Ерленд Лу

Найкраща країна у світі,

або

Факти про Фінляндію

Своїм новим романом Лу ще раз засвідчує, що знаходиться в авангарді сучасної прози.

Ларс Янссон

Прочитавши «Найкращу країну у світі», ви ніколи більше не зможете розглядати рекламні туристичні брошури з колишньою байдужістю.

Франц Ауфгіммель

Це найдостойніший, розумний, людяний роман, яким тільки норвезька література могла зустріти нове тисячоліття.

Observer Norske Argus

***

Знову я бачу уві сні воду. Вода скрізь — на мені, в мені і навкруги, вона тече, розливається, стікає звідусіль. Я чув, що сон про воду — до змін, і щоразу, як насниться вода, думаю: «От чорт! Знову зміни! Чи ж буде цьому колись кінець?»

Та ще й авто моє вже третій рік поспіль під час весняного прибирання столичних вулиць відтягують на штрафний майданчик. Ось уже третій рік поспіль мій червоний «сітроен» кінця вісімдесятих опиняється в кінці вулиці Сейльдускґатен у ту мить, коли працівники комунальної служби починають поливати та підмітати її до 17 травня,[1] щоб городянам і гостям міста було приємно ходити нею під час свята і в наступні дні.

Мені здається, я паркую авто за всіма правилами. Так було тепер, і минулого року, і позаминулого. У цьому році, по-моєму, особливо добре. Воно стоїть акуратно і нікому не заважає. Я навіть вважаю, що припаркувався просто відмінно, таке паркування можна назвати ідеальним. Востаннє, коли я користувався автомобілем, тобто майже тиждень тому, я тихенько заїхав на цю вулицю, відшукав вільне місце й акуратно припаркувався. Я ще трохи посидів, щоб дослухати передачу англійського радіо, котру великодушно ретранслювало для нас Норвезьке державне радіомовлення, — про одного дослідника, якого суд засудив до покарання за недостатньо гуманне поводження з лабораторними мишами. За це у нього відібрали мишей, і в результаті зійшли нанівець кілька років роботи, присвяченої питанню відновлення пошкодженої тканини головного мозку. Дослухавши, як розправилися з дослідником, із мишами і з британською судовою системою, та дочекавшись закінчення передачі, я спершу впевнився, що колеса стоять впритул до поребрика, і лише після цього вимкнув двигун і вийшов з машини. Пам’ятаю, я ще порадів, що так вдало її поставив. Дитячий садок навпроти знаходився якраз на такій відстані, щоб дітлахи не могли докинути сюди каменем, у кінці кварталу висів заборонний знак, отож вулиця практично закінчувалася глухим кутом, там стояли багажні тачки, на яких розвозять газети передплатникам, але до перехрестя було ще досить далеко, і не було підстав побоюватися, що розвізники, які приходять ще вдосвіта з товстими в’язками ключів, подряпають машину, поки власник ще солодко спить на світанку, не відаючи, як там поживає покинуте без нагляду авто.

І от мені знадобилося авто. Приходжу, а його немає. Обурливе видовище! На тому місці, де мало б стояти моє авто, стоїть чуже, і перше, що мені спадає на думку ось уже третій рік поспіль, — що моє авто вкрали, хтось його викрав, зламав замок, з’єднав проводочки і поїхав. «Звичайна побутова крадіжка», — подумав я. Якійсь наркозалежній особі раптом спало на думку податися на інший кінець міста, кудись, де можна розжитися на наркотики, і от, проходячи повз мій автомобіль, в її дурній голові майнула думка, що набагато зручніше їхати автомобілем, ніж плентатися пішки, на авто воно все ж швидше, аніж на своїх двох. Думка, звісно, слушна. От вона і вибила скло, а подальше вже легко домалювати за бажанням та настроєм. Суть у тому, що авто на місці немає. Зараз воно стоїть де-небудь — не припарковане як слід, батареї сіли, адже хуліган-викрадач або компанія хуліганів кинули його з засвіченими фарами, — стоїть швидше за все на східній околиці міста або на західній. Зараз що тут, що там однаково вживають психотропні засоби! Отож спробуй здогадайся, де стоїть мій автомобіль.

Пропажа авто трапилася для мене дуже невчасно. Я саме збирався у Фінське посольство на переговори з приводу замовлення, платного замовлення, адже мені, як і кожній людині, потрібен заробіток, потрібні гроші, тому треба встигнути у Фінське посольство; я ж навіть не знаю до пуття, де воно знаходиться, а план міста лишився в автомобілі, він був у авто, коли я його припарковував, я навіть зазирнув у нього похапцем, дослуховуючи передачу про дослідника, який погано поводився з мишами. Пригадую, що побіжним поглядом я все ж відзначив тоді схожість обрисів Фрогнер-парку з якоюсь африканською країною, кордони котрої проведені під лінійку, бо вони колись давно, одного злощасного дня були довільно встановлені під лайку не згодних між собою людей, і, незважаючи на те, що радіо горланило на всю котушку, я все ж таки звернув увагу, що вулиця, на якій знаходиться Фінське посольство, починалася від одного з кутів парку, та якого саме — хоч убий, не пам’ятаю. А час спливає, втім, як завжди. Хоча чому ж! Бувало й таке, що я розраховував час із запасом, ну, не те щоб із запасом, — та в усякому разі не під зав’язку. Подумати лишень — зайвий час, який можна витратити на себе! Так би мовити, між битвами.[2] Та зараз ситуація така, що часу залишалося обмаль. І благати небеса про допомогу не має сенсу, адже авто на місці немає, а без нього годі й мріяти про те, щоб встигнути вчасно на зустріч з фінами. І хто ж їх зна, як вони на це відреагують. Я, приміром, не маю про це ані найменшого уявлення. Про фінів начебто кажуть, що вони славляться широтою натури, фіни — люди душевні та прості. Говорити — говорять, та чи ж мало говорять, а насправді все виявляється з точністю до навпаки, та й особисті якості у кожного такі різні. Деякі фіни, напевно, не надають великого значення запізненням та недисциплінованості, для них це дрібниці, вони лишень махнуть рукою, у них зовсім інше в голові, зате інші фіни поставляться до цього навіть дуже і дуже серйозно і страшенно розсердяться; чого доброго, ще зовсім втратять контроль над собою і почнуть махати кулаками, будуть рвати і метати, хоча таких уже навряд чи тримали б у Міністерстві закордонних справ, втішаю я себе, їх, напевно, взагалі нікуди не беруть на роботу, принаймні отакого типа фіни вже напевно не посадять у своє посольство, інакше, подумати лишень, на що б це було схоже, адже це б означало поставити під загрозу відносини між Норвегією та Фінляндією — такі гарні, добросусідські, та водночас, напевно, такі крихкі, котрі, наскільки мені відомо, завжди складалися до обопільного задоволення, і всі, звісно, хочуть, щоб вони й надалі складалися у такому добросусідському дусі, торованим шляхом, в дусі взаємодопомоги та взаєморозуміння, так би мовити: а ти мені почухай спинку, і я тобі почухаю, якщо сперечатися, то лише тихо і ввічливими голосами, і щоб товарні потоки та послуги вільно перетікали з країни в країну, а перетікає багато чого, і все тече й тече, як вода, а вода — це зміни. Невже нам, людям, ніколи не бачити спокою?

Залишилося десять хвилин. Через десять хвилин на мене чекають у Фінському посольстві. Що ж мені робити? Спіймати таксі — якось начебто занадто екстравагантно. Знати б, у скільки це обійдеться. Може, в сотню, а може, в сотню з гаком. А у мене зараз скрутно з грошима; тобто, правду кажучи, я майже без грошей; мабуть, якраз і вистачить прокататися разок на таксі. Дорога попереду чекає неблизька, посольство знаходиться зовсім в іншому районі, без перебільшення — на протилежному кінці міста, мені треба потрапити із західної околиці на східну. Взагалі-то Осло не таке вже й велике місто, дехто навіть вважає його просто маленьким, особливо враховуючи той факт, що це столиця цілої країни, тобто Норвегії. Та, як-не-як, в Осло проживає — дайте подумати — десь близько півмільйона людей, ну, плюс-мінус скількись іще, а це немало, як на мене, то зовсім немало. В Осло багато будинків. І вулиць. Місто розширюється. Іноді чимала, відстань набирається. Трапляються такі відрізки, що мимоволі помітиш різницю, наприклад між сходом і заходом, вона не така вже маленька, щоб від неї відмахнутися. І щоб дістатися з одного місця в інше, потрібен час, особливо якщо без авто; у мене-то автомобіль є, та він зник; очевидно, вкрадений, подумав я знову, отож практично я людина без авто, а сам ось уже скільки часу тут прохолоджуюсь та дарма гаю дорогоцінний час, розмірковуючи, як мені вчинити. Давно пора спіймати таксі. Якби я був спритнішим, то відразу ж стрибнув би у трамвай, щойно виявилося, що автомобіль зник, а я ніби остовпів, засмутився і ні туди ні сюди — справді, ніби закляк. Ну а хто б на моєму місці не почувався так само? Це ж авто! До авто звикаєш, з роками воно стає ніби членом сім’ї, а для мене, безсімейного, другом. Я підкликаю таксі і сідаю. Зазвичай я рідко користуюся таксі. Коли треба, я волію пройтися пішки. «До посольства Фінляндії», — кажу я водію. Йому довелося діставати дорожній атлас, такий же, який лежить, чи лежав, у мене в авто, — чудовий атлас, вулична сітка Осло зображена на ньому дуже детально, включаючи кілька передмість. Шофер шукає на плані посольство. Він перевертає карту догори ногами, крутить шиєю. Нарешті сповіщає: «Вулиця Томаса Хефті» — і рушає з місця. «Тисни на газ!» — кажу я ніби жартома, та в той же час так, щоб водій зрозумів — насправді я цілком серйозно. Він елегантно повіз мене тими вулицями, якими потрібно, котрі відомі лише таксистам, соромлячи мою упередженість, і водночас розповідаючи про Томаса Хефті. Мовляв, Томас Хефті був справжнім майстром на всі руки, свого часу багато зробив для розвитку бездротового телеграфу, до того ж був політиком та членом Міжнародного олімпійського комітету, і чимало чого іще, про що я раніше ніколи не знав і не чув, для мене в новину і ці факти, і те, що таксист розповідає мені про щось інше, окрім підвищення цін на бензин. Ще він розповів, наприклад, про те, що з лікарні Уллевол втекла сомалійка з резистентною формою туберкульозу. А ти розумієш, що це означає, приятелю? Це означає, що коли ти з нею зустрінешся, то все, тобі гаплик! Лягай і вмирай! Ми їм дозволяємо проживання в країні, витрачаємо на них гроші, тоді як наші старенькі валяються в коридорах. Це ж як повінь, — вона все затоплює, і в повітрі носяться зміни, все змінюється, а вода піднімається все вище, і все тече, і треба якось випливати.

Я лише трішечки спізнився на співбесіду, і фіни сприйняли це дуже спокійно. Виявляється, їх двоє; мені слід говорити з двома фінами. Невже не вистачило б і одного? — подумки питаю я себе. Та, можливо, тут якраз потрібні двоє; ймовірно, вони спеціалізуються в різних сферах, і кожен говоритиме про свою галузь. Вони хочуть видати брошуру. Про Фінляндію. Для норвежців. У цьому полягає завдання. Фінське посольство занепокоєне тим, що кількість норвежців, які відвідують Фінляндію, занадто невелика, і було б не так уже й складно збільшити її в кілька разів, адже у Фінляндії, як відомо, є чимало такого, що могло б зацікавити туристів, навіть дуже й дуже багато чого; для початку, каже один, хоча б ось це, і відразу називає цілу купу озер, і лісів, і розваг, які там є, — наприклад, катання на байдарках, а якщо ти, скажімо, надаєш перевагу міським розвагам, то будь ласка, у Фінляндії є й міста з нічними клубами та ресторанами. Вони перезирнулися між собою, і другий додав: і шопінг. Ще сауна, тобто лазня, у нас вона зветься сауна. Але сауна-то й у нас сауна, бо «сауна» — фінське слово, тож можна уявити собі, яке важливе місце посідає в житті фінів лазня! Лазень там мільйони, я так і бачу, як вони дудлять горілку і періщать себе березовими віниками, це велике задоволення, тому дуже шкода, що так мало норвежців (звісно, і людей інших національностей теж, та треба ж із когось почати) відкривають для себе ті радощі і розваги, котрі є у Фінляндії, і що вони так рідко проводять там свою відпустку.

Путня брошура здатна творити дива, кажуть мені фіни, саме за цим вони й звернулися до мене. Я вже здобув популярність завдяки тому, що пишу хороші брошури; не хочу хвалитися, нехай уже краще за мене скажуть інші; та я й справді вмію робити брошури, дійсно вмію. Я серйозно ставлюся до цієї справи. Біда в тому, що я нічого не знаю про Фінляндію. Але мені терміново потрібні гроші, потрібна робота, це важливо в сенсі самовідчуття, воно буває значно кращим, коли у мене є робота, аніж якщо у мене її немає, до того ж минуло вже досить-таки багато часу відтоді, як я зробив останню брошуру, я довго жив на цей заробіток і навіть дозволив собі деякі екстравагантності. Та гроші скінчилися, і от я тут, тому що пора робити нову брошуру, зараз саме час для брошурописання. Отож я вирішив краще не говорити багато про те, що нічого не знаю про Фінляндію, а, навпаки, намагаюся показати, що мені дещо відомо. Я згадую про зимову війну 1939 року. Про бідолашну Едіт Седергран[3]: «Мої двері відчинені для смерті, відчинені вони завжди». Згадую про Зимовий палац. Ні, Зимовий палац — не те. Зимовий — у Санкт-Петербурзі. Його брали штурмом у 1917-му більшовики, комуністи, дуже вони озлобилися. Я вважаю, їх можна було зрозуміти, їм було чого лютувати. Цар стояв на чолі вкрай несправедливої системи. Там тобі і кріпосне право, і всюди, куди не поткнешся, — суцільне безчинство, от вони і перевернули все з ніг на голову. Чи з голови на ноги? Неважливо! Як би там не було, а Зимовий палац штурмували неспроста. Інакше не можна було, і Ейзенштейн зняв про це фільм. Я бачив цю стрічку в якомусь клубі любителів кіно вже давно, багато років тому. Дідусь Ейзенштейн, звісно, трохи прикрасив дійсність. Ну і що в цьому такого? Адже це кіно, це неправда, яке це має значення, кого це хвилює? Ну що іще є у Фінляндії? У Фінляндії є Лахті, де катаються на лижах. Там є подружжя Кірвесніємі.[4] Як же її звали? Раніше у неї було інше прізвище, до того, як вона вийшла заміж. А його? Здається, Харрі? Ще там є тисяча озер, і Ян, великий Сібеліус, і дизайн; дизайн, мабуть, стоїть на першому місці; і «Нокія». Звісно ж! «Нокія» — це ж найприбутковіша компанія Європи! Та у мене в самого є телефон фірми «Нокія», з біса надійний, з червоним підсвічуванням, якщо комусь знадобиться, — мені-то він не потрібен, не люблю інфрачервоних випромінювачів, узагалі не люблю інфрачервоне, наводить на думки про хвороби, про рак, про смерть; смерть — це зміна, як вода, і смерть тече, як вода; смерть — на першому місці серед змін, не подобається мені це, і котися воно під три чорти!

