав проявляти обережність, щоб необережними словом їх не видати.

Фібі була впевнена, що з часом Люсіль цілком нормально сприйме таку новину, але наразі чим менше людей знали правду про Фібі та сестер, тим краще. І це було правилом, якого чаклунки дотримувалися завжди і беззаперечно. Тим більше, що цим ранком Люсіль і без того мала почути аж надто багато приголомшливих новин.

— Ми завжди готові прийти вам на допомогу, детективе, — сказала вона. І, наче на знак солідарності, підійшла до Люсіль і поклала руку на спинку її стільця. Пайпер і собі підсунулася до Пейдж так, щоб сидіти якраз напроти Дарріла. І тепер на детектива дивилися чотири пари стурбованих, але рішучих очей.

— Мабуть, мені не треба довго пояснювати причину свого візиту, — почав він просто. — Сталося ще одне вбивство. Тіло знайшли сьогодні вранці. Ми вважаємо, що це трапилося між другою та четвертою ранку.

— Тож ти спромігся прибути на місце злочину майже відразу, бо пробок на дорогах в цей час немає, — озвалася Пейдж.

Дарріл кивнув.

— Саме так воно й було. Хоча не завжди так буває. Мені нелегко про це казати, але була ще одна причина, через яку ми дізналися про вбивство так швидко. — На мить Дарріл замовк. Швидко поглянувши на Фібі, він наче спитав у неї, чи зможе Люсіль спокійно сприйняти те, про що він збирався розповісти. Фібі ледь помітно кивнула.

— Нам повідомив про вбивство сусід жертви, — продовжив Дарріл. — Він провів ніч у місті і саме повертався додому. Зараз багато хто намагається вибратися на ніч до клубу чи ресторану, ви ж знаєте, — додав він, промовисто поглянувши на Пайпер.

— Так, я добре це знаю, — кивнула вона.

— Тож виходить цей сусід із ліфта і йде по коридору до своєї квартири, — вів далі детектив. — Це — пристойний будинок, не фешенебельний, але й не халупа. Освітлення в коридорі слабке, але достатнє, аби побачити, що у коридорі щось не так.

— Що саме було не так? — поцікавилася Фібі.

— Велика калюжа на коридорному килимі, що витікала з-під дверей його сусідки.

При цих словах Фібі відчула, як у неї по спині побігли мурашки, а руки взялися «гусячою шкірою». Але першою заговорила Пайпер.

— То була кров, — сказала вона.

— Багато крові, — відразу ж підтвердив Дарріл. — Більше, ніж будь-хто міг втратити і лишитися при цьому живим — що і підтвердилося, коли ми увійшли до квартири. Але це…

— …було ще далеко не все.

Цього разу розповідь детектива перервала Фібі. Вона про все здогадалася, як тільки Дарріл згадав про калюжу.

— Я припускаю, що ваші експерти вже встигли повідомити, що кількість витекло!’ крові є явно меншою, аніж міститься у тілі людини, так?

— Саме так, — підтвердив Дарріл.

З вуст Люсіль злетів тихий зойк обурення і жаху. Фібі заспокійливо стиснула її плече.

— Від чого померла жертва? — спиталася Пейдж. — Окрім втрати крові, звичайно ж.

Цього разу Дарріл поглянув прямо на Люсіль.

— Може, вам за краще піти, пані? — спитав він.

— Дякую, що спитали, детективе, — тихо, але твердо відповіла Люсіль. — Але я волію залишитися, хоча розумію і ціную вашу турботу. Ви такий чуйний! А тепер розкажіть нам, будь ласка, від чого загинула бідолашна жертва.

— Їй перерізали горло, — відповів Дарріл твердим і суворим голосом. — Буквально від вуха до вуха.

— Яка жахлива смерть! — мовила Люсіль. — Спаси, Господи, її душу!

— Так жертвою була жінка? — перепитала для певності Пайпер.

— І не просто жінка, — ствердно кивнув Дарріл. — Її звали Глорія Машуто і вона була чемпіоном Північної Каліфорнії з боксу в середній вазі серед жінок.

— Що і вкладається у схему, — завершила цю думку Пайпер. — Ця жінка була фізично сильною. — Вона схвильовано кивнула. — Піду складу список заклинань з відновлювання тіла, про необхідність якого ми вже не раз говорили. Скоро повернуся.

І хутко вийшла з кімнати.

— Після вашої розмови з Пайпер ми провели деякі дослідження, — пояснила Пейдж, коли Пайпер вийшла. — Вони підтвердили ваше припущення, що ці вбивства мають якесь ритуальне підґрунтя.

— А якщо конкретніше, — підхопила Фібі нить розмови, — то ми вважаємо, що найголовнішою причиною цих убивств є необхідність забезпечити, так би мовити, рушій для відновлювального заклинання.

Люсіль знову тихо зойкнула від обурення і жаху, наче враз збагнувши сенс сказаного Фібі.

— Біда в тому, — не вгавала Фібі, — що відновлювальних заклинань існує дуже багато. І вони різняться в деталях, які можуть мати вирішальне значення. Ми не спромоглися звузити їх кількість до одного потрібного нам. Ми зупинилися на п’яти. Але хоч як би жахливо це не звучало, останнє вбивство може дати нам ключ для остаточної відгадки.

— І це зможе ще на один крок наблизити нас до убивці, — закінчила Пейдж. — Принаймні теоретично.

— Відновлювальне заклинання… — луною відізвався Дарріл. — Але чи не означатиме це, що…

— Ну от, — голос Пайпер прорізався крізь голос детектива і вона хутко увійшла до кухні. — Гадаю, нарешті ми його маємо. — Знову присівши поруч із Пейдж, вона ляснула об стіл простеньким записничком у палітурці на спіралі. — Погляньте-но на заклинання номер чотири. Вони вже розповіли вам про ті п’ять заклинань, на яких ми зупинилися? — спитала вона Дарріла, схиляючись над записником.

— Еге ж, — підтвердив детектив кивком голови.

Фібі вхопила стілець і засунула його поміж стільцями, на яких сиділи Дарріл і Люсіль і підбадьорливо стиснула бібці руку. Усі мовчки уставилися на список, що його склала Пайпер. З дитячої кімнати долинали тихі звуки Ваятового «Моцарта для малюків».

— Якісь вони страшненькі, ці заклинання, — нарешті озвався Дарріл. — І химерні. Наприклад, чому це всі вони дуже схожі на якісь рецепти?

— То моя провина, — відразу пояснила Пайпер. — Просто я намагалася, щоб усе виглядало лаконічно і зрозуміло. Які частини тіла потрібні, у якій послідовності, можливі проміжні результати — якщо такі будуть — і, нарешті, — головна мета. Формат рецепта виявився тут найзручнішим.

— Гадаю, твоя правда, Пайпер, — озвалася Пейдж. — Я маю на увазі, стосовно номера чотири. Це — єдине заклинання, де… е-е-е… так би мовити, інгредієнти складаються докупи. І не тільки це. Вони розташовані в належному порядку.