І ще у фінів є «Калевала». Хай йому грець, звісно ж, «Калевала»! Древній епос, здається, чи як там його. Я бачив по телевізору. Там такі бородаті диваки весь час про щось клопочуться, щось співають і приносять жінок і самих себе в жертву Богові і просто так. Ще у фінів водяться північні олені і безліч подвоєних голосних, і в них є спирт.

Он скільки всього я знаю про Фінляндію!

«Ну а лівосторонній рух у вас уже скасували?» — питаю я, і тут обидва фіни так на мене поглянули, що я відразу зрозумів: у фінів їздять по правій стороні. Я вибачаюся за свою помилку: ну, звісно ж, який же там лівосторонній рух! Сам не знаю, чому я про це запитав. Напевно, тому, що згадав про своє авто і засмутився, бо воно зникло, от думки і плутаються. «А ти взагалі-то бував у Фінляндії? — питають фіни. — У нас склалося таке враження, що ти неодноразово там бував, — кажуть вони мені. — Адже, здається, у тебе у Фінляндії живе хтось із родичів, і ти до нього їздиш». «Усе правильно, — кажу я. — У мене там живе бабуся по материнській лінії, вона фінка, але вона не водить автомобіль, а я в дитинстві часто приїздив до неї погостювати на Різдво». Так я їм кажу, тільки це брехня. І я намотую все більше брехні. Певно, я набрехав тоді, коли розмовляв з одним із фінів по телефону, я набивав собі ціну і, вочевидь, перестарався — наговорив зайвого, а він запам’ятав. Ну й пам’ять у фінів! Просто-таки чудова пам’ять. Я пояснюю, що, мовляв, помилився щодо лівостороннього руху, та це мене просто пам’ять підвела, бо я, бачте, часто бував ще й в Англії; у дитинстві, розумієте; тобто я знову брешу, я ніколи не бував в Англії ні в дитинстві, ні потім, але в Англії вже точно їздять по лівій стороні, і, як мені здається, кажу я, в цьому немає нічого хорошого, це ж непорядок — їздити по лівій стороні, де ж таке бачено; не зрозуміло, як вони всі не перебилися в аваріях, а я стільки разів їздив у дитинстві в Англію і до Фінляндії, що в пам’яті все переплуталося, я не відрізняю, де що було, ви ж знаєте, як це буває у дітей — діти все сприймають безпосередньо, не розмірковуючи, дитині немає різниці, що Англія, що Фінляндія, все змішується в кашу, — кажу я. Знаєш, ми б хотіли, щоб під час роботи над брошурою ти відділяв одне від іншого, кажуть фіни. Ну, звісно ж, — погоджуюсь я. Це не проблема. Я ж професіонал у галузі брошур, пишу текст і роблю ілюстрації, я різносторонній фахівець, займаюся вербальною і візуальною частиною, в університеті я свого часу спеціалізувався на «візуальній комунікації», — між іншим, здав з хорошим балом, на 2,1, а на усному іспиті піднявся навіть до 1,9 чи близько того, на рецензента це справило неабияке враження; до речі, він, здається, був з Бергена; чудове місто, між іншим; як на мене, у Бергена є щось спільне з Гельсінкі, ці два міста схожі мов дві краплини води; кумедна все ж система балів в університеті: чим нижчий бал, тим вища оцінка; здавалося, правильніше було б зробити навпаки, так було б логічніше. У Фінляндії, напевно, воно не так, як у нас, правда ж? Ну от, я так і думав. Знаєте, коли я пишу, то поринаю в роботу з головою, встаю рано — і за письмовий стіл, і повністю занурююсь у роботу, навіть трубку не знімаю. «Он як? Не відповідаєш на телефонні дзвінки? — каже один із фінів. — А як же тоді нам з тобою зв’язуватися, щоб дізнатися, як просувається робота?» Ну, іноді, буває, знімаю, якщо думаю, що це щось важливе. Взагалі-то, напевне, навіть частіше знімаю, ніж мені здається. І це теж брехня. Але радіо я точно не слухаю, весь час працюю, інтенсивно працюю, викладаюся на повну, труджуся вдень і вночі; втім, в основному все-таки вдень, та буває, що й вночі теж працюю, тобто цілодобово на фінішному етапі, таке траплялося, аякже, але найкраще — це, звісно, працювати вдень, як усі люди, а вночі спати. «А ви знаєте, що сталося цієї ночі? — питаю я раптом фінів, бо завжди треба самому заволодіти розмовою і спрямовувати її в потрібний бік, цьому вчать на курсах для здобувачів. Фіни лише похитали головами. — Слухайте, зараз розповім, — кажу я їм. — А трапилося сьогодні вночі те, що моє авто вкрали, і, напевно, по мені помітно, що у мене трохи стресовий стан, зазвичай стресовий стан для мене не характерний, взагалі-то я спокійний, твердий, як скеля; принаймні був таким, здається, поки мені не почала снитися вода».

У мене великий досвід у сфері визнання недоліків, краще не чекати докорів, а попереджати їх заздалегідь, з досвіду знаю — це покращує взаєморозуміння, тому я й розповів, у чому справа. Фіни мені поспівчували. Добрий народ, ці фіни, душевний, треба не забути відзначити це в брошурі. Напишу, що фіни — добрий народ, гостинний і терплячий, і якщо ти прийшов до них зі своєю проблемою, вони допоможуть її вирішити. Можливо, тут я й перебрав міру, хоча, з іншого боку, моє завдання — вмовити норвежців їздити до Фінляндії, тому не страшно трохи переборщити, жанр такий, що це навіть нібито напрошується, варто дотримуватися законів жанру, брошура і повинна бути брошурою, брошура рекламує, тут, як і скрізь, діє закон попиту і пропозиції. Інша справа, якби фіни вважали, що до них їздить занадто багато норвежців, тоді вони найняли б мене для того, щоб я відбив у норвежців бажання їздити до Фінляндії, тоді мені довелося б робити наголос на недоліках, ну й на всякому такому, як, наприклад, злочинність або ж інсульти і низька народжуваність, близькість до російських атомних станцій, алкоголізм, хоча алкоголізм наче почав знижуватися… Кудись мене не туди понесло, це все через стрес; вміння проходити співбесіду з роботодавцями ніколи не належало до числа моїх головних талантів, а тут ще й авто зникло. Я згоден, що погано, коли люди крадуть автомобілі. Та винне суспільство, розбіжності все посилюються і посилюються. Нехай для багатьох умови й поліпшуються, але інші опиняються за межею, і таких стає все більше, ці починають бавитися всякою гидотою, байдикують, а там, дивись, і автомобілі зникають зі стоянки; у Фінляндії, мабуть, те ж саме, питаю я обережно, либонь, і у вас там автомобілі крадуть? Фіни не відповідають, замість відповіді вони цікавляться, чи вмію я говорити по-фінськи. Я подумки зойкнув: невже я тут щось проґавив, а що, коли до їхніх умов входить обов’язкове знання мови; щось не пригадую, чи йшла про це мова під час телефонної розмови, цілком можливо, що йшла; ну що мені на це відповісти? Ну як вам сказати, в цілому непогано розумію, тобто знову збрехав; Боже, я зовсім заплутався в тому, що наплів; недобре виходить; я кажу: трохи розумію. А сам можеш розмовляти? — питають вони. Розмовляти — не розмовляти! Заторочили мені теж! Ну, кажу, це ж усе-таки фіно-угорська мова, вона не схожа на норвезьку, та й взагалі ні на що не схожа; ні, знаєте, говорити не можу, бовкнув я; не знаю я фінської, ані словечка не розумію. Але бабуся моя, яка в моїх брехливих вигадках, як і раніше, живе й процвітає у Фінляндії, здебільшого розмовляє зі мною норвезькою, бо її чоловік, себто мій дідусь, був норвежцем, і моя матінка, яка все життя прожила в Норвегії, говорить тільки норвезькою, і навіть англійською не вміє говорити, моїй матусі щодо здібностей до мов — ведмідь на вухо наступив, та в іншому вона хороша мати, адже для того, щоб бути хорошою матір’ю, не обов’язково розмовляти фінською, хіба не так? Чи не думаю я в зв’язку з роботою над брошурою з’їздити до Фінляндії? Звісно ж, я над цим роздумую! Сказав — і відразу ж пошкодував про свої слова. З’їздити! Не люблю я поїздки, поїздки — це зміни, це вода, вода тече. І от на тобі, сам напросився, пообіцяв з’їздити до Фінляндії заради якоїсь паршивої брошурки; отже, я змінюся, це неминуче, з поїздки не можна повернутися, зовсім не змінившись, мені це не подобається, та доводиться погоджуватися, я відчуваю, що від мого «так» залежить остаточне рішення. «Ну, певна річ, мені ж треба буде провести деяку підготовчу роботу», — відповідаю я на це питання. Поживу там у своєї бабусі, і хто знає, може, мені це навіть де в чому допоможе, створить потрібний настрій, бабуся вже дуже старенька, але Фінляндію знає чудово, особливо фінську кухню, мені ж обов’язково доведеться написати хоч трохи про фінську кухню; між іншим, страви у вас чудові, я люблю фінську кухню, після Фінляндії завжди набираю пару кілограмів, та це брехня, тому що от уже двадцять років моя вага не змінюється і у Фінляндії я ніколи не бував, але бабуся весь час зайнята куховарством, увесь час щось таке готує, багато їй довелося готувати, моїй бабусі, мені її дуже бракує; у Фінляндії начебто люблять холодець. Що, Фінляндія ним, як і раніше, славиться? Ну, то пусте, все одно вона мені підкине щось цікавеньке. Мені фіни кажуть, щоб я не забув зберігати квитанції, якщо поїду до Фінляндії. Безперечно! — киваю я. Я завжди акуратно поводжуся з квитанціями. Наклеюю їх в особливу папочку, котру завжди ношу з собою; знову брехня.

«Ось тільки зараз не прихопив із собою, — продовжую. — Бо не збирався нічого купувати, думав, що тільки з’їжджу в посольство — і відразу додому, нікуди не заїжджаючи, тобто так я думав, коли виходив з дому, та тут з’ясувалося, що в мене вкрали авто; коли я прийшов, то його не було на місці, хоча я його там акуратно поставив. Я завжди дуже акуратно паркуюся, тому хоч-не-хоч, довелося брати таксі, від таксиста я отримав квитанцію (показую квитанцію), і, напевно, буде ще одна за зворотний шлях, якщо не піду пішки, — словом, у мене буде дві квитанції, в гіршому випадку — дві; треба було, виявляється, взяти з собою папку, тепер уже я навчений, іншим разом не забуду її прихопити, без папки я тепер нікуди, навіть якщо просто піду погуляти в парку, адже заздалегідь ніколи не вгадаєш, що може статися». Врешті-решт, мене пройняв-таки піт, куди від цього дінешся. А я одягнув спеціальну спортивну білизну, котра нібито вбирає вологу і передає її на наступний шар, але у мене темний светр, на ньому плями не будуть помітні, хіба що піт на лобі, подумав я, ну й вологі долоні; треба пам’ятати, що не варто скріплювати договір, якщо він відбудеться, міцним рукостисканням; мабуть, краще обмежитися дружнім поплескуванням по спині, обійнятися по старинці, у фінів це, мабуть, так ведеться; пригадую, у них є крапля слов’янської крові, а слов’янські народи зовсім інакше ставляться до фізичного дотику, я сам бачив по телевізору — там і президенти, і священики, і прості люди з вулиці не бояться фізичного контакту; треба буде це занотувати і згадати в брошурі. Добре, сказали нарешті фіни, і ми переходимо до контракту. Мене купили. Вони купили цю ідею і готові доручити мені всю брошуру повністю, бозна з якої причини, — може, тому, що мало кого знають із брошурної братії, та яка мені різниця, це вже не грає ролі; головне — я отримую замовлення, і ми підписуємо контракт. Мені дається на це чотири тижні. Більше чотирьох тижнів і не потрібно, чотири тижні — це дуже великий термін, Місяць устигне обернутися навколо Землі, почнеться і закінчиться менструальний цикл, з’являться на світ брошури. Я тисну руки обом фінам. Подумаєш, долоні спітніли! Контракт підписали, мені вже дали мій екземпляр. На ньому стоїть мій підпис і поруч фінський, таке закручене прізвище, що й не прочитати, та мені й байдуже. У мене знову з’явилася робота. Я в безпеці, у мене є контракт, і я обожнюю працювати за контрактом.