— А подивіться ось сюди, — сказала Пейдж, тицьнувши пальцем у сторінку. — Ви тільки погляньте на кінцеву мету: вічне життя і вічна молодість. Не знаю, як думаєте ви, але я впевнена, що це дуже схоже на нашого «красеня». Він не тільки хоче повернути те, що, як йому здається, у нього вкрали, а ще й прагне компенсації.

— Але перш ніж це трапиться, — раптом озвалася Люсіль Маршалл, — йому знадобиться ще одна річ. Яка буде буквально вінцем його помсти: це серце його ворога. Гадаю, ми всі розуміємо, що це означає.

— Ні вашої матері, ні Міранди вже давно немає серед живих, — тихо підтвердила Фібі. — Що, на мою думку, підводить і Вільяма, і нас всіх до вкрай очевидного висновку.

— Це має бути моє серце, — просто і спокійно сказала Люсіль. — 3 тієї трійці серед живих лишилася тільки я. Вільяму для досягнення остаточного тріумфу, тобто для того, щоб помститися і забезпечити собі вічне життя, треба… — Люсіль схилилася над записником, наче поновлюючи в пам’яті прочитане, — треба вирізати моє серце і з’їсти його, поки воно ще битиметься.

Відірвавшись від записника, вона обвела серйозним поглядом усіх присутніх за столом.

— Не знаю, як ви, а я з усією відповідальністю заявляю: тільки через мій труп!

— Я хотів би до цього дещо додати, якщо можна, — озвався Дарріл.

— Звичайно ж, будь ласка, — відповіла Люсіль.

— Ну і мерзота ж цей Вільям!

Розділ 17

— Мені так не хочеться лишати вас, — сказала Фібі. — Якось негарно виходить.

— Облиште, Фібі, — заспокійливо відповіла їй Люсіль. Стоячи у вітальні Холівелл Менор, вона подала Фібі легку куртку, яку та дістала, аби їхати на роботу, і легенько нею тріпонула, наче заохочуючи вдягти.

Дарріл поїхав півгодини тому. У відділку поліції він розповість небагато з того, про що говорив з чаклунками, хоча й прихопив копію відновлювального заклинання. Його і так вважали на роботі диваком, який час від часу видобував дещо незвичну і навіть химерну інформацію, але він міг сказати, що відомості про заклинання віднайшов сам. Принаймні ця інформація підтвердить теорію про ритуальні вбивства, висунуту фахівцями з аналітичного відділу.

— Рано чи пізно тобі довелося б їхати на роботу, до того ж я залишаюся не сама, — продовжувала заспокоювати Люсіль.

— І то правда, — зауважила Пейдж. — 3 вами ж залишаємося ми. Пайпер буде вдома, а потім поїде до клубу. А ми з Ваятом лишатимемось тут увесь день, еге ж, мій пупсику? — І вона посміхнулася Ваяту, який бавився у протилежному кінці кімнати. — Він вивчатиме «Ейнштейна для малюків», а я тим часом займатимуся Донованом Хоуторном. І коли Фібі повернеться додому, сподіваюся, я розгадаю цю загадку.

— Та знаю, знаю, — погодилася Фібі. — До речі, я й не знала, що сьогодні Ваят вже береться за вивчення «Ейнштейна для малюків». Я і досі почуваюся відповідальною за вас, Люсіль. Це ж я вас сюди привезла.

— Ви так кажете, наче я якесь загублене кошеня, — зауважила Люсіль. — Повірте, не така вже я і безпорадна.

— Вибачте, — поквапилась виправдатися Фібі, — але річ у тім… річ у тім, що ми з сестрами обіцяли захистити вас. І саме тому я несу за вас персональну відповідальність і хочу бути поруч із вами.

— Ви й так багато зробили для мене, — сказала Люсіль, допомагаючи Фібі вдягнути курточку. — І навіть не здогадуєтеся, як високо я ціную вашу допомогу. Уже давно ніхто не приділяв мені так багато уваги, я давно не відчувала так багато сердечного тепла і доброти. І те, що ви всі виявили бажання… — Голос її затремтів.

— Виявляємо, — поправила її Пайпер.

— Дякую, моя люба, — сказала Люсіль. — Дуже дякую. І повірте мені, я дійсно хочу знаходитися у безпечному місці. Однак мене гризе ось яке питання: чи допомагає нам те, що ви надаєте мені безпечний притулок? Поза сумнівом, я — єдина, хто може витягнути Вільяма з його схованки. Зрештою, ви ж припускали можливість використати мене як приманку. Може настав час щось зробити в цьому плані, га?

— Що, наприклад? — поцікавилася Фібі.

Люсіль здійняла догори руки і з розмаху всілася на кушетку.

— Я просто не знаю. У тім-то і проблема. Я хочу стати вам у пригоді, я чудово розумію необхідність випереджувального удару. Але я не маю ані найменшого поняття, як це зробити. Якби ми знали — де і як Вільям та його поплічник знаходять собі жертви, я б пішла туди і спробувала привернути до себе увагу.

— Навіть поліція ще не дізналася про це, — похмуро відповіла Фібі. — Окрім неабиякої фізичної сили, жертви, здається, не мають між собою нічого спільного.

— Окрім того, що всі вони — люди, — уставила Пайпер.

— Ця обставина нам мало чим допомагає, — невесело прокоментувала Фібі.

— Заждіть, — раптом вигукнула Люсіль. — Може, це і прозвучить страшенно застаріло і неактуально, але коли я ще була школяркою, нас навчали, що всі люди, незважаючи на соціальні розбіжності між ними, мають дві спільні риси: потребу в їжі й потребу в житлі. А що, коли в нашому випадку теж ідеться про речі так само суттєві?

— А знаєте, — повільно мовила Пайпер, — Люсіль має рацію. Справжній прогрес у наших розслідуваннях стався саме тоді, коли ми зосередилися на головних мотиваційних чинниках — кохання, ненависть і пристрасне бажання помститися.

— То чим же поплічник Вільяма займається, коли вештається по різних закладах? — спиталася Пейдж.

— Тут не треба довго думати, — відразу відповіла Фібі. — Найголовніше — їжа. Отже, він ходить по продуктових крамницях.

— Гаразд, уважайте, я погоджусь, — сказала Пейдж. — Але ж в яку саме?

— Скоріш за все — не в якусь одну й ту саму, — припустила Пайпер, приєднуючись до віртуальної погоні за вбивцею. — Але вони мусять мати щось на кшталт бази, де тримають тіло Вільяма. Може, він більшість часу стирчить поруч, а на свої жертви полює там, де вони мешкають?

— Можливо, — повільно мовила Фібі. — Але більшість людей мають звичку купувати у своєму районі, чи не так? А в даному випадку жертви були мешканцями різних районів міста.

— Але ж люди увесь час кудись їздять, — заперечила Пейдж. — Нам теж багато разів доводилося заїжджати у першу-ліпшу крамницю, коли ми опинялися далеко від дому і забували щось купити заздалегідь.

— І дійсно, — погодилася Фібі. — Але мені все одно здається, що…

— …що неподалік Будинку з фресками знаходиться продовольчий магазин. Ти це хочеш сказати? — несподівано спиталася Люсіль. — Той, що відкрився рік чи два тому? Я добре це пам’ятаю, тому що відкриттю передувала шалена боротьба за земельну ділянку. Як власник нерухомості в цьому районі, я мала інформацію від обох претендентів.