І ось я вже на вулиці. Все владналося. У мене нове замовлення на брошуру. У якийсь момент справа виглядала кепсько, однак зрештою все владналося, як це буває майже завжди. Я сплачу рахунки, а може, навіть дозволю собі щось понад необхідне, що-небудь екстраординарне, якусь іграшку, наприклад CD чи якусь штучку для машини — скажімо, подушечку з набором для надання першої допомоги чи кілька пластикових собачок, які під час їзди будуть кивати на задньому склі; гаразд, потім подивимося. Так! Авто! Про нього-то я мало не забув, а між тим воно зникло, його вкрали, згадую я знову і сідаю на лавку. Метушливий видався ранок, невеселий ранок, з одним радісним просвітком у Фінському посольстві, потім знову зійшлися хмари; нічого не вдієш — таке життя, суцільна карусель, кожен день повинен вмістити цілу купу протилежних почуттів. І тут повз мене йде дівчина із служби міських автомобільних стоянок; я дивлюся на неї, помічаю, що у неї гарне взуття, напевно їй багато доводиться ходити, тому хороше взуття їй необхідне; напевно, вона може списувати його вартість при поданні декларації, подумав я, і тут, дивлячись на неї, раптом здогадуюся, що моє авто, найімовірніше, не вкрали, а відтягай на штрафну стоянку. Як торік і позаторік. Весь ранок голова у мене була надто зайнята іншими речами, щоб до цього додуматися, а тут раптом сяйнуло: так і є! Третій рік поспіль! Звісно ж, я тюхтій і безсоромно проґавив авто, але, з іншого боку, мені дуже пощастило, неймовірно пощастило, адже це означає, що мій автомобіль спокійно чекає мене в Уллеволі біля стадіону, там, де проходять змагання на першість Норвегії і де знаходиться, так би мовити, парадна світлиця країни, стоїть собі на комунальній штрафній стоянці, обладнаній відеокамерами спостереження, під наглядом відповідного персоналу і під охороною, і книжечка з планами міста, напевно, лежить там, де я її залишив, на передньому сидінні, розгорнута на тій самій сторінці, котру я тоді розглядав, на якій зображений район Фрогнер-парку; здається, так і бачу її перед очима. Я можу поїхати туди в будь-який час, коли схочу, забрати своє авто; звісно, мені це влетить у копієчку, і кожен день, доки авто там стоїть, сума зростатиме, та тепер уже скоро я знову буду при грошах. Я пообіцяв собі, що цього разу не сперечатимуся. Минулого разу я так довго сперечався, що один із службовців навіть вийшов до мене зі скляної будки і тицьнув пальцем в § 12 Зводу правил паркування автомобілів і розцінок за стоянку, де, так би мовити, чорним по білому було написано, що не пізніше ніж через 24 години після того, як на стоянці була встановлена табличка з оголошенням про зміну правил користування стоянкою, власник транспортного засобу зобов’язаний виконати нові вимоги його паркування, а я вже втретє поспіль порушую один і той самий пункт цих правил. Зазвичай усе відбувається наступним чином: під покровом ночі працівники дорожньо-транспортної служби непомітно підкрадаються до паркувальних оголошень і наклеюють на них нові таблички, а на них написано, наприклад, що завтра вночі з 00.00 до 07.00 відбудеться миття вулиці, і коли вранці ти забираєш своє авто, щоб їхати на роботу, ти бачиш оголошення і ввечері вже не поставиш його на колишнє місце, але для таких людей, як я, які не користуються автомобілем щодня, бо вони працюють вдома (у мене, наприклад, вдома є все, що мені потрібно для роботи, — і комп’ютер, і принтер, і сканер, і телефон, є і кип’ятильник), так от, для таких, як я, § 12 таїть у собі фатальні наслідки; я почуваюся безвинно покараним — адже дійсно, мене штрафують за те, що я не користуюся авто щодня, хоча самі весь час намагаються якось скоротити їзду приватних автовласників, проводяться спеціальні кампанії, під час яких людей переконують їздити на роботу на велосипеді, на автобусі чи на трамваї, а мене, хто подає всім гарний приклад, оскільки мій автомобіль по буднях майже завжди відпочиває на стоянці, чомусь за це карають. Це якийсь подвійний стандарт і просто дико, хоча, мабуть, якщо подумати, не більш дико, аніж багато іншого, хіба ж мало неподобств діється довкола, і я нічого не можу з цим вдіяти, хіба що написати під настрій замітку для колонки читацьких листів, що друкуються в «Афтенпостен» на останній шпальті, наприклад, в рубриці запитань і відповідей, там принаймні більш-менш точно почуєш відповідь якоїсь керівної чиновниці з дорожньо-транспортного управління, найвірогідніше по телефону. Дама пошлеться на § 12, так що тут уже не прискіпаєшся, і насамкінець звернеться до власників автомобілів з проханням, щоб вони, поки в столиці проводиться весняне прибирання вулиць, стежили за оголошеннями, що з’являються на стоянці. Газета постарається вставити в матеріал передбачуваний розмір грошової суми, котру комуна розраховує отримати у вигляді штрафів за евакуацію кинутих авто, і тут мова гарантовано піде про мільйони, а мільйон — це тисяча тисяч, а кілька мільйонів — це енні тисячі тисяч, і єдиний результат, якого я доб’юся, якщо напишу таку замітку, полягатиме в тому, що я сам напрошусь на зайві витрати, причому, як уже сказано, в третій раз поспіль за останні три роки. Насправді в надомній роботі немає ніякої вигоди. Ти, щоправда, сам розподіляєш свій час, це дійсно так, та зате ти один, один-однісінький, і авто твоє раз на рік тягнуть на штрафний майданчик, і тобі ніяк не вдається отримати гроші за лікарняним чи оплачувану відпустку і тому подібне, і скрізь валяються чайні пакетики. Та зрештою я загалом задоволений своїм існуванням. Я сприймаю життя таким, як воно склалося. У ньому є свій зрозумілий і всеосяжний порядок. На зміну одній брошурі приходить інша, і всі вони зроблені добротно, а хто вважає інакше — той помиляється, і я задоволений тим, що є. Та от уже кілька тижнів мені стала снитися вода, і переслідує думка: казна-що, знову насуваються зміни.

Я телефоную в комунальну контору й отримую підтвердження, що мій автомобіль відвезений на штрафний майданчик. П’ятсот крон за порушення правил стоянки і п’ятсот за евакуацію. Це, звісно, несправедливо. Мало того, що, не спитавшись, відтягнули кудись авто, з тебе за це ще й гроші беруть. Божевільна система божевільного світу; виходить, що я не можу відразу ж забрати своє авто, доведеться почекати, поки на мій рахунок не перекажуть аванс за нову брошуру. Швидше за все, на це піде ще день-два. Чи навіть більше. Ці нахаби в банку люблять, перш ніж видати нам наші кровні, якнайдовше потримати їх у себе. Таким чином вони накручують на них відсотки. З одного переказу, звісно, багато не накрутиш, та якщо приплюсувати одне до іншого — адже там теж весь час займаються додаванням, як у початковій школі, — то в сумі набігають непогані гроші; для всього цього й існують банки, та, зрештою, звідки мені знати, я ж майже нічого не знаю про банки, так, до речі, якщо вже мова зайшла про це, і про Фінляндію теж, однак у мене, як у будь-якої людини, є щодо цього свої міркування — здогадки про банчики, — та й з приводу Фінляндії. Але от про фінські банки — ні. Тут я взагалі пас.

Пішечки вирушаю додому з посольства. Вирішив пройтися через Фрогнер-парк; між іншим, цей парк — якась незрозуміла штука; може, тому, що мене бентежить таке скупчення оголених фігур,[5] промайнуло у мене в голові серед думок про майбутню роботу. Слід буде зайнятися пошуком інформації про Фінляндію. Треба ж показати товар обличчям. Брошура має бути інформативною і привертати увагу. Такою, щоб її відразу захотілося взяти і віднести додому. Щоб, прочитавши її, кожному захотілося самому побувати у Фінляндії. Господи, скільки ж у людях наївності! Адже вони думають, що все буде добре, варто лише поїхати в іншу країну. Якби я робив брошуру за свій рахунок, я б порадив усім залишатися вдома. Це і дешевше, і результат анітрохи не гірший. Але я підрядився налаштувати їх на поїздку до Фінляндії. Це суперечить моїм переконанням. Я, як повія, працюю на Фінляндію. Та треба ж на щось жити. Потрібно буде одразу почати, вирішую я подумки, писати текст, робити знімки. Можна поїхати у Нурмарку, це напевно підійде. Мало хто помітить різницю. Вода — це вода, вона всюди тече однаково, де 6 її не сфотографували, і дерева у всіх країнах однакові. А тим, хто здатний помітити різницю, ця брошура не знадобиться. Вони її й читати не будуть.

Додому прийшов знесилений. За ці півдня я зовсім вимотався. Ліг у ліжко і проспав майже добу. Прокинувся лише наступного ранку.

Коли прокинувся, сталося те, що завжди трапляється зі мною вранці в холодну погоду. Я виходжу з холодної спальні в теплу кухню. В квартирі у мене центральне опалення, плата за нього входить у вартість оренди. Тому у всіх кімнатах, окрім спальні, тепла до чортиків. У мене звичка спати в холодному приміщенні. Як на мене, чим холодніше, тим краще. На холоді мізки прояснюються мало не до кришталевої прозорості, і зранку думки бувають особливо ясними. Найкраще мені працюється вранці, але я завжди забуваю зачинити двері між спальнею та кухнею. У передпокої я дістаю з-під дверей газету і, повертаючись на кухню, на ходу пробігаю очима першу сторінку. Газету я кладу на столі і голий випиваю склянку води — натщесерце вливаю склянку води в голе пузо. У мене таке відчуття, що це корисно для здоров’я. Я не можу це пояснити, просто відчуваю. Звісно, це теж ірраціональне, як майже все, що ми робимо і в чому переконані. Потім я приймаю душ.

Душ теплий, і я полощусь довго. У мене встановлений водонагрівач з величезним баком. Одного разу якось мені пощастило зробити особливо вдалу брошуру; здається, для фірми «Шелл», — сам знаю, згоден, що це суцільна проституція, — але вони заплатили купу грошей, і тоді я встановив у себе бойлер на п’ятсот літрів. Це дуже багато. Можна плескатися під душем скільки влізе. Я й полощусь. Але коли я наполощуся, газета на столі виявляється мокрою, мокрою наскрізь, хоч віджимай. Пояснюється це тим, що маси холодного повітря, що хлинули із спальні, стикаються з теплим повітрям великої кімнати і кухні, чого й виникає вузько локалізована ділянка різко зниженого тиску саме над кухонним столом, протягом кількох хвилин тут блискають блискавки і гримить грім, потім проливається дощ, він мрячить дрібними, майже непомітними краплями, та все ж це справжній дощ — Н_2О, тобто вода, а вода тече і несе зміни. Я майже завжди забуваю зачинити ці двері. І майже щодня надзвонюю в «Афтенпостен» із скаргою на мокру газету. Вони мене вже й не слухають. Кажуть, що це моя проблема, а я кажу, що неодноразово бачив на власні очі, як розсильний мочиться у дворі на газети, а потім підсовує їх передплатникам. З усіх моїх побрехеньок ця брехня — найбезглуздіша, та вони в неї і не вірять. Одного разу службовець газети «Афтенпостен», який сидів на телефоні, так мене розлютив, що я сам помочився на газету і пішов з нею у видавництво. «Ось, понюхайте! — заявив я там. — Хіба це не сеча?» Мені видали нову газету. Він побоявся зі мною зв’язуватися. Але ж не будеш щодня таке витворяти. Слід привчити себе зачиняти двері в спальню. Треба було б приробити до неї таку штуковину, котра сама зачиняє двері. Проте статті в газеті та оголошення навіть у мокрому вигляді виконують свою функцію. Я вже пристосувався гортати газету з усією можливою обережністю, щоб не порвати сторінки. Це потребує певної вправності, але я впорався з таким завданням. А от що мені подобається у всій цій історії, — то це запах, який витає у повітрі; схоже, без нього я вже просто не можу. Пахне, як після грози. Цей запах нагадує мені про літо і про закоханість, така вже я неоригінальна людина. Я згадую час, коли літо було як літо і коли я раз у раз закохувався. Сам не помітив, коли це минуло, знаю лише, що дуже давно. Неправда, що я не пам’ятаю, коли це сталося востаннє, та тільки того разу в цьому вже не було нічого світлого й легкого, як зазвичай буває, коли ти закоханий, а був сумний і непотрібний епізод, пов’язаний з важкими переживаннями. Все легке й світле тривало менше одного дня, а важке й сумне тяглося нескінченно довго. Досить про це. Тепер я намагаюся бути сам по собі. Виходить непогано. Мені добре наодинці з собою, я задоволений і почуваюся молодчиною. Якби лишень не цей нав’язливий сон про воду, мені було б зовсім добре, а то весь час якесь фізичне занепокоєння; рідке мені якесь неприємне, мені більше до вподоби те, що не тече, що стоїть на місці, люблю конкретику твердого тіла — те, що можна побачити, помацати рукою, в чому можна розібратися і зрозуміти, що ж це таке. Абстракція не для мене: незрозуміло, що з нею робити. Мені подавай конкретику, вона для мене цілюща, тоді я розпускаюся, розцвітаю пишним цвітом. Конкретика твердого тіла є, наприклад, у спортивному майданчику. Люблю все міцне — взяти хоча б бетон. І дуже важке. Те, що майже неможливо зрушити. Я бачив по телевізору, як чоловік сидів у бункері біля підніжжя гори; якісь люди спустили з вершини лавину, лавина була величезною, проте бункер як стояв, так і залишився стояти, його завалило снігом, але він лишився неушкодженим, ніби нічого й не було. Хороша річ такий бункер! А уві сні я бачу чомусь не бетон і міцні бункери, а воду, і якщо чесно зізнатися, то мені неспокійно.

Нас вчать любити зміни, вітати їх появу. Це ненормально, і я цього не розумію.

А тепер моя справа — Фінляндія! На всю котушку, відпрацьовуючи гроші, нічого, окрім Фінляндії; принаймні поки не отримаю посольський аванс; тоді заберу авто і поїду, куди схочу; просто світ за очі, чому б себе не побалувати. Покатаюся трохи, а потім, звісно, знову до справи. Спочатку треба розробити стратегічний план, ясну і чітку диспозицію, а потім уже слідувати цьому плану, без відхилень ні на йоту, ну хіба що за винятком того дня, коли я заберу своє авто. Тоді я влаштую собі вихідний і покатаюся. А зараз я зовсім на мілині. Буду обходитися тим, що залишилося в кухонній шафі; і не біда, нічого страшного; у шафі, можливо, повно всякої всячини. Зараз подивимось! У мене є чай, є хрусткі хлібці, вони називаються «Баса спорт». Ну й що з того? Повинні ж вони якось називатися! Чесно кажучи, я купив їх заради того, щоб справити враження на касирку. У спорті я так собі, а зараз я просто голодний. Я ніби подав їй сигнал. Є ще масло і трохи сиру і макарони. Вистачить, щоб протриматися. Але, по правді, мені треба б сидіти в бібліотеці. Книги про Фінляндію і про музику. Трудність у тому, що я взяв цілу купу книг, які давно слід було здати. Я не можу показуватися в бібліотеці, доки не розплатився за користування, а розплатитися не можу, бо немає грошей. Поки що доведеться вишукувати інші джерела інформації. Треба подивитися в «Афтенпостен», раптом там якраз надруковано щось підходяще. Газета, як завжди, мокра, і в ній жодного рядка про Фінляндію. Обурливо! Країна, котра є одним з наших найближчих сусідів; можна сказати, братський народ, і навіть не згадується в «Афтенпостен»! Щось же напевно відбувалося у Фінляндії останніми днями. А нас цікавить Борис Беккер, як він носиться по всьому світу зі своїм хазяйством — де побував, хто там від нього завагітнів. Ще пишуть про можливу змову, сліди якої ведуть до російської мафії, а можливо, й у Фінляндію, — додаю я подумки, хоча в газеті про це прямо не сказано. А треба читати між рядків. До цього у мене завжди був талант; у школі ніхто не міг зі мною змагатися. Я так аналізував романи, що вчитель слухав мене зі сльозами на очах, а вийшовши на пенсію, купив собі блокфлейту. Загалом, про Бориса Беккера — віз і маленький візочок, а про Фінляндію анітелень. Маячня якась! Зате дізнався, що в Шелюсті проводиться ярмарок «Світ туризму». «Підходить для початку, щоб увійти в тему, — подумав я. — 3 чогось же треба починати». Я вирішив не зволікаючи піти туди прямо зараз — час не чекає. Прогуляюся пішки. Корисно для здоров’я, і платити не треба. З торбинкою, в якій лежить сандвіч з двох шматків «Баса спорт» з прокладкою з сиру, я вирушив у дорогу, і тут у кінці вулиці Карла-Юхана мене зупиняє якась дівчина і питає, чи не міг би я приділити їй п’ять хвилин і чи не погоджуся взяти участь в опитуванні, що проводиться з метою вивчення споживчого попиту. Я поставився до цієї пропозиції скептично, але тут вона поманила мене обіцянкою, що у винагороду за клопіт я отримаю білетик експрес-лотереї, і я погодився. Заходимо в якийсь будинок, піднімаємося нагору, сідаємо. Чи заправлявся я бензином протягом минулого тижня? Ось, виявляється, що її цікавить. Дивне запитання, подумав я. Кому яка радість з того, щоб це знати? Відповідь — негативна. Втім, сьогодні я, можливо, якраз би й поїхав на заправку, якби моє авто не відтягли на штрафний майданчик. Втретє поспіль щороку відвозять в один і той же час, можете собі уявити? Дівчина каже, що дуже добре розуміє, як це прикро. А де я заправляюся? Там, де дешевше, кажу. Вона посміхається. Саме це вона й хотіла почути, я вибрав найправильнішу відповідь, тому що зараз саме створюється нова мережа дешевих заправок, і вона показує мені картинки із зображенням різних архітектурних і кольорових вирішень майбутніх заправних станцій. Пропонується два варіанти — один у зеленому кольорі. Інший в якомусь з відтінків червоного. Ось два альтернативних рішення, а від мене вимагається сказати, які асоціації викликають ці образи. Дайте подумати! Зелений колір. Ну це, звісно, колір природи, це ж весна, і закоханість, і молодість. Можливості. Зелений — це колір можливостей. І це — Фінляндія. Фінляндія — зелена, миттєво нотую я в пам’яті, потім продовжую розвивати ланцюжок асоціацій. Зелений колір — це ти прокидаєшся влітку на світанку і виходиш з дому, щоб скупатися, рушник через плече, навколо пташки, і всі співають, співають, і вся сім’я тут, усі зібралися — і мертві, і живі, якщо лишень таке можливо; втім, чому ж неможливо, адже це мої асоціації, — і всі чекають мене біля озера, я снідаю, на сніданок — хліб з молоком, яйце, і купаюся, втім, ні — не купаюся. Тільки не вода! Вода — тече. Ні, цього краще не треба, це ви викиньте, кажу я. А загалом зелений — чудовий колір, краще важко й знайти, тому зелений — це вдалий вибір. Дівчина записує. Ну, а тепер червоний. Він гірший. Тут навіть не просто червоний колір, а з якимось помаранчевим відтінком, він дратує, це колір полум’я, я бачу пожежу. Дешева заправка горить, люди метушаться у паніці, щось вибухає, я читаю про це в газеті, газета — мокра, а вода — це зміни, тому відкиньте це, відкиньте червоне. Нехай заправна станція буде зеленою! Ви вже постарайтеся, заради Бога, щоб її пофарбували в’ зелений колір! Я палко тисну дівчині руку, а вона дає мені білетик експрес-лотереї і каже, що закінчила опитування, я можу йти.