— А й дійсно, там є продовольчий магазин! — вигукнула Фібі. — Ми з Пейдж проїжджали повз нього, коли їхали на урочисте відкриття Будинку з фресками.

— Тож чому не спробувати пошукати там? — сказала Люсіль. — Тим більше, що неподалік знаходиться ще один дуже важливий для нас об’єкт: Будинок з фресками. Бо саме там все і почалося.

— Слушна думка, — резюмувала Пайпер. — Тоді давайте розділимося на три групи: Фібі — ти їдь собі на роботу і владнай справи зі своїми листами. Пейдж може лишитися тут і зайнятися пошуком інформації про Донована Хоуторна. А тим часом ми з Люсіль і Байтом поїдемо до того продовольчого магазину.

— Я маю одне запитання, — сказала Люсіль.

— Аякже, — зазначила, Пайпер, — це цілком резонно, що у вас виникло запитання. Яке саме?

— А можна я буду пхати возика з покупками?

Він знайшов її!

Це сталося так несподівано, що він очам своїм не повірив. Радість від цього відкриття, міцніша за добре вино, і досі пульсувала у його венах.

Вона вже колись прослизнула у нього крізь пальці — у той день, коли поїхала зі шпиталю, йому не вдалося вистежити її, його шалена лють не знала меж. Він лютував не тільки через неї, але й через себе. Вона була стара; вона була жінка. Таке сполучення робило її легкою здобиччю. Натомість їй вдалося збити його з пантелику. Пошити його в дурні. Гірше того — вона поставила під загрозу реалізацію його задуму. Вона могла все зруйнувати.

Утім, а що тут було дивного? Зрештою, яблуко від яблуні недалеко падає — вона успадкувала всі риси своєї матері.

Але тепер він знайшов її. Він її побачив, а вона його — ні, і тому все має бути добре. Останній елемент картини вписався у належне йому місце. Тепер йому залишилося тільки зробити те, що він мав зробити. Останнє зусилля — і все скінчиться. Роботу всього його життя буде успішно завершено.

І для цього потребувалося зовсім небагато — смерть однієї бабці. І все.

— Це — «Божа ласка»,[5] еге ж? — спитала дівчина за касою, перевіряючи сканером вибраний ним навмання пакет чипсів.

— Що, — спитав він.

— Мелодія, яку ви мугикаєте. Вона називається «Божа ласка».

Він сліпуче посміхнувся, знаючи, що саме цю сліпучу посмішку і запам’ятають очевидці, а не риси його обличчя.

— Так, це вона.

— Теж одна з моїх найулюбленіших, — сказала дівчина. — А у вас приємний голос і гарний слух. — Вона несподівано зашарілася. — Напевне, люди часто вам про це кажуть.

— Та ні, зовсім ні, — відповів він. — Але якби казали, то не знаю, чи сподобалося б це мені.

І, знімаючи пакунок з покупками з прилавка, він зобразив на своєму обличчі ще ширшу і приязнішу посмішку.

— «Колись я себе втратив, та ось тепер — знайшов», — це мої улюблені слова з цієї пісні, — повідала йому дівчина-касир.

— А знаєте? І мої теж, — сказав він.

Розділ 18

— Як справи? — спитала Фібі, як тільки Пейдж взяла слухавку в Холівелл Менор.

— Ніби все гаразд. Але нічого особливого я не знайшла, — відповіла Пейдж. Притиснувши переносний телефон до вуха плечем, вона натискала на клавіші у своєму ноутбуці. — Шукати відомості про Донована Хоуторна — усе одно, що чекати на прихід весни. Коли знаєш, що те, що колись має трапитися, неодмінно трапиться. Тільки от чекати доводиться довго. Хочеш вір, а хочеш — ні, але за рік по тому, як припинилося знищення мистецьких творів Міранди Ненс, Донован знову об’явився у Сан-Франциско. Я дізналася, що він одружився з жінкою на ім’я Клер Емерсон.

— Невже хтось дійсно одружився з цим типом? — вигукнув у слухавці голос Фібі. — Мабуть, правильно кажуть, що розумні жінки часто роблять нерозумний вибір.

— Або так, або почнемо з того, що вона зовсім не була розумною, — зауважила Пейдж. — Утім, їхнє подружнє життя тривало недовго. Тому що приблизно дев’ять місяців по тому Клер померла при пологах, а Донован з дитиною щез. І на цьому його слід обривається. Після смерті Клер про Донована ніде не лишилося хоч якихось відомостей.

— Але так не буває, — сказала Фібі.

— Ось я трохи перервуся, дам відпочинок своєму мозку, а після обіду знову візьмуся за цю загадку, — відповіла Пейдж. — Треба просто добре подумати, як йому вдалося замести свої шакалячі сліди.

— А Люсіль та Пайпер вже повернулися з продовольчого магазину? — поцікавилася Фібі.

— Щойно, — підтвердила Пейдж.

— Ну, і як?

— Ніяк, що, на мою думку, є і доброю новиною, і поганою, — відповіла Пейдж. — Добра новина — це те, що вони цілі й неушкоджені повернулися додому. Але мені здається, що Люсіль дуже розчарована тим, що нічого не сталося. Вона так хоче допомогти!

— Найліпша її допомога — це лишитися живою, — зазначила Фібі. — І якщо говорити про це…

— Ти щось надибала? — Пейдж випростувалася на стільці та відірвалася від клавіатури.

— Чесно кажучи, я не зовсім впевнена у цьому, — зізналася Фібі. — Тут мені трапився один лист… Він лежав знизу тієї купи у мене на столі, і тому я дійшла до нього тільки зараз. У цьому листі жінка на ім’я… — Пейдж почула у слухавці шерхіт паперу, — …на ім’я Дженіфер Боумен описує недавні зміни у стосунках зі своїм хлопцем Сеймуром.

— А хіба ще існують чоловіки на ім’я Сеймур? — здивувалася Пейдж.

— Як бачиш. Принаймні один існує. Проблема полягає в тому, що оцей самий Сеймур наче зазнав пересадки особистості. Ось що пише Дженіфер у своєму листі:

Спочатку ми були бездоганною парою. Просто неймовірно — як багато спільного ми мали. Усі хлопці, з якими я раніше зустрічалася, рано чи пізно ставали більше зацікавленими у собі, аніж у наших стосунках. А з Сеймуром усе було по-іншому.

Але все змінилося, і найхимернішим є те, що зміна ця відбулася буквально за одну ніч. Ще вчора він був чуйний і виказував інтерес до мого внутрішнього світу. А наступного дня раптом почав жахливу сварку. Ні з того ні з сього горлав на мене, звинувачував у егоїзмі. У тому, що мене більше не цікавлять його бажання. Що я цікавлюся тільки собою. Коли я дійшла до того місця у листі Ізабелли, де вона розповідає, як сильно змінився Вільям і якою нещасною та пригніченою вона через це стала, мені здалося, наче я читаю це про себе і про свої стосунки з Сеймуром.

Сеймур був чоловіком, якого я кохала. Наступного дня він перетворився на когось іншого.