У мене немає монетки, щоб пошкребти білетик. Переді мною дилема. Може, попросити монетку у когось із перехожих або пошкребти чимось іншим? Виходить, немає грошей — немає і виграшу. Маячня якась! Виверт 22! Просто маячня! І нігті у мене занадто короткі, я їх підстригаю кілька разів на тиждень, ростуть, кляті, як на дріжджах, ростуть, як у святого небіжчика, скоро так виростуть, що саме впору канонізувати, нігті у мене акуратні, приємно подивитися, але непридатні для практичного використання. Я йду вулицею, дивлячись під ноги. Адже люди такі недбалі в поводженні з грішми! Я майже впевнений, що десь наткнуся на монетку, котра валяється на землі. Пошкребти білет можна й пізніше, поспішати нікуди, нехай полежить у мене в кишені. Лотерейний білет з недоторканим захисним шаром цінуєш на вагу золота. Це як отримати листа з Америки, поки він лежить нерозкритий. Я чув, що в Стокгольмі на письмовому столі Стріндберга лежить такий нерозпечатаний лист. Він не встиг розкрити його перед смертю, а потім його так і залишили. Не збагну, подобається мені це чи ні, все-таки це якась міфоманія. Цікаво, що написано у тому нерозпечатаному листі? Музейники хочуть, щоб ми про це думали, ночами не спали, гадаючи, що там може бути, та мене це якось не хвилює. Плювати я хотів, що там написано. Мені й без того є про що подумати. Наприклад, про Фінляндію.

Адже за вхід на туристичний ярмарок потрібно заплатити гроші. Несподіванка? Напевно, ні, та мене дратує. Будьте ласкаві викласти 80 крон. Забагато. Але ж я хитрий лис, тому я заходжу в приміщення через вихідні двері і тут підбираю кинуту кимось гостьову картку, пришпилюю її на куртку і спокійно заходжу з упевненим виглядом. І ось я на туристичному ярмарку.

Ярмарок занадто великий. Тут сотні стендів. Вони займають кілька поверхів. Яка марна трата грошей і часу! До речі, це гарна тема для іронічного і витонченого читацького листа, коли (і якщо) я надумаю його написати. «Для чого нам така кількість країн?» — поставив би я риторичне запитання. Шести чи семи вистачило б надовго. Однією з цих країн обов’язково повинна бути Фінляндія, ну і ще п’ять чи шість. «Люди занадто багато подорожують», — сказав би я в листі. Такий лист спровокував би багатьох читачів на заперечення; провокаційний лист — це було б чудово. Я заявив би, що подорожувати шкідливо. Не лише для навколишнього середовища, але й для психіки. Ми стаємо тривожними. Безформними і рідкими, як вода. І ми змінюємося, а заразом змінюється суспільство. Все до того йде. Вже прийшло. Я помічаю це тут у нас. Люди гасають, носяться туди-сюди, і все їм мало, потрібні все нові країни, а в очах усе більше занепокоєного блиску, вони збирають інформацію — «інфо», як це тепер називається, — підхопили щось про Китай: путівка до Пекіна туди і назад за три тисячі крон — це недорого, згоден, але в такому випадку треба їхати не пізніше травня. І от, поки ти там тиняєшся, упиваючись новими враженнями, тебе раптом лиха година заносить на площу Тяньаньмень (площа «Небесного Спокою»), і, поки ти там клацаєш фотоапаратом, до тебе, де не взявся, підходить симпатичний член Фалуньгуна, чого доброго, ще й наділений потужною харизмою, і вербує тебе в свої ряди, і ти бах! і підпалив себе, і ось уже гориш, а сам, либонь, забув купити відповідну страховку, і ЗМІ вже тут як тут, і поліція, і пішло стовпотворіння, почалися зміни! Невже не шкода витрачати на це час? Та й кому це взагалі потрібно? Потім дещо про Бразилію, про Ісландію, про Сулавесі — це такий великий острів в Індонезії, і там абсолютно унікальний тваринний і рослинний світ, оскільки цей острів утворився від зіткнення двох островів, і коли тварини і рослини трохи оговталися від першого потрясіння і перезнайомилися між собою, вони взялися до справи спільними силами, і ну ж бо спаровуватися за кожної нагоди, і розігралася така еволюція, що тільки тримайся, у результаті утворилися дивовижні, казкові види — такі, як, наприклад, райські птахи, а це й справді щось дивовижне, казкове; кажуть, настільки дивовижне й казкове, що дивишся і не віриш власним очам; тому неодмінно треба туди з’їздити; треба, бо це щось особливе, адже воно от-от зникне через те, що індонезійці спалюють ліси, тому заради туристів (заради нас із тобою) треба переконати цинічних землевласників і політиків, що вони володіють унікальним скарбом, і не можна допустити, щоб він щез і згорів, його треба будь-що зберегти, і за це взялися (подумати лишень) Угорщина і навіть Німеччина, адже Німеччина — це вам тепер уже не фашисти і сосиски, таке уявлення давним-давно відійшло в минуле, Німеччина давно його переросла, і от народ ходить і розмовляє з представниками світу туризму в ошатному форменому одязі і розбирає брошурки, і в моїх очах це риса, яка мене з ними примирює — брошури ж усе таки! Нині настали золоті часи для нашого брата брошурщика. Люди полюбили інформацію і нас, її виробників. Вони люблять нас і люблять інформацію, а я за це люблю їх. Я їх годую інформацією, і вони мовчать.

У фінського стенда своє обличчя, він дуже гарний. Все в ньому витримано в національних фінських кольорах — білому і блакитному, за прилавком з брошурами стоять біляві жінки в національних костюмах. Інакше кажучи, брошури вже існують. Брошури, котрі повинні привабити норвезьких туристів у Фінляндію. Вони є, та вони не досить хороші. Інакше не поясниш. Люди в посольстві, звісно ж, мають відомості про те, які брошури є у продажу, але, прочитавши їх, вони дійшли висновку, що ці брошури не годяться, і тоді, взявши ініціативу у свої руки, вони вирішили створити нову брошуру. Ідеальну брошуру про Фінляндію. От що їм потрібно. А це означає, що я повинен зібрати все, що є, з наявних брошур про Фінляндію, прочитати їх і створити таку чудову брошуру, що перевершить усі нині існуючі, сама залишаючись неперевершеною. Завдання не з простих, та якщо хтось і може його вирішити, то цією людиною, без сумніву, буду я. Я набрав із собою цілий стос брошур: «Готелі Фінляндії», «Чудові та незабутні враження», «Твоє місто Гельсінкі», «Світ мумі-тролів», «Silja Line» і ще одну брошуру, котра просто і нехитро називається «Фінляндія». Запихаю всю цю інформацію в торбинку і прямую у бік передбачуваного виходу, але потрапляю не туди. Я заблукав у нетрях стендів і країн і ніяк не можу вибратися з хащів, я зустрічаю людей з усіх частин світу і норвежців, скрізь норвежці, і азіати, і інуїти, індіанці і негри; «негри» тепер не можна казати, сам знаю, я про це читав; стільки всього доводиться пам’ятати, стільки всяких «треба» і «не можна»; ну а як же тоді слід говорити, коли хочеш сказати про негра, а назвати його цим словом не можна? По-моєму, «негр» звучить добре, у цьому немає нічого поганого, я не проти того, щоб дружити з неграми, однак у мене немає таких друзів, у мене взагалі майже немає друзів, і я сам питаю себе: чому так сталося, блукаючи «Світом туризму» серед суцільних подорожей, а подорожі — це можливості, адже хто ж знає заздалегідь, що може статися, якщо ти піддасися на вмовляння і вирушиш в Альпи чи в Монголію? Відповідь каже: все, що завгодно. Все може статися, і цього-то ми й хочемо: щоб усі шляхи — відкриті, щоб усе могло статися, люди прагнуть до плинного, хочуть невідомо чого. Я не такий;, очевидно, я створений інакше; мабуть, і в мені сидить щось, що прагне води, змін, — не знаю, я багато чого не знаю. А тут раптом якийсь швед береться зазивати мене в Бранеє покататися на лижах. Чистісінький абсурд! Я живу в Норвегії, у країні, яка займає абсолютну першість у тому, що стосується умов для занять лижним спортом. У нас є і ліси, і високі гори, і сніг — уже снігу у нас хоч завались! — тому з якого дива я поїду в якийсь там Бранеє? Швед каже мені, що Бранеє і Вермланд відповідають усім можливим запитам, та це мимоволі наводить на думку, що справи там-ідуть далеко не блискуче, інакше навіщо б їм брати участь у цьому ярмарку? Якби у Бранесі було так уже чудово, Бранеє давно вже кишів би норвежцями, проте в мені говорить роздратування, я вибився з колії, останніми днями на мене стільки всього звалилося: зник автомобіль, потім ще ця Фінляндія, про яку я майже нічого не знаю, та ще я й заблукав у натовпі цих країн і народів, у багатотисячній товкучці; у мене розходилися нерви, особливо про себе дають знати живіт і горло, і коліна тремтять і ніби злегка підгинаються, наче під час хитавиці; зрештою я кажу шведу, що приїду колись у Бранеє, я тисну йому руку і даю урочисту обіцянку, що приїду туди за першої нагоди; і тут він зрадів, по-справжньому зрадів; зрадів і давай мені дякувати; так буває зазвичай, коли людина отримує наочне підтвердження, що вона молодець і недарма старалася, по собі знаю. Треба присісти.

Сідаю на стілець біля бразильського стенда. Дихаю глибоко, всіма ребрами, щоб зібратися, та домагаюся протилежного ефекту. Мені починає здаватися, що всі на мене дивляться, всі прийшли лише для того, щоб подивитися на мене, що увесь ярмарок влаштований заради мене, що я тут головний герой, він розповідає про мене і про моє життя, навколо мене все обертається, і всюди розставлені сотні стендів, присвячених різним аспектам мого життя: моїй роботі, моєму харчуванню, роботі мого мозку, моєму одягу, моєму автомобілю і моїм захопленням, що безслідно минули, моїм снам і моєму ставленню до води і змін, і народ суне на виставку юрбою, щоб гарненько засвоїти все, що про мене відомо, і про мене читають лекції з використанням усіх різновидів ЗМІ, брошур і плакатів, — словом, суцільне інфо про мене. Тисячі людей ідуть і їдуть. І транспорт уже не може впоратися, і міська залізниця відкриває запасні виходи на центральному вокзалі, поїзди під’їжджають один за одним, і ніколи ще не було такого відвідуваного ярмарку, принаймні за весь післявоєнний час. Адже непогано звучить! Дуже навіть звучить: найбільш відвідуваний ярмарок за весь післявоєнний період! Інтерес до нього величезний, газети в повній розгубленості: хто б міг подумати? Ярмарок, присвячений брошурописцю! Ця думка нестерпна, я задихаюся, і тут раптом зверху падають кисневі маски, а в середньому проході з’являється смуга, що світиться, і я, попри все, що було сказано при відправленні, забираю свій ручний багаж — забираю замість того, щоб, як належить за всіма правилами, залишити (адже мені потрібна зібрана інформація — інформація про Фінляндію), — і, закинувши за плечі рюкзак, плентаюся до найближчого запасного виходу і вибираюся на вулицю; я встиг в останній момент; ледве я вийшов, весь ярмарок вибухає у мене за спиною, злітає у повітря з усіма його брошурами, і країнами, і подорожами — просто від того, що занадто вже багато можливостей було зібрано там під одним дахом, дах не міг витримати такого жахливого тиску, і вибух був неминучий, тепер він горить, пожежу заливають водою, а ми всі вже знаємо, що таке вода. Куди не ткнися, ніде немає спокою.

Аванс мій все ще не перевели на мій рахунок, я сиджу і роздивляюся білетик експрес-лотереї. Можна було б пошкребти його ножем, подумав я, та ще не вирішив, чи хочу я це зробити. Мені не потрібен великий виграш; занадто велика сума, міркую я, це саме хвилювання, зміни; лотерейний білет, схоже, починає мене дратувати, бо містить у собі можливість, до якої я не хочу бути причетним, і все-таки я не можу змусити себе викинути цей папірець. Так уже мене виховали, що не можна смітити грошима, гроші та їжу не прийнято розкидати, тому я відкладаю убік білет і беруся за брошури про Фінляндію. Брошури досить поганенькі. По-моєму, автори не надто серйозно поставилися до свого завдання. Вони поверхово розповідають про якісь деталі, упускаючи картину в цілому. Враження загальних слів і заяложених штампів. «Танцюйте всю дорогу до Або» — сказано в брошурі про Silja Line, «Здійсніть подорож в інший світ» або «Потіш себе туристською поїздкою на теплоході». А брошура з нехитрою назвою «Фінляндія» розповідає про «царство кольору» і «свободу вибору». Непереконливо! Зрозуміло, у Фінляндії у тебе буде свобода вибору. Ти сам зможеш вибирати, погуляти в лісі чи піти купатися на озеро. Аякже! Та й «веселим відпочинком для всієї сім’ї» нині нікого не заманиш. Цього раніше було досить, однак тепер люди перебірливіші, їм подавай точну інформацію в поєднанні з об’єктивною інтонацією того чи іншого оповідача, яка своєю новизною і несподіваністю дозволить їм забути про те, що вони читають просто брошуру. У цій справі я такий майстер, що мало хто може зі мною зрівнятися. У мене є шанс стати основоположником нової школи. Напевно, якби у мене було більше друзів і контактів, я б і став основоположником, так мені здається. Можливо, я помиляюся. «Веселий відпочинок для всієї сім’ї!» Це зворушливо у своїй наївності. Яка там сім’я! У наш час майже не залишилося сімей в традиційному розумінні. В наші дні сім’я складається з двох і більше гомосексуальних особистостей з прийомними або народженими в результаті штучного запліднення дітьми або з подружжя з таким складним минулим, що у їхніх дітей виявляється кілька батьків і матерів, і дітки вважають, що так і треба — інакше просто не буває. Про це має постійно пам’ятати автор, коли він пише брошуру, а то сядеш в таку калюжу, що й не виберешся; відмінності в структурі сім’ї визначають вибір тієї чи іншої комунікативної установки, та й що означає «веселий відпочинок» у наш час? Може, це взагалі втратило будь-який сенс? Усе це треба враховувати, беручись за таку справу, як створення ідеальної брошури про Фінляндію, брошури — матері всіх брошур, котру люди повинні не просто погортати в автобусі, а прочитати в кріслі, щоб потім поставити її на полицю поруч із класиками, поряд з Гамсуном і Толстим, а то й взагалі поряд із Сервантесом або, уявіть собі, поряд з Данте. З чого ж мені почати? Я кажу собі, що треба починати сьогодні ж, просто зараз, я повинен придумати початок, відкладати нікуди, Фінляндія — ось вона, вона розвивається і росте, як усі країни і всі народи, і я повинен вловити цей розвиток, описати його так, щоб у читачів аж дух перехопило, щоб вони всьому повірили і кинулися б замовляти квитки для себе і всієї сім’ї, щоб їм кортіло якнайшвидше потрапити до Фінляндії, а початок — це завжди найважче. Найважче написати перше речення, задати тон, зацікавити читача. Загадкова Фінляндія. Мабуть, щось у цьому є, чи ні? Може, від цього відштовхуватися? Від оповитої міфом Фінляндії, чия таємниця протягом багатьох поколінь вабила норвежців, які свідомо і несвідомо відчували на собі її дію. Фінляндія постійно була присутня в глибині наших думок, хочемо ми того чи не хочемо. Так у чому ж криється таємниця Фінляндії, яка не дає нам спокою? Ось інтригуючий вступ.

Почнемо з музики, так я написав, перечитав написане і пересвідчився, що це добре. Отже, музика. Загадки країни завжди можна розгадувати, розібравшись в її музиці. Твердження сміливе, та, на щастя, важко піддається спростуванню. Треба піти в бібліотеку, і, як на зло, немає грошей! Мені потрібна карта Фінляндії і парочка дисків Сібеліуса, може, ще щось, все одно я спишу це потім при поданні декларації, точнісінько так само, як сторожі на автомобільній стоянці списують витрати на взуття — списав, та й усе, а як же ви думали! Але якщо грошей немає, то нічого і не купиш. Перед тим як іти, зателефоную-но я в норвезьке радіомовлення, в редакцію класичної музики, і попрошу їх зіграти що-небудь із Сібеліуса, щось дуже-дуже репрезентативне; вони, либонь, знають, що треба вибрати, це ж їхня спеціальність, у них усі думки тільки цим і зайняті, як у мене брошурами. Сібеліус, напевно, наріжний камінь для редакції класичної музики, міркую я по думки. Сібеліуса вони готові грати без кінця. Без кінця й краю.

Я одягаю темні окуляри і широкий шарф, щоб у бібліотеці мене не впізнали, а то здіймуть галас, що я книги не здав і штраф не заплатив; бібліотекарі — дуже незговірлива публіка; нізащо б, здається, не подумав, та втім це так, бібліотекарі б’ються на смерть, поки не проллється кров; усе життя проводячи серед книг, вони скучили за справжнім і тому жадають крові; я не проти, та тільки нехай це буде не моя кров, а сьогодні вони якраз націляться на мене, адже я збираюся вкрасти компакт-диск. Удам, ніби хочу його тут прослухати, а сам украду, але ж це заради доброї справи, коли-небудь я його, можливо, навіть поверну, хто зна. Я от читав про одного чоловіка, який впродовж десяти років накрав з 268 різних бібліотек США більше 23 000 книг. Це зібрання зайняло всі стіни в дев’яти кімнатах з чотириметровими стелями, воно було оцінене в 20 мільйонів доларів і важило 29 тонн, тому я в порівнянні з ним — просто хлопчисько. Не знаю, скільки там може важити один компакт-диск з музикою Сібеліуса — двісті-триста грамів, напевно. Про всяк випадок, візьму з собою приймач з навушниками, щоб не пропустити передачу норвезького радіомовлення; напевно по каналу класичної музики скоро дадуть Сібеліуса.

Сібеліус, або Ян, як я вже подумки став його називати, був по духу глибоко національним композитором, написано в енциклопедії; інакше кажучи, його музика — це сама Фінляндія, звичайно, це одне і те саме тією ж мірою, якою музика може бути країною, що, звісно, цілком можливо; і ще в енциклопедії написано, що Ян створив типово фінську музику — музику, в якій відбилася фінська душа, а це саме те, що хочемо зрозуміти ми — я та мої читачі, саме це ми й хочемо передати якомога швидше. Та всі диски Сібеліуса, виявляється, видані і знаходяться на руках. Норвежці вкрай захоплені Сібеліусом, його диски йдуть нарозхват, і кожен норовить поцупити їх додому. Мені вже й самому кортить послухати музику Сібеліуса. Не можу пригадати, чи чув я її раніше, але впевнений, що чув по телевізору, та по телевізору музика гірше сприймається, заважає картинка, вона відволікає, тому враження плутаються. Між тим, я весь час тримаю навушники увімкненими, але по каналу класичної музики норвезького радіомовлення без кінця транслюють Брамса, і Генделя, і Вівальді, і романси якогось типа, якого начебто звуть Мендельсон-Бартольді. Мені здається, що вони його самі вигадали, так і чую, як вони говорять між собою: «Треба й нам, радіожурналістам, іноді повеселитися», а якщо він все-таки існує або колись існував, він, без сумніву, був гомиком, подумав я і, подумавши так, виказав себе з головою — он які у мене забобони! Адже якщо міркувати тверезо, то бути гомосексуалістом — не злочин, а його музика — сама ніжність, та кому потрібна ніжність, коли слухачі, тисячі слухачів, з нетерпінням чекають Сібеліуса, вимагають Сібеліуса, бо Сібеліус — це скандинавська музика. Гаразд, фінська, але ж фінська — це теж скандинавська, бо фінське — це і скандинавське, а скандинавське виражає наші скандинавські душі, ми всі, як я розумію, впізнаємо себе в цій музиці, для того й оплачуємо ліцензію, щоб завжди, щодня впізнавати себе, стверджуватися у своїй самобутності, а якщо в нас хочуть зміцнити німецькість, то краще вже відразу оплачувати ліцензію німецького радіомовлення, хоча я навіть не знаю, як воно називається, проте не в цьому справа — справа в тому, що радіослухачі не отримують того, що їм потрібно, а нас все одно змушують платити за ліцензію. Це стане в нагоді для замітки в розділ читацьких листів.

І лише вже пізно ввечері класичний канал норвезького радіомовлення передав Сібеліуса. У мене повним ходом йде робота над сердитим читацьким листом, як раптом радіоголос почав говорити про Фінляндію і Сібеліуса. Чорт би його забрав! Весь мій гнів спрямовується проти зарозумілого голосу, що належить, судячи з усього, людині років сорока, заучці-теоретику, який вважає нижче своєї гідності виступати по радіо з розповідями про музику, сам він у цьому ніколи не зізнається, та я ж чую, тому нема чого заперечувати, насправді у нього зовсім інші амбіції — писати про музику чи, може, викладати, але професура, очевидно, не раз тікала у нього з-під носа тому, що він не ладнає з впливовими людьми, він ні до кого не бажає підлещуватися, його порівняння та теорії не схожі на решту, вони виходять за рамки, він же не визнає жодних рамок, і все, що він робить, взагалі нікуди не вписується, і от, півроку проходивши з похмурою фізіономією і переконавшись, що грошей від цього не додалося, а тут ще й співмешканка от-от народить дитинку, він, бачачи, що вони з нею зовсім на мілині, нарешті здався і пішов працювати на радіо, куди його прилаштував шуряк, а це образливо, звісно, принизливо, адже він здатен на щось набагато більше, він не затребуваний. І от, дотягнувши мало не до півночі, він зрештою таки зволив поставити Сібеліуса, і з вини цього музичного теоретика з його егоїзмом моя брошура стоїть на місці, цей типик, мабуть, уявляє себе тонкою художньою натурою, а насправді такий же непробивний, як усі, це ж чутно по голосу; та ось нарешті починається музика, яку я так чекав. Я сідаю за комп’ютер, все готово до того моменту, коли текст брошури поллється нестримним потоком. Поллється? Хлине? Ну не обов’язково ж як вода, є багато іншого текучого, наприклад, лава або пиво, і все одно треба, щоб текст вилився на папір, іншого, більш підходящого слова не знайдеш, мені воно не подобається, та доводиться користуватися цим, текст Повинен вилитися, але не так, як вода, а інакше, це має бути по-іншому; я закриваю очі, чітко усвідомлюючи, що складаю одне ціле з клавіатурою; я вчинив завбачливо, ще у школі вибравши як додатковий предмет машинопис, напевно, вже в той час передчуваючи, що займуся брошурами. Я готовий слухати музику. Ну ж бо, починайся!