— Оце так! — здивувалася Пейдж. — Дійсно схоже на трансплантацію особистості. Ось куди ти ведеш. Гадаєш, тут йдеться про Вільяма, бо надто вже багато схожого, як на звичайний збіг обставин.

— Я не кажу, що це обов’язково має бути Вільям, але варто перевірити, — відповіла Фібі. — Скоріш за все, цей лист пролежав на моєму столі близько тижня, що цілком укладається в той відрізок часу, коли ми вже знали, як працює схиблений розум Вільяма. Може, він, ну, просто, так би мовити, розминає розумові м’язи, удаючи, що у нього змінилася психіка? Я б сходила й перевірила, якби могла. Але в мене тільки зараз робота по-справжньому пішла.

— Та нічого, я допоможу тобі, — втішила Пейдж. — Мені саме хотілося розвіятися і зробити щось корисне. Яка адреса цієї жінки?

І Пейдж швиденько занотувала інформацію.

— Я була певна, що ти погодишся, тому дозволила собі зателефонувати цій жінці заздалегідь. Вона вже чекає на тебе, — зізналася Фібі. — Я сказала їй, що приїде моя колега, бо редакція хоче підтримувати зв’язок з читачами, чиї листи, на нашу думку, мають якийсь конкретний зв’язок з історією Ізабелли та Вільяма. Спробуй розібратися, що там відбувається. Візьми з собою мобільний і тримай зі мною зв’язок.

— Так точно! — по-військовому відповіла Пейдж. — А коли виїжджатиму, переповім усе Пайпер.

— Добре, — погодилася Фібі. — Дякую, Пейдж. Я дуже ціную твою допомогу. Удачі.

«Нам потрібно більше, ніж удача», — подумала Пейдж. Наразі чаклункам потрібна зачіпка, котра допомогла б їм вийти на слід зловмисника.

Може, Фібі й справді вдалося її знайти.

— Вибач, що мені довелося зателефонувати тобі додому, Пайпер.

— Та нічого, усе гаразд, Джиле, — відповіла Пайпер. — Гадаю, підлеглий інколи може подзвонити своїй начальниці додому.

З Ваятом на руках вона порухом голови покликала на допомогу Люсіль. Бабця хутенько задріботіла з кухні, узяла малюка і вмостилася за кухонним столом, посадивши малого собі на коліна. Пайпер же дістала змогу зосередитися на телефонній розмові. Дзвінок пролунав буквально кілька секунд по тому, як Пейдж поїхала виконувати доручення Фібі.

— Що трапилося? Ти в клубі? — запитала Пайпер.

— Так, у клубі, — підтвердив Джил. — Ще не на зміні, звичайно ж. Просто був неподалік і вирішив заскочити. Саме тоді я і знайшов його.

— Кого ти знайшов? — перепитала Пайпер. — Щось я не розумію, Джиле. Хтось постраждав? Що, власне, трапилося?

— Він несильно травмувався, — швидко відповів Джил.

Пайпер відчула, як у неї пришвидшився пульс.

— Хто несильно травмувався? — владним тоном спитала вона.

— Та я, узагалі-то, і не знаю, як його звати, — зізнався Джил. — Я знайшов його надворі позаду клубу. Він перечепився і впав на доріжці. Там було начебто слизько — таке часто буває похмурими днями. Тротуар мокрий… Таке могло статися де завгодно. Але біда в тому, що цей тип винуватить у своєму падінні клуб «РЗ».

— Заради всього святого! Яка дурниця! — вигукнула Пайпер.

— Ми з тобою це розуміємо, — відповів Джил, — але він — ні. Цей тип вже старий — я встиг тобі це сказати? До того ж… — тут голос Джила перейшов на шепіт, — до того ж я не зовсім певен, що у нього всі дома. Коли він дізнався, що я директор клубу, то відразу став вимагати зустрічі з власником. Каже, що якщо ти не приїдеш, подасть до суду.

— Це означає, що він подасть до суду в будь-якому випадку, або просто хоче, щоб я від нього відкупилася, — відповіла Пайпер. — Це шантаж. І як тобі це подобається?

— Дуже не подобається, ситуація просто ідіотська, і я не знаю, що робити, — відповів Джил своїм звичним тоном. — Але я вирішив, що тобі слід знати про цей інцидент, і саме тому я зателефонував.

— Ти вчинив правильно, — заспокоїла його Пайпер. — Звісно, я зараз же приїду. Але якщо цей тип думає, що зможе на мене наїхати, то нехай не сподівається.

— Дуже хочу побачити вираз його обличчя, коли ти сама йому це скажеш, — зіронізував Джил.

— Мені теж, — пирснула Пайпер. — Потурбуйся, щоб нашому загадковому прибульцю було якомога комфортніше, Джиле. Я зараз буду.

— Дякую, Пайпер.

— От лихо! — вигукнула Пайпер, натискаючи кнопку на слухавці переносного телефону і роздратовано кладучи її на місце.

— Щось не так? — поцікавилася Люсіль.

— Якийсь літній чоловік послизнувся й упав на доріжці біля клубу «РЗ», тобто — біля мого клубу, — пояснила Пайпер. — Як розповів мені мій директор, котрий саме проходив поряд, цей тип наполягає, що його падіння — це провина клубу. Вимагає особистої зустрічі зі мною і погрожує подати до суду. Боюся, мені треба туди їхати.

— Я перевдягну Ваята, — з готовністю сказала Люсіль. — Може, нам краще поїхати усім разом?

— Гадаю, що так. А ви самі не проти?

— Буду проти, якщо ви ставитимете мені такі недоречні запитання, — відказала, підводячись, Люсіль. — Можете зателефонувати своєму адвокатові, поки ми з Ваятом збиратимемось, — порадила вона, йдучи до дверей. — А якщо у вас іще немає свого адвоката, то знайдіть у довіднику якогось із дуже відомим ім’ям, щоб відразу ошелешити ним того нахабу при зустрічі. Якщо цей тип — шахрай, це відразу ж його відклякне.

— Наступ — найкраща оборона, — мовила Пайпер.

— Саме так, — підтвердила Люсіль. — Ми з Ваятом будемо готові за хвилину.

І, тримаючи малого на руках, вона квапливо покинула кімнату. Вирішивши дослухатися поради, яку їй дала Люсіль, Пайпер підійшла до телефону. Зателефонувавши родинному адвокатові, вона переповіла йому ситуацію, але відхилила пропозицію поїхати разом із нею до клубу. Якби справа була серйознішою, Пайпер без вагань взяла б адвоката з собою, але зараз вона сподівалася владнати ситуацію самотужки. Після розмови з адвокатом Пайпер швидко зателефонувала Фібі й сказала, що збирається до клубу.

— Усе готово, — сповістила Люсіль, повертаючись із Ваятом на руках. На ній була легка жакетка від сирої і туманної погоди, що надокучала місту зранку. Ваят був вдягнений у футболку з рукавами, на якій красувалася емблема відомої футбольної команди.

— Ще одна нова футболка! — докірливо зауважила Пайпер. — Люсіль, ви розпещуєте малого своїм потуранням.

— Саме в цьому і полягає мій підступний план, — віджартувалася Люсіль. — Я його розбалую, вам несила буде вправлятися з ним самій — тож ви покличете мене на допомогу і запропонуєте бути його нянькою.

— Дійсно дуже підступний і хитрий план, — відповіла Пайпер, одягаючи легку куртку. — Боюся, що він зможе спрацювати.

— Ти почув, Ваяте? Ми вже про все домовилися, — голосно прошепотіла Люсіль.

Попри роздратування через халепу, Пайпер посміхалася, йдучи до авто.

Розділ 19

— Уяви собі — він взяв собі її прізвище!

— Та невже? Привіт, Фібі, як у тебе справи?

— Дуже добре, дякую, Елен, — відповіла Фібі.

Вирішивши трохи відпочити від завалів, що утворилися на її столі, Фібі прослизнула у редакційну відпочивальню, щоб випити газованої води з кофеїном. Якщо це вже не допоможе їй збадьоритися, подумала вона, тоді — гаплик. Коли вона йшла через кімнату, то її увагу привернула розмова між Елен — з відділу некрологів та шлюбних оголошень — та іще однією колегою, імені якої вона не знала.

— Я не спеціально підслуховувала, — сказала Фібі.

— Усе гаразд! Ніяких таємниць, — відмахнулася Елен. — Я розповідала Джоанні про одне шлюбне повідомлення. Хлопець взяв прізвище дівчини, уявляєш?

— Гм-м-м, оригінально, — прокоментувала Фібі.

— Скоріш це схоже на підлабузництво з дурістю нарівно, — вела далі Елен. — Часто в подібних оголошеннях міститься певна родинна інформація. З неї випливає, що цей хлопець ще в дитинстві втратив батьків та майже всіх своїх родичів. Тож щоб продемонструвати, який щасливий він з того, що стане членом нової родини, цей тип бере собі прізвище дружини. Нарешті у нього буде родина, яку він завжди хотів і якої йому завжди бракувало, а у його нових родичів з’явиться продовжувач родинного прізвища.

— Це дійсно дурість і підлабузництво, — погодилася Фібі й відчула раптовий приплив енергії, який не мав нічого спільного з кофеїном. — Дякую. Справді смішно. Поговоримо пізніше. Купа листів на моєму столі чекає на мене.

— Співчуваю, — мовила Елен.

Фібі швидко рушила з кімнати відпочинку до свого кабінету, де відразу ж почала порпатися серед листів, доки не знайшла той, на якому зробила помітки під час телефонної розмови з Пейдж.

«Ось воно», — подумала вона. Це було ім’я жінки, з якою колись одружився Донован Хоуторн, яка народила йому сина і — так вдало для Донована — померла при пологах. Її звали Клер Емерсон.

Підтвердження чи спростування цієї інформації займе не більше від двох хвилин, але, якщо навіть здогадка була хибною, однаково їй вдалося виявити, як Донован Хоуторн спромігся щезнути з екрана пошукового радара.

Він просто замаскувався.

— Нарешті!

Перше, що почула Пайпер, увійшовши до клубу з Ваятом на руках, був цей голос. Голос водночас роздратований і дещо агресивний. Одного почутого нею слова було достатньо, щоб зрозуміти — чому Джил так швидко викликав підкріплення.

«Я б і сама так вчинила», — подумала Пайпер. А ще вона прекрасно зрозуміла, чому їхній загадковий гість упав. Скрізь висів густий туман, від якого дороги та тротуари стали слизькими. Саме тому вона несла Ваята сама, бо хотіла, щоб у Люсіль були вільні руки.

— Я вже тут, — вигукнула Пайпер, заходячи до клубу. Бар був освітлений, наче Джил працював, очікуючи на її приїзд, але в решті приміщення клубу було темно. Скраю біля столиків вона побачила якусь постать.

— Джиле?

— Я тут, Пайпер, — почувся голос Джила.

— А чому ти не вмикаєш світло? — спитала вона.

— Тому що я попросив його цього не робити, — каркнув голос діда. — Я не люблю яскравих ліхтарів. Від них у мене болять очі. Я вже постраждав сьогодні один раз. І не бачу підстав завдавати собі додаткових неприємностей.

— Усі лампочки у нашому клубі обладнані реостатами для регулювання сили світла, — тихо, але твердо відказала Пайпер, наближаючись до таємничого гостя. — Джиле, увімкни, будь ласка, неяскраве світло.

«Настав час продемонструвати, хто в клубі хазяїн, — подумала вона. — І розібратися, нарешті, що за чортівня тут відбувається».

— Я чула про вашу травму і висловлюю вам своє співчуття, містере… — Пайпер замовкла, але, не почувши імені у відповідь, продовжила: — Може, ви мені, усе ж таки, розкажете, як це сталося?

Цієї миті навколо неї повільно, з нарочитою театральністю, почало з’являтися світло.

— Як сталося, як сталося… Я розкажу вам, як це сталося! — пробубонів роздратований голос. — Мене підступно зрадила віроломна жінка!

— О ні!

Ці два слова, вимовлені переляканою Люсіль, змусили Пайпер вклякнути на місці. Світло у залі нарешті стало достатньо, щоб добре придивитися до чоловіка перед нею.

Він мав вигляд істоти з фільму жахів. «„Привид нічного клубу“ — саме так він би називався», — подумала Пайпер. Привид сидів не на стільці за столиком, як їй спочатку здалося, а в інвалідному візку. Тіло його являло собою химерне поєднання старечості з помітними ознаками молодості. Ноги були виснажені й безпорадно-слабкі, але в руках угадувалася неабияка міць.

До того ж тіло не було статичним. Поки Пайпер з огидою споглядала його, воно увесь час змінювалося. То обличчя ставало таким гарним, що у Пайпер аж подих перехоплювало, то враз марніло і зморщувалося. Незмінними залишалися тільки очі. Яскраво-зелені, зі злобним і лукавим виразом, вони були схожі на вуглини у пекельному вогнищі.

— Наскільки я розумію, переді мною — Вільям Ланкастер?

— Про що, ти кажеш, дізналася? — скрикнула Пейдж. Коли задзвонив мобільний, вона прямувала до найближчого кафе після зустрічі з Дженіфер. Почувши дзвінок, вона швидко витягнула телефон і натиснула на кнопку.

— Я дізналася, що сталося з Донованом Хоуторном, — відповіла Фібі. — Я знаю, як йому вдалося щезнути.

— Я рада, що ти хоч щось знайшла, — сказала Пейдж. — А моя зустріч з Дженіфер стосовно Сеймура виявилася нічим іншим, як великим глухим кутом.

— Це вже не має значення. — І Фібі швидко розповіла те, на що її наштовхнула розмова у редакційній кімнаті відпочинку.

— Коли його жінка померла, Донован взяв собі її прізвище. До цієї ж хитрощі пізніше вдався і його син.

— Отакої, вони вигадали хитрий спосіб, як використовувати жінок у своїх ницих цілях. Чи не так? — спитала Пейдж, відчуваючи на спині холодок, спричинений зовсім не туманом, що взяв у облогу Сан-Франциско.