Початок нагадує літо. Лагідне і добре. Сірий світанок. Жінка, звісно, білява фінська селянка — адже це Фінляндія, — виходить надвір і, нахиливши голову під струмінь води з колонки, полоще під спів птахів довге розпущене волосся. На задньому плані пасуться коні. А ось і птахи, напевно, гуси — бродять поруч, зайняті тим, чим узагалі зайняті всякі гуси в будь-якій країні, подумав я, тобто якимись своїми гусячими справами. Однак цей шлях нікуди не веде. Слухай, Яне, пора рухатися далі! І от жінка сушить волосся на вітрі; бігаючи туди-сюди, вона то тут, то там зриває якусь рослинку і натирає соком свою гладеньку шкіру, вона рве квіти і, зібравши букет, відносить його у будинок, ставить у вазу і береться куховарити. Що вона там готує? Здається, холодець. Ну звісно ж, чорт забирай, холодець! Те, що завжди готує моя бабуся, — холодець, який подається з іншими холодними стравами — заливним з риби та креветок чи крабів. І це в центрі Фінляндії? — мимоволі спадає на думку запитання. Щось тут не сходиться, Яне. Хіба що, скажімо, йдеться про прісноводну рибу і раки. Добре, так тому й бути, сказали. Це ж музика, мистецтво, у мистецтві все можливо, от тільки процес приготування холодцю — трудомісткий процес, він потребує часу, інгредієнти треба довго варити, поки все не загусне, потім охолодити, і жінка все це робить, нарешті страва готова, холодець поставили в комору, а її волосся просохло, тоді вона знову виходить на подвір’я і починає заплітати коси, вона не поспішає, і повільно сходить сонце — ідилія, ідилія… Але ба! Характер музики змінюється. Жінка задумалась. Тривожно задумалась. Задумалася так, ніби щойно згадала про щось. Вона тривожно дивиться на схід і думає. Тут у музиці виникає нове звучання. Небезпека. Невже насувається щось небезпечне? Так, це небезпека, і неможливо подзвонити в службу порятунку. Минуть ще роки, перш ніж буде сплетена страхова сітка, яка забезпечує в нашому суспільстві безпеку всіх сторін життя, немає навіть телефонів, хоча, втім, в Америці кілька штук уже є, Белл вже провів підготовчу роботу, тому в Америці представники вищого світу вже надзвонюють одне одному, та тільки не у Фінляндії, — тут ніхто не розмовляє по телефону, тут взагалі мало розмовляють, а в музиці знову між тим щось сталося, і літо змінила осінь, і з гір спустився туман, туман густішає. Певно, це про російську загрозу, подумав я. Цар хотів захопити Фінляндію, йому 6 усе хапати й хапати, начебто у нього і без того вже не було достатньо володінь. Жінка не погоджується, адже вона фінка і втілює в собі все фінське, це фінська музика, я про це читав, так сказано в енциклопедії, і так я й бачу; знаючи, що музика фінська, і знаючи, де знаходиться Фінляндія, я інтерпретую її в тому сенсі, що тут мова йде про російську загрозу, ніхто не забороняє мені розуміти це так. Кожен має право на своє сприйняття, та мова й не йде про свідому інтерпретацію, я відкритий для вражень, і тут усе можливо, я не керую своїми думками, я просто реєструю відчуття й картини, що постають у моїй уяві, і зараз відчуття малюють переді мною картину, як жінка, в якої фінське єство вже посилилося до крайності, затремтіла і дивиться на схід, тривожно дивиться, потім вона пішла до сараю, де стоїть автомобіль. Що таке? Звідки раптом узявся автомобіль? — думаю я. Втім, нічого страшного! Це ж музика, мистецтво, тут усе може бути, усе можливо, можуть зливатися різні епохи, анахронізми тут — цілком природна річ, точної відповіді і бути не може; і хто я такий, щоб чіплятися! Тут треба слідувати враженням, плисти за течією. Подобається мені це чи не подобається, але музика як вода, а тут музика Сібеліуса, це ж Ян, а Ян вищий від мене, Ян веде в цій грі, а моя справа — підкорятися його волі, тому в сараї опиняється автомобіль, і це моє авто, мій «сітроен». Ага, то он куди він зник! Ось куди ці негідники загнали моє авто! Отже, мені, можливо, і не доведеться платити штраф і відшкодовувати витрати на евакуацію. Треба ж, куди ці скоти комунальники затягли мій автомобіль! Аж у Фінляндію! Це вже й справді на рідкість животрепетний привід для замітки в розділ читацьких листів, та зайнятися ним ніколи, музика кличе, вона вимагає, щоб я з нею подорожував далі. І я встаю з-за письмового столу і скік у картинку, у фінську картинку початку дев’ятнадцятого століття, і от я вже там, в авто, і атлас автомобільних доріг лежить на тому самому місці, де я його залишив, але у Фінляндії він не потрібен. Одна справа — Осло, інша справа — Фінляндія, ось чому карти не потрібні; і, можливо, так і треба сказати в найзагальнішому плані: Осло — одне, Фінляндія — зовсім інше; тут ми поглянули одне на одного — жінка з фінської сільської глибинки і я, брошурописець з двадцятого століття. «Та заводь же двигун, поїхали», — каже вона фінською, нетерпляче фінською вимагає, і, виявляється, я розумію фінську, це ж зовсім просто, фінські відмінки і голосні стали для мене музикою, і я запускаю двигун, вмикаю обігрів, і ми рушаємо, а за склом повалив сніг, густо-густо, як буває лише у Фінляндії, як це буває лише в далеких країнах, і ми їдемо, а за нами слідом женуться росіяни, нехороші і злобні росіяни, вони не помітили росту фінської національної самосвідомості, ми мчимо через ліси і гаї, через поля і замерзлі озера, ми живемо динамічно, життя спливає, як молодість, і я не знаю, подобається мені це чи ні, бо не можу контролювати цей потік, а мені, як правило, не подобається те, чого я не можу контролювати, але ми нарешті відірвалися від переслідувачів, і коли музика трохи заспокоїлася, я скинув газ. А тим часом знову прийшла весна з жайворонками і ластівками, і не знаю, з ким там іще. Ми зупинилися на узбіччі і закусили холодцем, який, виявляється, їхав з нами на задньому сидінні; було смачно, дуже смачно, і холодець вдався на славу, і схоже, що ситуація стає романтичною, я відчуваю, як вона лине до мене, їй потрібен я, саме я, я бачу це по її вигляду, та тієї ж миті, як я це зрозумів, помічаю, що в музиці щось змінилося, не те щоб дуже сильно, але в ній почулася віддалена загроза, бо вона віщувала зміни; невелика переміна музики, яка, проте, передвіщала радикальні зміни; а це мені зовсім недоречно. «Постривай, Яне! — кричу я. — Постривай! Хіба не бачиш, що мені випав щасливий шанс, хіба не бачиш, що в мене дещо затівається?» Але Ян цього не помічає, і крім того, йому ніхто не указ, він сам собі пан, і, звісно ж, умить набігають хмари, і стає похмуро, і я думаю: чорт би забрав Яна Сібеліуса та його несподівані переходи! Чорт би забрав його динамічний розвиток! Ніжність і суворість, світло і темрява, любов і ненависть, мир і війна, пасивність і агресія — все це нібито страшенно динамічно, але Яну замало простої динамічності, він хоче небувалої динамічності, що переплюнула б будь-яку іншу динамічність. «Ось воно — воістину фінське! — думаю я. — Ось ми його й намацали». І, витиснувши педаль газу до краю, ми влітаємо в засніжений Гельсінкі, нас зустрічають порожні вулиці з температурою мінус скількись градусів, і хтось у нас стріляє. Господи, та припиніть же стріляти! Я норвежець, сусід, я не можу підтвердити це документально, бо не захопив із собою паспорта, але ж паспорт тепер не обов’язковий, це ж Скандинавія, є ж Шенген, ну його, до речі, цей Шенген, але я прийшов до вас із миром, а не полювати за вашими жінками, я навіть і не думав за ними полювати, я не такий, вона перша почала загравати, це правда, я не винен, проте я все-таки чоловік, на мене це діє, та все було не так, як ви думаєте, я не такий, кажу вам, вона почала перша; але Ян прикидається глухим, або йому просто чхати на те, що я кажу, замість цього він нагнітає скажене крещендо, і стрілянина посилюється, переднє скло розбите вщент, і авто вже не слухається керма, і все відбувається, як в уповільненій зйомці, цю сцену можна спостерігати в усіх подробицях, якщо знайдеться відеоплеєр, у якого є функція повільного перегляду — чи як там вона називається, — спеціально призначена для того, щоб розгледіти всі подробиці, і ось авто повільно повертає і врізається в стіну, і я вивалююся з нього і втрачаю свідомість, а потім — не можу сказати, через скільки часу, та вже скількись часу минуло, але це вже відбувається потім, через деякий час — я опритомнів, фінська поселянка, яка по-старовинному заплітала волосся в косу, кудись зникла з авто, її вже немає поруч, і от я біжу по вулицях, і всюди музика, а я біжу, як і раніше, ніби при уповільненій зйомці, ну просто-таки страшенно повільно, так що кожен мій рух можна вивчати до найменших дрібниць, вивчати в університеті, причому особливо привертають до себе увагу щоки, вони сильно струшуються щоразу, як ступня відштовхується від землі, це явище підлягає особливому вивченню, від учня вимагається максимальна увага, а то можуть викликати і запитати, треба готуватися до іспиту, пройти чистилище, а це вода, тому тут треба пильнувати, це питання слід ретельно вивчити, і через деякий час я бачу її. Вона сховалася в колонаді, помітно, як вона тремтить, і не дивно — під дощем-бо і на вітрі, вона промокла до нитки і змерзла. «їй потрібна турбота», — інтерпретую я цю картину. Я біжу до неї, і вона, угледівши мене, біжить назустріч. Молодець, Яне! Нарешті ти зрозумів, як треба малювати картини! Продовжуй у тому ж дусі, ми з тобою! Ця сторінка зображує сцену спурту, публіка встає, а ми біжимо назустріч одне одному, промоклі до нитки, бо над нами, висловлюючись поетично, безодні небесні розкрилися, і от ми знайшли одне одного, ми зустрічаємося і кидаємося одне одному в обійми, і я лише чекаю, коли відлунає музика, тоді можна йти додому чи податися в якийсь мотель, з тим щоб там пожинати плоди стосунків, які щойно зав’язалися, та окрім того, звісно ж, розмовляти, не подумайте, що ми не будемо розмовляти, однак Ян заздалегідь приготувався завдати вирішального удару. Чортів фін! Хіба він поступиться! Вся ця уповільнена зйомка була тільки відволікаючим маневром для ніжних сердець, бо раптово моя кохана поселянка почала кашляти кров’ю, адже всім відомо, що кровохаркання — поганий знак; коли кров виходить назовні — в цьому найчастіше немає нічого хорошого, а кров з рота — це вже напевно погано, недобре навіть у стоматологічному кабінеті, коли вона виходить, змішана зі слиною, липкими, густими плювками; а тут жінка кашляє кров’ю і дивиться на мене благальними очима, а я нічого не можу вдіяти, я ж не фахівець, я — норвезький брошурщик, хіба можна від мене вимагати, щоб я впорався з таким завданням, я при всьому бажанні не можу її врятувати, треба було мені вступати на медичний, стати медиком, фахівцем з кровотеч з рота, а така спеціальність, як «ЗМІ та комунікація», насправді безкорисна, коли по-справжньому притисне, а тут уже так притисло, що далі нікуди, жахливо приперло, і вже відчувається, що музика наближається до фіналу і що Ян повернув усе по-своєму, він тихою сапою протягнув сюди всю потаємність фінської душі, все, що в ній криється похмурого і смертельно згубного, і тепер веде справу до фіналу, а я відчуваю, що приречений на довічні муки. А здавалося ж, ще трішечки — і все скінчиться добре. Та з’ясовується, що все було марно, і я проклятий навіки. Проклятий в музиці Яна, певна річ; це у Яна так виходить. Бодай йому, цьому Яну! Так би й розквасив йому фізіономію! А ще краще — редакції класичної музики норвезького радіомовлення. Що ж це таке — без попередження і кулаком межи очі! Треба ж попереджати людей, все ж таки я плачу за ліцензію, покладаючись на те, що співробітники, які випускають цю програму, знають, що вони роблять, і, коли я роблю заявку, щоб вони мені зіграли Сібеліуса, вони повинні розуміти, що мене треба захистити від мене самого, адже цілком очевидно, що я зовсім не уявляв собі, на що напрошуюся. Це не та приємна музика, яку можна слухати одним вухом, а потім знову зайнятися своїми нехитрими справами, нічого подібного, ця музика небезпечна, і Ян небезпечний, Ян — водян, я не сумніваюся, що він з пелюшок любив воду, і його музика — це вода, його музика — переміна, і не просто зміна, а переворот, вона все перевертає з ніг на голову, вона кидає виклик, зриває пелену і залишає по собі інший світ, відмінний від того, який ми знали, і можливо, що фінам усе це подобається, що вони з якихось збочених спонукань бажають, щоб відбувалося якомога більше змін, але я, наприклад, подібно до багатьох інших, цього не хочу.

Усіх, хто читатиме цю брошуру, я маю намір настійно застерегти від Яна Сібеліуса та його музики. Ян — це божевілля і вода. Їздити до Фінляндії — будь ласка, але постарайтеся триматися якнайдалі від Сібеліуса.

Настав ранок, і я повернувся до Норвегії. Виснажений вкрай, я сиджу і гортаю «Афтенпостен»; газета, як завжди, намокла, хоч викручуй, і я ніяк не можу змусити себе зібратися з думками. А все Сібеліус! Засів так, що не відчепитися. До того ж мені знову наснився сон. Цього разу, слава Богу, обійшлося без води, але все одно він мене розтривожив. Я був на якомусь святі; можливо, це було весілля; і там були присутні два брати, на вигляд — араби; вони вважали мене своїм родичем, а самі були, ймовірно, вченими, тому що стверджували, нібито розробили метод, за допомогою якого можна суто генетичним шляхом встановити родинні зв’язки; їх новий метод вирізнявся ефективністю, але, як невдовзі з’ясувалося, був пов’язаний з надзвичайно неприємною процедурою. Для цього їм потрібно було волосся, взяте з ділянки в районі сідниць, по можливості ближче до сідниць; після того, як я кілька разів відповів відмовою на це прохання, вони скрутили мене і стали виривати волосся. Пам’ятаю, що це було дуже болісно. Потім вони засунули ці волосини в маленьку чи то скляну, чи то пластикову ємність, яку саме — я не встиг розгледіти, та це, зрештою, і неважливо, а потім носилися з цією штукою, демонстрували її кожному стрічному і здавалися дуже задоволеними, а мені було боляче і соромно, і страшенно неприємно. За кілька хвилин вони прибігли назад і кинулися мене обіймати. Вони називали мене братом. З’ясувалося, що ми з ними — брати, тест підтвердив це з незаперечною точністю, ми з ними були братами, і в цьому не було жодного сумніву. Я прокинувся з дуже неприємним відчуттям, довго не вилазив з душу і, звісно, як завжди, забув зачинити двері між спальнею та кухнею, в результаті газета знову мокра, та це справа настільки звична, що, здавалося б, про що тут шуміти. То звідки ж це неприємне відчуття? Невже думка про те, що я можу бути братом арабів, так мене дратує? От над чим я зараз розмірковую. Невже все було б інакше, якби вони були норвежцями чи фінами? Не знаю. Я вважав, що схильний до ксенофобії не більше за інших. В якійсь мірі вона є і в мені. Мені доводилося голосувати за такі партії, у яких боротьба за людяне ставлення до іноземців аж ніяк не значилася в числі першочергових завдань. Що правда, то правда. Однак я ж не мав на увазі нічого поганого, просто треба дивитися на речі практично, особливо якщо ти зайнятий у брошурній сфері, інакше ніяк не можна. Адже я, що не кажи, представляю підприємство. Як у підприємства у мене є свій номер, є ревізор і тому подібне. Я — мале підприємство. За таких обставин найкраще — голосувати за ті партії, які відстоюють інтереси малих підприємств або інтереси економіки в цілому. Ну, а якщо в загальному потоці одного або двох емігрантів затягне у вирву, тут уже нічого не вдієш. Я взагалі вважаю, що люди повинні жити в тій країні, де вони народилися, і тієї ж точки зору притримуюся щодо норвежців; уся ця їзда — у Китай, до Фінляндії — суцільне неподобство. Набагато краще, коли люди залишаються вдома; до речі, так їх набагато легше знайти, бо відомо, де шукати, проте у світі так багато конфліктів, я щодня про це читаю в мокрій газеті, а подекуди справи настільки кепські, що люди не можуть не виїжджати, вони тікають звідти стрімголов, коли стає зовсім несила, і хтось із них приїздить до нас, як ті араби з мого сну, і якби їх не пропустили через кордон, вони ніколи не з’явилися б у моєму сні, щоб виривати у мене волосини з дупи, але, мабуть, у них були дуже поважні причини для того, щоб тікати до нас. Я відчуваю, що таку можливість теж слід мати на увазі. А волосся з часом відросте. Але я на їхньому місці все-таки, як уже сказано, залишався б удома.

А так цілком можливо, що процеси, які відбуваються в світі, розвиваються в бік єднання, прагнуть зійтися в одній точці, коли всі мови зіллються в одну, всі кольори шкіри перетворяться в один загальний колір, усі континенти стануть на один штиб; усі моделі автомобілів, усе більше й більше зближуючись, перетворяться на одну-єдину модель; приклади такого розвитку зустрічаються на кожному кроці: раніше можна було помітити різницю між сімейними автомобілями, наприклад марки «опель» та «рено», тоді як сьогодні відмінність стала ледь помітною, а ще через кілька років вона, мабуть, зовсім зникне; ймовірно, залишається тільки звикнути до цієї думки, але мені вона неприємна, я-то якраз сподіваюся, що мені на моєму віку ще пощастить уникнути надмірної плинності і води, я хочу стабільності й надійності, щоб якомога менше було таких речей, щодо яких треба займати ту чи іншу позицію, але світові процеси діють проти мене, час працює проти мене, адже зміни відбуваються всюди, з кожним днем нові, великі й дрібні, взяти хоча б Кубу, по телевізору я бачив, що раніше Куба знаходилася десь посередині Тихого океану, та з часом вона припливла на своє нинішнє місце між Південною та Північною Америкою, туди ж підтягнулися й інші острови й утворили Центральну Америку, все пливе, і плавання триває, просто ніхто про це не говорить, а Куба тепер попрямувала сюди, у наш бік, з цим треба заздалегідь змиритися, треба привчити себе до думки, що через скількись років кубинці постукають до нас у двері, тому краще заздалегідь до цього приготуватися, бо, скільки не кажи тоді, що ми прийшли сюди першими, це вже буде марно; хто їх знає, кубинців цих, може, вони люблять воду; їм, можливо, подобається, коли все тече, і плинне зрештою візьме гору, я це розумію, хоча все в мені цьому опирається, і я абсолютно впевнений, що в цьому мало хорошого.

Бути людиною, думаю я, в багатьох відношеннях означає бути текучим. Народитися — значить вирушити в плавання. Плинність починається з народження і закінчується смертю. Ми контролюємо потік, що тече, лише незначною мірою. Подобається тобі це чи не подобається, думаю я, все одно все тече, ти намагаєшся боротися з течією, і все одно вона тебе забирає, і входити в один і той же потік можна незліченну кількість разів, і він несе тебе, як би ти з ним не боровся, а коли пливеш по річці, треба носити водонепроникний костюм і таке взуття, котре захищало б ноги, бо течія може бути сильною, і, звалившись за борт, ти ризикуєш загрузнути однією ногою в донному мулі, тому потрібно носити взуття, а краще всього, якщо ти зберешся і будеш пливти підібгавши під себе ноги, в позі зародка, це зменшує або взагалі знімає всякий ризик застрягнути серед каміння.

Не я один налаштований проти того, щоб усе пливло по волі хвиль. Так, наприклад, я чув, що австрійці скептично ставляться до змін. Вони хочуть, щоб усе залишалося як є. В цьому пункті ми, себто я й австрійці, одностайні. Коли у них проходять вибори і змінюється уряд, і з’ясовується нарешті, що новий уряд не надто відрізняється від попереднього, австрійці з полегшенням переводять подих і думають про себе: «Хух, усе майже як раніше, новий уряд мало чим відрізняється від колишнього, і можна продовжувати жити по-старому, — так думають австрійці, — усе залишається в наїждженій колії, нам не доведеться перебудовуватися, формувати якесь ставлення до нових явищ, можна знову передруковувати старі підручники з історії, в яких йдеться, що під час війни Австрія була окупована німцями, і нашим дітям не доведеться виробляти нове ставлення до того факту, що ми дружно аплодували, коли Гітлер вступив до Відня, це для всіх дуже зручно, тому що ми, австрійці, не любимо озиратися на минуле, ми перестали озиратися, а тих, хто озирається, ми за це суворо караємо, бо кожен обирає свою стратегію виживання, і в нас ось така стратегія» — так, наскільки я чув, думають австрійці. А в результаті у більшості австрійців неспокійний, блукливий погляд. Люди, які побували у Відні, кажуть, що там важко ходити вулицями. На них панує атмосфера наївності. І куди не глянь — усюди очі, що бігають. Очі австрійців — бігають, погляд — плаває. Зате, окрім них, нічого текучо-плавучого. Все інше не пливе. Інше — скеля, а скеля не плаває, вона може лише тонути. І тоне-таки. Австрія тоне. То що ж, дозвольте спитати, краще — тонути чи пливти? Я подумав, а чи не купити мені пістолет.

Чому — я й сам не дуже розумію. Напевно, тому, що з ним якось спокійніше. Спокійніше, коли тримаєш пістолет, але тільки в шухляді. Не в кишені. А в шухляді. Для самозахисту, звісно. Я сумирний, як ягня, та іноді раптом починаю боятися. Боюся, сам не знаю чого. Тобто у мене бувають страхи, коли боїшся, сам не знаючи чого. Я не боягуз, а просто нервую, нерви розійшлися, оце й усе. Адже всяке трапляється. Наприклад, бандити залізуть у квартиру. Я боюся, що в квартиру залізуть бандити. Подумавши про це, я довго не можу спекатися цих думок, уявляючи собі, що тоді станеться і як це буде жахливо. Уявляю собі: недоумкуватий тридцятип’ятирічний чоловік або двоє недоумкуватих чоловіків, я мимоволі здригаюся від самої лише думки, а де двоє, там і троє — чим більше, тим гірше, звісно, але за якоюсь межею кількість перейде в якість, і тоді це вже буде смішно; але здебільшого я уявляю собі одного, він подзвонив, і я, через свою звичайну довірливість, відчиняю йому і починаю з’ясовувати, хто такий цей дивний тип і навіщо він прийшов, — напевно, міркую я, він цікавиться Фінляндією, почув, що я пишу про неї брошуру, та щойно я прочинив двері, він миттю ногою на поріг, щоб я не зачинив дверей, і вдирається в квартиру. Я, як можу, чиню опір, проте невдало, куди вже мені, я нічого такого не вмію, а у нього за плечима жорстока школа злочинного світу, він усім життям підготовлений до подібних ситуацій і знає, що треба робити, для нього впоратися з таким, як я, — це пара дрібниць: треба просто натиснути на дзвінок і сунути напролом, і от він уже вдерся і замикає двері, і ніхто нічого не бачив, у цьому вся трагедія, ніхто не бачив, як він вдерся, а коло моїх друзів таке мале й далеке, що годі й чекати, щоб хтось несподівано до мене завітав, сьогодні нема кого чекати, ніхто не прийде і не постукає до мене в найближчі кілька днів — та що там днів! — у найближчі кілька тижнів, ось до чого ми докотилися, весь ланцюжок соціальних зв’язків розпався, спершу він і у місті був таким же щільним, майже як у селі, а тепер він розпався, тут його немає, у моєму випадку він не існує, я опинився на самоті, це сталося якось непомітно, і от зараз я зовсім самотній, навіть сусіди майже нічого про мене не знають, та їм і байдуже, їм абсолютно не цікаво, як я поживаю — добре чи погано, їм і діла немає, їм це все одно, так само, як мені — мені теж все одно, чи все у них добре чи, навпаки, погано, я, звісно, бажаю їм, щоб усе у них було добре, але я ж не піду перевіряти, як там і що, а щодо мешканки з третього поверху, тієї, що з собакою, я не впевнений навіть у своєму доброзичливому ставленні. У неї є близький приятель серед адвокатів, тому вона обожнює вчиняти скандали, котрі можуть обернутися судовим позовом і тяганиною, і як там ще називаються ці справи. Вона завжди готова, немов бойскаут, та тільки не прийти на допомогу, а напаскудити; достатньо зробити найменшу помилку: наприклад, ти не замкнув двері або ворота, які слід замикати, бо в тебе руки були зайняті, ну, скажімо, ти накупив овочів, адже овочі — це дуже корисно, взяти хоча б броколі — це ж просто фантастика, особливо для курця — жуй собі броколі і смали, поки не побачиш кістляву з косою, так я десь читав, — так от, достатньо один раз не замкнути за собою вхідні двері — підкреслюю, як рідкісний виняток, бо цього майже ніколи не трапляється, а тут уперше трапилася така необачність, адже, як уже мовилося, ти ніс повний оберемок броколі, як сусідка вже тут як тут — перша угледіла, взяла на замітку — можливо, хто її зна, записала в особливу книжечку і ну ж бо надзвонювати своєму приятелю, а за кілька днів виймаєш з поштової скриньки листа від адвокатської контори, від тієї самої величезної контори, про яку я тільки сьогодні читав у газеті на мокрому папері як про найбільшу в Норвегії, з обігом у чверть мільярда, де працюють безліч адвокатів, так от, з’ясувалося, що вони там зробили фінт уліво, щоб менше платити податків, і пішли проти закону і права, а право — це вам не жарти, вони й догралися і заплуталися, де ліво — де право, а я готовий посперечатися, що її добрий знайомий саме звідти, і ця тітка, яка тільки й думає, як би їй комусь накапостити, вона саме його-то і знає, у них така дружба, ну така дружба, гадаю, з самого дитинства; і ось тепер вони погрожують позовом не лише за незачинені двері, але ще й за те, що занадто голосно грала музика з такої-то по таку-то годину такого-то і такого-то числа, і за те, що не треба було привласнювати собі поштову скриньку, яка раніше належала житловому товариству, тим паче, що ця скринька — найбільша, найзручніша, всім скринькам скринька, і потім ідуть ще десять-дванадцять провин і порушень, і тепер за все разом настав час розплати. І ця тітка напевно бачила, як грабіжник заходив у парадне і попрямував нагору сходами, але подумала, що нагорі живе тип, до якого ходять підозрілі знайомі, і пора їх прищучити, їх взагалі треба викинути з дому, вирішила вона, на вулицю, взимку на мороз, — постривайте, мовляв, у мене, голубчики, ось доживемо до січня, тут-то ми вас і виселимо без попередження, щоб ви замерзли до смерті; і от, доки вона висить на телефоні, обговорюючи ці та інші дрібні справи зі своїм дружком-адвокатом, грабіжник залазить у мою квартиру, і я нічого не можу вдіяти. Він прив’язує мене до чого-небудь, що не зрушується, наприклад до радіатора, а сам влаштовується в квартирі, поїдає мої запаси — піцу з морозильника, дивиться по телевізору футбол і кличе сюди своїх дружків-злочинців, вони влаштовують у моїй квартирі базу для торгівлі забороненими речовинами і предметами, квартира перетворилася на кубло, злодійську «малину», і все це відбувається у мене на очах, поки злодії морять мене голодом, і я втрачаю останні сили, а варто мені лише закричати і покликати на допомогу, він буде різати мені пальці — по пальцю за кожен крик, а його дружки погрожують мені зброєю, і я втрачаю сили і під кінець зовсім сходжу нанівець, розтікаюся, розчиняюся у хаосі, я програв — злодій переміг.

А от якби в мене був пістолет — тоді інша справа. Зовсім інша. Тоді я б із легким серцем дозволив йому залізти в квартиру, я б зобразив розпач: «Ах, ні! Облиш мене, візьми мого братика! Він більший і гладший і т. д.» Так, охаючи й голосячи, я б задкував, поки не опинився біля письмового столу і не дістався до шухляди, я б відкрив цю шухляду під тим приводом, ніби хочу дістати з неї гроші, — у мене, мовляв, там завжди зберігається велика сума, оскільки банкам я не довіряю, ані норвезьким, ані фінським, вставив би я до речі, а сам раз — і вихопив би пістолет, злодій не встиг би й оком моргнути, як я вже звів курок і націлив дуло йому прямо в лоб, я поставив би його на коліна, навпочіпки, до стінки, і тут ролі б помінялися, тепер уже я можу прив’язати його до чогось незрушного — до радіатора, і можу зателефонувати у поліцію, поліція приїжджає, грабіжник заарештований, а мені вручають пам’ятну нагороду, так, дрібничку якусь, напевно, у них є там різні штучки, щоб вручати людям за зразкову поведінку, — кашпо з логотипом поліції або стрічку з кольорами правоохоронних органів у петлицю, байдуже що, яку-небудь дрібничку, ну, скажімо, кулькову ручку, поліцейську ручку, а якщо до приходу поліції він надумає пручатися, я просто вистрілю у нього з пістолета, всаджу йому кулю в коліно, адже це не смертельно, а я, певна річ, не хочу його вбивати, тільки налякати, тож куля в коліно, як я вважаю, стане йому гарним уроком, надалі він кілька разів подумає, перш ніж полізе в чужу квартиру. Тут лунає звук пострілу, і до мене доходить, чому я раптом подумав про пістолет. Я подумав про пістолет, тому що у нас у дворі знаходиться стрілецький клуб. Перед ним часто стоїть автомобіль з наклейкою на задньому склі, на якій зображений значок стрілецького клубу. Авто, мабуть, належить завідувачу, думав я, коли проходив повз нього, а у дворі невпинно чуються постріли, невпинно йде стрілянина майже щодня, я вже не звертаю на це уваги, навіть не помічаю, але моя підсвідомість вловлює стрілянину, змушуючи згадувати про пістолет, стрілянина доноситься приглушено (мабуть, у них там хороша звукоізоляція), адже, напевно, з цього приводу — щодо того, як годиться обставляти стрільбу, — існують певні правила, всілякі там циркуляри та приписи. Гаразд, починайте! — кажуть їм люди з комунального управління, ті самі, які відтягли моє авто на штрафний майданчик; ну, можливо, не ті самі, але, як і ті, які сидять у тій же будівлі, в ратуші, здається, адже там вони начебто всі сидять. Вони-то все й вирішують і розпоряджаються. Їх багато. Одні віддають розпорядження щодо автомобілів і парковок, інші щодо пістолетів, потім в обідню перерву всі зустрічаються в їдальні, обговорюють службові справи, розповідають одне одному про своїх дітей та онуків, вихваляються, які ті в них чудові, от і на ці вихідні знову чекаємо їх у гості, ото буде радість!

Та досить про пістолет!

Пора за брошуру! Треба нарощувати темп. Минуло вже кілька днів з відведеного мені місяця, а я, чесно кажучи, по-справжньому впорався лише з Сібеліусом. Але ж Фінляндія — це не один Сібеліус. Там ще повно всякої всячини! Найбільше я повинен остерігатися штампів. Наші уявлення про Фінляндію рясніють штампами, тому потрібно уважно стежити, щоб випадково не затесався якийсь штамп. Треба відкинути поверховий підхід та заглибитися в матеріал. Поринути на саму глибину, до невідомих риб, про які лише фахівці можуть розповісти, як їх звуть і з чим їдять. По поверхні будь-який дурень може прогулятися. З кожною країною є свої замороки, причому замороки залежать від того, з якого боку на них подивитися. Якщо розглядати Фінляндію з норвезького боку, — її головна заморока полягатиме в тому, що норвезьке телебачення якось років десять тому закупило одразу цілий пакет фінської телепродукції. Важкої-важкої продукції. З персонажами-мовчунами, які там, де їм не вистачало слів, замість розмов бралися за сокиру, а нестача слів їх часто підводила. Ці твори були настільки похмурими, що наклали незгладимий відбиток на образ Фінляндії, який сформувався у норвежців після їх перегляду. До того ж у норвежців Фінляндія асоціюється з алкоголізмом, самогубствами і психічними розладами. У нашій пам’яті закарбувалося, що картини в національній галереї Фінляндії зображують сцени батьковбивства, або осінній рідкий лісок, або човен з домовиною померлої дитини, яку батько й мати везуть ховати на кладовище, а ще зображення оголеної натури, безліч принизливих для людини зображень оголеної натури, — от що ми згадуємо, думаючи про Фінляндію; звісно, це несправедливий і викривлений образ. У Фінляндії насправді є багато зовсім іншого, багато сонця і радості, багато посмішок. «Фінляндія — це посмішки», — думаю я. Брошура про Фінляндію абсолютно необхідна, це ж ясно як день! Років два або три тому одна фінка в стані божевілля вискочила із стрілецького клубу і почала стріляти куди попало. Я прочитав про це в «Афтенпостен», звісно ж мокрій, як завжди. З того, що відбувається у Фінляндії, до нас завжди доходять саме такого роду новини. Про те, як хтось схибнувся, про те, як хтось замерз на вулиці, подібних новин скільки завгодно, тому що ми любимо про це читати. А найкраще, якщо який-небудь фін зіп’ється і за короткий час зведе себе в могилу, вже ця подія неодмінно потрапить у норвезькі газети. «Фін упився до смерті» — так і було написано якихось три-чотири тижні тому. Якийсь нещасний чоловік посперечався з приятелем, хто вип’є більше чарок горілки, і один з них допився до алкогольного отруєння, від чого й помер. Інший виграв суперечку, зате втратив друга. По суті справи, сумна подія, але, оскільки вона трапилася у Фінляндії, начебто і смішно, читач відірветься від газети, щоб з усмішкою переказати співмешканці щойно прочитану новину. «Нічого дивного, — відповість співмешканка. — Це ж божевільний народ. Одні купаються в ополонці, інші напиваються до смерті». У брошурі слід уникати згадок про подібні епізоди. Інакше це викличе негативну реакцію. Люди подумають: «Навіщо нам здалася ця Фінляндія? Ми й не збиралися туди, а вже зараз, коли дізналися, що там вулицями бігають жінки з пістолетами і з нестійкою психікою, а чоловіки змагаються, хто кого переп’є, ми й поготів туди не поїдемо». Тому я повинен мислити позитивно. А мислити позитивно — справа нелегка. Набагато легше мислити негативно. Хоч про Фінляндію, хоч загалом про світ і людину. Тому що, правду кажучи, все тече і розливається. Все рушило і потекло безконтрольним потоком. Контроль ми втратили вже давно, якщо взагалі коли-небудь ним володіли, але це спірне питання, у будь-якому випадку останні кілька століть ми нічого не контролювали, і, як мені здається, це почалося ще задовго до Середньовіччя. Втім, я не історик і легко можу помилитися з цього приводу, бо чи ж багато я знаю про Середні віки? Як, до речі, і про інші століття. Та майже нічого! Навіть не знаю, чому я так сказав. І заразом можна запитати, що я мав на увазі, кажучи, що «ми» втратили контроль? Хто такі ці «ми»? Це дуже неконкретно, сказали б в університетських колах. Не можна вживати слова як заманеться. Якщо сказав «ми», то треба дати цьому «ми» визначення, окреслити межі значення, це я засвоїв в університеті. Давши точну дефініцію кожному слову, яким ми користуємося, ми будемо знати, що говоримо про одне й те саме, а якщо не дати дефініції, то може статися так, що ми думатимемо, що маємо на увазі одне й те саме, а насправді це буде не так, і за цим потягнуться неприємні наслідки — виникнуть непорозуміння аж до смертовбивства. Ось чому необхідні точні дефініції. Кожному слову треба дати точну дефініцію. А це справа клопітка і вкрай нуднюща. В студентські роки я, пригадую, до пізньої ночі корпів над дефініціями. Інші бігали в кіношку, сиділи в пивній, а один з хлопців з нашого потоку навіть знайшов час на те, щоб створити серію малюнків, яку він назвав «Фрекен Фіттесафт». А я прів над дефініціями. І от, незважаючи на це, виявляється, здатен кидатися незрозуміло якими «ми», які можна тлумачити в будь-якому значенні. Недобре виходить, і взагалі нехороші речі відбуваються часто-густо, і скільки б ти не питав себе: чому так відбувається, єдине, що можна з упевненістю сказати, — це те, що все тече, всі дефініції попливли, і все тече, як вода. Зрештою вода перемагає.