— Та отож, — погодилася Фібі. — Але найгірше не це. Здогадайся з двох разів, яке прізвище успадкував онук Донована.

Пейдж зупинилася як вкопана.

— Зажди. Не кажи, я сама здогадаюся. О Господи! Та це ж той тип. Новий працівник. Новий директор, що його найняла Пайпер.

— Точно. Прізвище онука Донована — Таунсенд.

— Джиле, — спокійно мовила Пайпер. — Виклич, будь ласка, поліцію. Негайно.

— Вибач, боюсь, що я не зможу це зробити, Пайпер, — відповів Джил. Легкою нечутною ходою він підійшов до інвалідного візка і став поруч. Пайпер почула, як стиха застогнала Люсіль.

— Донован. Донован Хоуторн, — вирвалося у неї.

— Не зовсім, — спокійно відповів Джил. — Але ваша помилка цілком зрозуміла. Батько завжди казав про вражаючу родинну схожість. Донован Хоуторн був моїм дідом.

— Люсіль, — Пайпер намагалася говорити якомога спокійнішим голосом. Мало-помалу, не зводячи очей з Джила, вона повернулася до бабці, яка стояла позаду. — Візьміть, будь ласка, Ваята.

«І дозволь мені звільнити руки!» — подумала вона. Якби Пайпер вдалося звільнити руки, вона би вмить поклала край цій ситуації. Одним-єдиним жестом вона б унерухомила Вільяма та Джила, а сама б зателефонувала сестрам і в поліцію. І Люсіль була б у безпеці, і вбивствам поклали б край.

Впевненим рухом вона простягла Ваята старій.

— Люсіль, — повторила вона знову, цього разу більш настійливо.

Несподівано вона відчула, як руки Люсіль обхопили її власні — і стиснули. Нарешті Пайпер ошелешено відвела погляд від Вільяма та Джила і подивилася у перелякані очі Люсіль Маршалл.

Усе тіло старої жінки тряслося так, наче вона стояла на крижаному вітрі. Її рот ворушився — то з плямканням розтуляючись, то швидко стуляючись, вона подумки сперечалася сама з собою і силилася щось сказати. Її вирячені очі, сповнені страху і люті, впритул дивилися на Пайпер.

— Боюся, вона ніяк не зможе допомогти тобі, — озвався Джил Таунсенд. Швидко підступивши до Пайпер, він одним різким рухом висмикнув Ваята у неї з рук і пихонув його в руки Люсіль. — Але ти не ж не будеш їй дорікати, правда? — спитав Джил солодкавим голосом. — Ти ж бачиш — вона сама не своя.

— Усе зрозуміло, — видихнула Пейдж. — Я зараз же їду додому.

— Стривай! — зупинила її Фібі. — Це нічого не дасть. Як тільки ти поїхала, мені телефонувала Пайпер. Сказала, що їде до клубу, бо її покликав туди по телефону Джил.

— О Господи! — зойкнула Пейдж.

— Ти не ойкай, а швидше їдь сюди! — наказала Фібі. — Я взяла таксі, уже ось-ось під’їжджаю до клубу.

— Та я теж вже іду, — відповіла Пейдж. — Як мені їхати — швидко чи дуже швидко?

— Дуже швидко!

— Ти ще маєш можливість передумати, — сказала Пайпер і скривилася від болю, коли Джил різко смикнув, зв’язуючи її руки за спиною.

«Яка жахлива іронія, який ідіотський збіг обставин!» — подумала Пайпер.

Джил і не здогадувався, що, зв’язавши їй руки, він позбавив її можливості скористатися магічною силою принаймні не слабшою за ту, яка тримала в полоні Вільяма ось уже понад вісімдесят років. Він просто унеможливив опір єдиної людини, яка могла захистити Люсіль у найпростіший спосіб — своїми руками та ногами.

— Ще не пізно передумати, Джиле, — повторила Пайпер. — Подумай про те, що ти робиш.

Перш ніж відповісти, Джил міцніше затягнув мотузку і перевірив, чи добре вона тримається.

— А чому тобі здається, що я про це не думав? Допомагати Вільяму — це робота всього мого життя; цим займалися мій батько і мій дід. Більше мені ні про що думати, Пайпер.

— Як ти можеш йому допомагати? — запитала Пайпер. — Він же потвора.

— Це брехня, — каркнув Вільям Ланкастер зі свого візка.

— Ні, не брехня, — несподівано озвалася Люсіль. Це були її перші слова відтоді, як її розум оговтався після зустрічі з Вільямом. До цього дідуган був сам не свій від радості, хихочучи і зловтішаючись зі свого вдалого трюку та спостерігаючи, як Джил зв’язував Пайпер, поки Люсіль, охоплена невимовним жахом, безпорадно стояла поруч з Ваятом на руках. Звук її голосу шкрябонув Пайпер по нервах, як наждачний папір по гладенькій відполірованій поверхні.

— Я все пам’ятаю, — продовжила Люсіль. — Я пам’ятаю, що ти зробив із моєю матір’ю. Ти намагався знищити її. А вона кохала тебе.

— Вона мене не кохала! — заверещав Вільям. — Вона мене ніколи по-справжньому не кохала! Якби кохала, то дала б мені все, чого я прагнув. Ось у чому полягає істинне кохання.

— Я ніколи не думала, що мені доведеться це говорити, Вільяме Ланкастер, — тихо мовила Люсіль. — Але мені просто жаль тебе. Ти зруйнував своє життя. Зруйнував життя моєї матері. І все — заради того, про що ти ані найменшого поняття не маєш.

— Прибережи свою жалість для себе, жінко, — відповів Вільям голосом, сповненим злоби і презирства. — За п’ять хвилин ти помреш, а я їстиму твоє іще живе серце.

— І не надійся, приятелю!

— Фібі! — радісно вигукнула Пайпер.

Вона й поняття не мала, як це сталося, що її сестра прийшла на допомогу саме в той момент, коли вона була найбільш потрібною. Але це вже не мало значення. Головне — що вона вчасно з’явилася. І була готова з радістю приєднатися до магічної сили трьох. Невидимої, але завжди потужної.

— І про мене не забудьте, — раптом пролунав іще один голос. Пайпер відчула неймовірне полегшення, побачивши, як біля Люсіль та Ваята матеріалізувалася Пейдж. — Швидко, як блискавка, — мовила Пейдж, обнімаючи їх. А потім поглянула на Джила, що завмер, як прикутий, біля Вільяма Ланкастера.

— Хоча це й необов’язково, але почекай мене, перш ніж витрясеш з нього душу, Фібі.

— Дякую, але поки що не збираюся цього робити, — відповіла Фібі з похмурою посмішкою.

— Люсіль, те, що зараз відбудеться, може здатися вам трохи дивним і незвичним, — звернулася до неї Пейдж. — Інколи краще заплющити очі — так буде легше.

— Якщо це дозволить убезпечити Ваята — я не заперечую! — відповіла Люсіль.

— Оті прекрасно, — гукнула Пейдж. — Гайда додому! — скомандувала вона.

Ураз пролився дощик сліпучих іскорок — і вона щезла, телепортувавшись разом із Люсіль і Ваятом.

У Джила Таунсенда від подиву аж щелепа відвисла.

— Ні! — люто загримів Вільям Ланкастер. Він зробив неймовірне зусилля, щоб підвестися з візка, але ноги не слухалися його. — Ми мусимо будь-що повернути її! Мусимо завершити заклинання!

— Усе гаразд, Вільяме. Я зараз все владнаю, — заспокоїв його Джил. — Не марнуй свої сили. Тобі не можна нервувати.

Він зиркнув на Пайпер і його очі перетворилися на вузькі щілини. Від невимушеного й дружнього Джила Таунсенда, яким вона його знала, і слід прохолов. Вона мовчки спостерігала, як Джил вправно і неспішно розстебнув свій рюкзак, що висів позаду Вільямового візка.

— Стережися, Фібі! — вигукнула Пайпер, попереджаючи сестру про небезпеку. — У нього ніж.

— І не простий ніж, — сказав Джил, — а жертовний. Атаме. Одна жертва вислизнула з наших рук, але я певен, що знаю, де знайти їй повноцінну заміну. Друг мого ворога є моїм ворогом. І це означає, що ти — гарна кандидатура.

Він зробив крок до Пайпер.

— Ну ви і виродки! — глузливо мовила Фібі. — Нічого не скажеш — справжні мужчини. — І вона почала повільно, але впевнено наближатися. — Що сталося, хлопче? Чи ти сміливий тільки з пенсіонерками та з тими, у кого зв’язані руки?

«Молодчага Фібі! — подумала Пайпер. — Якщо є сумніви, то бий на чоловіче я. Це — майже завжди найуразливіша точка».

— Одного разу я вже збила тебе з ніг, — вела далі Фібі. Вона підійшла іще ближче, на відстань, з якої міг дістати її своїм ударом Джил. Зачувши голос Фібі, Джил закляк на місці обличчям до Пайпер. Але очима стежив за кожним рухом Фібі.

— Давай поб’ємося об заклад, що я завалю тебе і вдруге!

Але Джил не поворухнувся. Пайпер майже чула, як несамовито гасають думки у його голові. Лише кілька кроків відділяли його від місця, де сиділа вона — абсолютно беззахисна. Але рушити до неї означало для Джила проігнорувати виклик, кинутий Фібі.

— То що — завалити тебе, хлопче? — перепитала Фібі так, наче прекрасно бачила ту шалену боротьбу в Джиловій голові. Їй необхідно було сказати щось таке, що вивело б його з рівноваги. — Ага, то ти хочеш, щоб я вдалася до образливих слів. Що ж, добре. Я не заперечую.

— Я знаю, чого ти намагаєшся досягти, — відповів Джил хрипким голосом. — Я тебе наскрізь бачу. Твоя задумка шита білими нитками. Вона не спрацює.

— Ах ти ж боягузе, заяча душа! — неквапливо і виразно мовила Фібі.

Заревівши від люті, Джил кинувся на неї, високо здійнявши ножа вгору. Тієї миті Фібі теж кинулася йому назустріч. Вона так швидко проскочила повз Джила, що його ніж рубонув повітря, а сам він втратив рівновагу і ледь не впав. Легко, як у гімнастичному залі, перекотившись через голову, Фібі скочила на ноги і різко обернулася. Стоячи обличчям одне до одного, двоє суперників почали тупцювати по колу.

— Почекай іще трохи, Пайпер, — раптом почула Пайпер біля свого вуха. — Зараз я вмить тебе звільню.

— О, коли б ти знала, як я тобі рада, — сказала Пайпер, краєм ока побачивши, як у серпанку вже звичних іскорок біля неї матеріалізувалася Пейдж. — До того ж уже вдруге. З Люсіль та Ваятом усе гаразд?

— Вони вдома — живі-здорові, — відповіла Пейдж. — Просто зараз, поки ми з тобою розмовляємо, Люсіль викликає поліцію. Про телепортацію вона — анічичирк! Ця дамочка таки має силу волі.

Пайпер відчула, як ослабли мотузки на її руках.

— Швидше! — поквапила вона Пейдж, не зводячи очей з двобою.

— Готово! — вигукнула Пейдж — і Джил знову кинувся на Фібі. Дівчина мала зреагувати на напад, але втрутився Вільям. Рвонувши у візку до Фібі, він примудрився збити її з ніг, а потім рушив прямо на Пайпер. З тріумфальним криком Джил скочив на Фібі й змахнув ножем.

Але в цю мить Пайпер вивільнила руки.

Джил і Вільям вмить завмерли. Жертовний ніж Джила зупинився в якихось дюймах від грудей Фібі.

— Красненько дякую, — сказала вона, обережно вилазячи з-під гострого леза і спинаючись на ноги. — От і подискутуємо тепер про роль часточки секунди у долі індивіда.

— Не варто, — сказала Пайпер. — Ми заздалегідь з тобою згодні.

— Хух! — з полегшенням зітхнула Пейдж. — І що ми тепер робитимемо?

— Гадаю, нам слід дати пану на ім’я «Торжество Духа над плоттю» самому спробувати власних ліків, — запропонувала Фібі.

— Я підтримую цю пропозицію, — сказала Пайпер.

— А чи можна здійснити часткове розблокування? — поцікавилася Пейдж.

Пайпер на якусь мить замислилася.

— Гадаю, можна. Тільки спочатку займемося корекцією і поєднанням думок.

— Гей, — запротестувала Фібі. — Я перша хотіла це сказати!

Пайпер посміхнулася.

— Однаково тобі робити заклинання. Це ж, в основному, твій двобій.

— Гаразд, — погодилася Фібі. Глибоко вдихнувши, вона простягла руки сестрам. Пайпер і Пейдж взялися за кожну і з’єднали свої. Так чаклунки утворили правильне коло — живе втілення поєднаної сили трьох.

— Зосередьмося на центрі кола, — мовила Фібі. — Уявіть, як всі наші думки зливаються в одну. Я уявляю собі кулю білого світла.

— Ага — як Глінда, добра відьма, — не проминула підколоти її Пейдж.

— Я не проти такого порівняння, — сказала Фібі. — Усі готові?

І вона почала промовляти заклинання:

Сили рівноваги і світла сили,

Нумо, поможіть нам все як слід осилити,

Всі наші думки в єдину з’єднайте

Міць і силу трьох негайно нам дайте!

Пайпер побачила, як перед нею в центрі кола почала утворюватися куля чистого білого світла, і відчула, як ця куля почала буквально по вінця заповнювати її розум. А ще вона відчула, що має здатність читати думки своїх сестер так само чітко й виразно, як і свої власні.

— Усе готово? — спитала Фібі.

— Усе, — підтвердила Пайпер.

Мало-помалу, від того, як кожна сестра задіювала свою волю, куля білого світла почала підніматися вгору. Спочатку вона зависла над їхніми головами, а потім попрямувала туди, де непорушно застиг Вільям Ланкастер, спійманий у часову пастку. Зависнувши на якийсь час над його головою, вона невдовзі почала опускатися. Тільки-но куля торкнулася голови Вільяма, Пайпер відпустила руку Фібі й одним швидким жестом розблокувала його. Роз’єднавши контакт з Фібі, Пайпер тим самим розірвала коло і на мить відчула, як світло в її голові потьмяніло. Потім сестри знову взялися за руки. Але цього разу вони утворили не коло, а лінію, ставши обличчями до Вільяма Ланкастера.

Відчувши у свій голові думки чаклунок, Вільям дико заволав. Його сильні руки безпорадно вхопилися за візок. Голова почала несамовито сіпатися з боку в бік.

— Ні! — дико заверещав він. — Я не зроблю цього! Ви не зможете мене здолати! Я і досі сильніший за вас!

Фібі знову почала декламувати:

Сили рівноваги, чисті як скло,

Нумо, поможіть нам вигнати зло,

Потім — його знищити, а добро — звільнити!

Як ми бажаємо, так тому і бути!

Руки Вільяма нервово засіпалися. Він розгойдував своє тіло з боку в бік, а на руках, які мертвою хваткою тримали колеса візка, випнулися сухожилля. Потім він став повільно обертатися, хоча тіло його й досі було напнутим, наче вітрило. Раптом Вільям хрипко захекав — то він, нарешті, на собі відчув, що то є таке, коли думками однієї людини керує інша.

Повільно, але невблаганно Вільям пересувався кімнатою, доки під завислим ножем Джила не опинилися його груди, а не груди Фібі.

— Готові? — запитала Фібі.

— Готові, — відповіла Пайпер.

— Відпускаймо!

В одну мить сестри розірвали контакт, вивільнивши Вільяма з-під заклинання для контролю думок. Швидким плавним жестом Пайпер скинула руки і звільнила Джила з часової пастки. Його рух уперед спинити було неможливо. Атаме, жертовний ніж, швидко, як блискавка, майнув униз. Джил захитався і позадкував, з жахом прикипівши поглядом до руків’я, що стирчало з Вільямових грудей.

— Вільяме! — ледь мовив він, задихаючись. Упавши на коліна біля свого кумира і господаря, він заридав. — Прости мене! Що ж я накоїв!

— Спокій! — сказав Вільям через кілька секунд. Його очі заплющилися, але потім знову розплющилися. — Ти дав мені спокій. Я вдячний тобі за це.

Його повіки опустилися. І більше не підіймалися. Крізь звуки нестримних ридань Джила Пайпер почула завивання сирен.

— Спасибі, що прийшли, люба моя, — сказала Люсіль.

— Це вам спасибі, — відповіла Фібі. — Утім, нам слід було зустрітися.

— Я знала, що ви мне зрозумієте. Мені просто хотілося… хотілося зустрітися до від’їзду.

— Не треба нічого пояснювати, — відповіла Фібі. — Ходімо нагору?

— Безумовно! — погодилася Люсіль.

Як і кілька тижнів тому, вони пішли сходами Будинку з фресками вгору.

Саме Люсіль запропонувала Фібі зустрітися тут. Вони рідко бачилися відтоді, як убивства було розкрито. Більшість подробиць так і не стали надбанням широкої публіки, а Джилу Таунсенду так ніколи і не судилося постати перед судом. Смерть Вільяма Ланкастера повністю зруйнувала його свідомість. Спочатку Джил скаженів і бився в істериці, а коли до клубу прибула поліція, він впав у стан, який викликав іще сильніше занепокоєння. Джил впав у повний ступор і ніяк не реагував на зовнішні подразники.

Виглядало так, наче без впливу Вільямового інтелекту, без його волі та бажань, розум Джила Таунсенда просто припинив існування. Але Фібі ніколи не забувала останніх слів Вільяма. Забравши у нього життя, Джил дав йому спокій. Схоже, слова її заклинання про знищення зла і звільнення добра виявилися пророчими.

А ще це означало, що Люсіль мала рацію щодо Вільяма Ланкастера. Це не він особисто породив зло. Він просто виявився надто по-людськи слабким, надто піддатливим до його нищівного впливу.

— Ну, що скажете? — спитала Фібі.

Люсіль трохи помовчала. Вони зійшли сходами на другий поверх і зупинилися біля кінцевого пункту своєї екскурсії — портрета Вільяма на повний зріст.

— Скажу, що ви маєте рацію, — нарешті відповіла Люсіль. — Він видається умиротвореним, як людина, що нарешті дістала спокій. І я… я рада цьому. Якщо він має спокій, то його, мабуть, мають і моя матуся, і Міранда Ненс.

— Люсіль, — обережно спитала Фібі. — А що ви думаєте про отой день у клубі?

Але не встигла вона закінчити своє питання, як Люсіль захитала головою.

— Я вже казала, що мені не треба жодних пояснень, і я дійсно сказала те, що думаю, Фібі. Це, звісно, не означає, що мені нецікаво. Але це і не означає, що я сама не змогла би здогадатися. Я недосвідчена у цих питаннях, як мала дитина, але тепер знаю, що певні види енергії дійсно існують. А якщо я погоджуюся з цим, то не можу не погодитися з тим, що є люди, котрі цією енергією володіють і мають здатність нею керувати. Я не хочу знати подробиць того, що інколи робите ви і ваші сестри. Мені не потрібно також знати, хто ви є, і ким ви є. Мені достатньо лише знати, що ви існуєте. І я ніколи не забуду того, що ви зробили.

— Ви дійсно незвичайна жінка, — сказала Фібі.

— Так, — без зайвої скромності підтвердила Люсіль. — А ви і досі вважаєте, що люди мене побоюються?

— Безумовно.

— Ну що ж, і на тому спасибі, — сказала Люсіль. — А тепер ходімо в якийсь неймовірно дорогий ресторан, замовимо неймовірно шкідливі для здоров’я страви та тістечка і нап’ємося міцної кави. Я хочу, щоб ви допомогли мені визначитися — куди податися у мандри. Я вирішила, що настав час самій поглянути на світ. Відтепер хочу, щоб на стінах моєї квартири висіли мої фотографії.

— Це буде просто чудово, — погодилась Фібі.

І вони вийшли з Будинку з фресками під яскраве сонце Сан-Франциско.

Примітки

1

Назва означає перші букви імен трьох сестер англійською — Piper, Phoebe, Paige, а також вказує на Powers of Three — силу трьох — об’єднану надприродну силу сестер. (Прим. ред.)

2

Пісня Help mе make it through the night Рея Прайса (Ray Price) з альбому 1970 року. (Прим. ред.)

3

Норман Бейтc — убивця, персонаж роману Роберта Блоха «Психопат». (Прим. пер.)

4

Humpty-Dumpty — у рос. Шалтай-Болтай. (Прим. пер.)

5

Християнський гімн, написаний англійцем Джоном Ньютоном 1779 року. (Прим. пер.)

Content

Доукі Кемерон Усі жінки - відьми. Фатальне кохання

Кемерон Доукі Усі жінки — відьми Фатальне кохання

Пролог

Розділ 1

Розділ 2

Розділ 3

Розділ 4

Розділ 5

Розділ 6

Розділ 7

Розділ 8

Розділ 9

Розділ 10

Розділ 11

Розділ 12

Розділ 13

Розділ 14

Розділ 15

Розділ 16

Розділ 17

Розділ 18

Розділ 19

Примітки