До речі, про воду; про воду я, мабуть, не буду згадувати в брошурі, бо вода, як відомо, означає зміни, вода — це коли все тече, а я ненавиджу зміни. Мені хочеться вірити, що в цьому я не самотній, що багато норвежців відчувають те ж саме, всі ми тут — норвежці, і ми не любимо новизни, особливо тієї, що приходить до нас з інших країн, ну хіба що за винятком США, тому найкраще — написати брошуру так, аби склалося враження, що у Фінляндії ніякої води немає взагалі. Немає води, і крапка! Я занотовую ці думки і довго роздивляюся те, що лежить переді мною на письмовому столі; я і сам бачу, що вони не надто вдалі, і розумію, що виходить не зовсім переконливо. А що, коли подзвонити у Фінське посольство і запитати, як вони дивляться на те, щоб викинути все, що стосується води? Заманливо, вирішив я, але неможливо. Адже їм це напевно не сподобається, фіни мене не зрозуміють, у них голова влаштована інакше, зовсім не так, як у нас, норвежців, їхнє мислення розвивалося в іншому напрямку, фіни обожнюють воду, в їхніх головах міцно сидить любов до води, а що засіло в цих фінських голівоньках, — того вже звідти ніякими силами не виб’єш, а якщо так, вони, чого доброго, засумніваються, чи та я людина, якій слід довірити цю роботу; краще вже зупинитися, доки на них не насунули сумніви, нічого не вдієш, доведеться мені написати і про воду. У тій чи іншій формі. Схоже, від цього нікуди не дінешся. От якби я писав брошуру про Бельгію або про Словаччину, я, напевно, якось виплутався б і обійшов стороною все, що стосується води, я б уже стороною обігнув водяне перехрестя по кривій, як Пер Гюнт; бодай його, цього Пера Ґюнта. Ну хіба що Дунай довелося б згадати в зв’язку зі Словаччиною, адже він, себто Дунай, могутня річка, що протікає через — дайте-но згадати — через дев’ять, здається, країн і чотири столиці, про Дунай вчать у школі, Дунай — це, так би мовити, всім річкам річка. У нашій частині світу тільки Волга більша за Дунай, тому його обов’язково треба згадати в брошурі, у Дунаю є своя аура — аура історії, я сам бачив його в Братиславі, я там побував, хоча й не за власним бажанням, ми тоді подорожували вдвох з тією, з якою я в той час був разом; вдома їй було нудно, вона хотіла весь час подорожувати, така була допитлива, що їй більше подобалося знайомитися з іншими народами і країнами, аніж сидіти вдома і пізнавати саму себе; тоді-то ми і на Дунай подивилися, там страшенно швидка течія, ніхто не згадує, що вона така швидка, хоча, коли дивишся, здається, що він тече тихо-тихо; в цілому це, може, й так, але в Братиславі він біжить швидко-швидко, до того швидко, що, обтікаючи баржі, що стоять на причалі, вода навіть вирує бурунчиками; окрім того, Дунай, що слід відзначити в першу чергу, — річка широка і велична. Якщо говорити про Центральну Європу, то насамперед потрібно згадати Дунай. Так само, напевно, говорячи про Фінляндію, в якийсь момент не можна не згадати воду. Я це ясно бачу, хоча сподівався, що якось цього уникну. Проте якщо я зателефоную в посольство і запитаю там у них: нічого, мовляв, якщо я в брошурі опущу згадки про воду? — вони мене просто не зрозуміють. Вони ж фіни і згадують про воду кілька разів на день. Вони не схожі на нас, норвежців; ми, на відміну від них, вважаємо, що вода надто некерована, вода для нас — справа темна, ми любимо ховати воду в труби чи зводити на її шляху дамби. А Фінляндія — це вода. Фінляндія — країна тисячі озер. Зазвичай вважається, що тисяча — це дуже багато, але для Фінляндії тисяча — мізерне число. У Фінляндії налічується 187 888 озер, пишу я в брошурі. А фінів 5 132 000 чоловік. Таким чином, на одне озеро припадає 27,3 фіна. Тому озера там — справжній ширвжиток. Фіни можуть бовтатися у воді хоч щодня — на здоров’я, ніхто не заважає, вони й бовтаються. Фіни люблять відпочивати біля води, посидіти біля вогнища, за розмовами і випивкою. І найбільша радість для них, якщо до них на вогник випадково забредуть норвежці, цю фразу я додаю, так би мовити, вже за власного щедрістю, треба ж хоч чимось врівноважити цю водну стихію, бажано чимось приємним, тут і з’явилися у мене фіни, які раді норвежцю, який випадково забрів до них, щоб читач не надто вчитувався в першу частину фрази, де аж занадто багато води, а інакше він затримається і скаже собі: «Еге! Щось тут вже дуже тхне неконтрольованою течією й змінами!» Тому нехай краще читач зверне увагу на другу частину, де йдеться про привітний та гостинний народ, який добре ставиться до норвежців, тут він прочитає і подумає: «Ура! Це звучить привабливо, це саме те, що потрібно мені і моїй сім’ї!» Найголовніше — підібрати правильні слова. Як брошурист я володію величезною владою. Частка тієї влади, якою володіють ЗМІ, належить і мені. До складу ЗМІ входить багато всяких речей, і одна з них — брошури. Таким чином, і мені перепадає дещиця влади, що просочилася зверху. У ЗМІ влади вистачить на всіх, хто працює в цій галузі. Влади у них достатньо, іноді навіть надмірно. Я працюю, загалом, як і всі співробітники ЗМІ. Я проводжу відбір, приймаю рішення за інших людей. Я наводжу порядок у хаосі подекуди уривчастої інформаційної мішанини і видаю сухий залишок у вигляді зв’язного оповідання, приємного і доступного для сприйняття. В даний момент я працюю над розповіддю про Фінляндію, і тут головне — не надто підкреслювати, як багато там води; тут у нас вода у більшості викликає неприємне відчуття, адже воду не можна зупинити: не змінюючись сама, вона несе з собою зміни, як час, — вода і час. Та ну їх під три чорти, врешті-решт! А згадати все-таки доведеться, принаймні воду вже точно; говорити про час у зв’язку з Фінляндією не обов’язково, а от про воду доведеться згадати — так, між іншим. Я й згадав ненароком, сказано — і добре, через хвилину можна забути. Головне, щоб саме тут уникнути згадки про фільм «Водний світ». Інший, легковажний і необачний брошурист дозволив би собі на моєму місці похизуватися дотепністю за рахунок Фінляндії і назвав би Фінляндію водним світом Скандинавії, і це послужило б поштовхом до виникнення неконтрольованого ланцюжка асоціацій величезної руйнівної сили, образів Судного дня, Всесвітнього потопу, коли вся земля залита водою і ніде не залишилося вже ні клаптика суші, окрім, може, одного міфічного острівця, який знаходиться невідомо де, і це місце знає тільки один хлопчик — чи, здається, це була дівчинка. І після цього, ви гадаєте, норвежці потягнуться до Фінляндії? Та нізащо! Тому нехай ці фіни з посольства радіють, що зупинили свій вибір на мені, а не на тому, іншому брошурщику, цьому молодику тільки дай позубоскалити, а сам далі свого носа не бачить. А Кевін Костнер в спорядженні від фірми «Одд Нердрум» плаває по морях у пошуках суходолу, а навкруги все вода й вода, і відчуття клаустрофобії, потворного хаосу, і нічого не залишається, як відкинути все старе і знайоме і відкритися назустріч новизні, в якій немає сенсу; все надійне кануло в Лету, і попереду нічого, окрім смерті від утеплення. І це, по-вашому, гарний відпочинок? Це ви пропонуєте як повноцінну відпустку виснаженому роботою норвежцю, який хоче набратися сил після того, як цілий рік трудився без перепочинку, бо треба заробляти гроші, треба ж і кредит виплачувати, і податки, треба купувати їжу і платити за дитячий садок, гроші потрібні на посудомийну машину і на камбалу, норвежцю подавай камбалу і газету вранці, хоч мокру, як ганчірка, та все одно треба газету, тому брошурка повинна бути путня, не те що називається arty-farty, — я, правда, не дуже розумію, що означає arty-farty, хоча часто чув такий вислів: думаю, що це означає «претензійний», «незвичайний», не для широкого загалу, а для тих, хто вважає себе кимось особливим; тільки в Норвегії цим не варто хизуватися, бо якщо ти вважаєш себе кимось особливим, ти вже становиш собою небезпеку, ти розтікаєшся, не вміщаєшся ні в яку форму, і тоді люди одягають непромокальний одяг, найчастіше марки «Хеллі Хансен», але іноді і що-небудь інше, що стало більш-менш звичним в останні роки.

Щось я, здається, відхилився від чіткого плану. Робота над брошурою просувається не найкращим чином. Я працюю за принципом вільного польоту фантазії. Пишу те, що спадає на думку. Взагалі-то я можу працювати набагато професійніше, та зараз щось заважає мені розвернутися. Ніяк не зрозумію, що тут не так. Може, вся справа в авто. У тому, що воно не на місці. Я не люблю, коли мої речі не там, де їм належить бути. А моє авто саме стоїть не там, де мало б стояти. Мій автомобіль знаходиться в Согні на штрафному майданчику. Вулиця Согневейєн, 90. Перевірено за телефонним довідником. Я люблю, щоб мої речі стояли там, де їм належить стояти, тоді я відчуваю, що все на своїх місцях, а не де завгодно, безлад схожий на потік, в якому все змішалося. Очевидно, потрібно забрати авто.

Поки авто не буде на місці, мені не впорядкувати свої думки, а поки думки в безладді, може статися все, що завгодно, тому що всі асоціації виявляються для мене ніби рівноцінними. Ось зараз мені, наприклад, раптом спало на думку, що треба вставити в брошуру щось про пташок. Зараз же. Негайно. Я повинен написати щось про пташок. Ми, норвежці, дуже любимо пташок, — крутиться у мене в голові. Це проситься в брошуру як незаперечний факт, неспростовний, ніби скеля. Всі норвежці, які живуть у власних будинках, підгодовують птахів, насипають їм насіння та інші ласощі. Те ж саме роблять багато з тих, хто живе в квартирах. Вони вивішують на деревах за вікном пластикові сіточки з кульками пташиного частування, я і сам так роблю, я перший готовий підтвердити, що теж так роблю. Це ж маленьке диво! Я щоразу заново переживаю це відчуття. От я живу в центрі Осло, в найбруднішому і найгаласливішому місці, яке тільки можна знайти в Норвегії, в найближчій крамничці я купую порцію пташиної їжі, у всіх норвезьких продовольчих магазинах продаються різноманітні сорти пташиної їжі… Пташиної їжі? Їжі? Ні, не їжі. Це називається якось інакше. Ось так завжди — весь час думаєш, як це потрібно сформулювати, змінюєш формулювання; для нас, хто працює у сфері інформації, це складає частину щоденної роботи, слово — велика сила, і слава Богу, що так, додам я від себе, — отже, правильно буде: «У продовольчих магазинах продаються різноманітні сорти пташиного корму». Я приходжу додому і вивішую на гачку за вікном пташиний корм, і скоро на підвіконні збирається ціла зграя пташок. Птахи клюють корм і радіють, і я тоді відчуваю, що дуже потрібний цим пташкам, що вони люблять мене, «любити» — це високе слово, я чудово це розумію, з ним треба поводитися обережно, інакше від частого вживання настане інфляція змісту, та, незважаючи на те, що я це знаю, дуже добре знаю, я все ж вживаю це слово, говорячи про пташок. Вони мене люблять, я їх люблю. І так почуваються всі норвежці. Без винятку. І якщо хтось стверджує протилежне, значить, він просто випендрюється або ще не відкрив у собі-цього почуття. У житті кожного норвежця настає момент, коли він віддає належне птахам. І з цієї хвилини він на все життя стає другом малих птахів. У пташок стільки стабільності, вони дають стільки тем для розмов і роздумів. Наприклад, які прилетіли сьогодні і які прилетіли вчора, — це про перелітних птахів, а є й зимуючі, і які саме птахи повернулися з південних зимівель, це ми знаємо і розуміємо, а уявіть собі, якби пташки могли говорити, вигукуємо ми розмріявшись. Тоді вони поділилися б із нами своїми пригодами під час довгої зимівлі в чужих країнах, де-небудь на півдні, в Іспанії, чи, може, в Африці. Зручно влаштувавшись в тамтешніх степах і лісах, вони, як я це уявляю собі, чекають не дочекаються, коли вдома, в Норвегії, — а вже коли мова зайшла про Фінляндію, то у Фінляндії, — настане весна і можна буде повертатися додому. Вони, звісно, не вміють розмовляти, це була безглузда думка, бо якби вміли, ми відразу ж відвернулися б від них. Вся принадність саме в тому й полягає, що вони безсловесні, тому-то такі любі нам, що ми можемо приписувати їм усе, що завгодно, можемо, що називається, одухотворяти пташок, приписувати їм такі властивості, котрими вони насправді не володіють, але які ми вкладаємо в них, тому що нам так подобається, адже це дозволяє вірити в те, що і ми, і птахи — частина єдиного задуму, великого задуму: от, мовляв, сидить пташка, а ось я, адже ми дійсно так думаємо, ми з нею сидимо в одному човні, ми обоє — частина єдиного плану, і це додає нам впевненості, ми годуємо пташок, бо це дає нам упевненість, і треба буде написати в брошурі, що у Фінляндії теж є птахи, це привабить туди норвежців, тому пташки — це гроші, до того ж у багатьох відношеннях, адже нам подобається вірити, що існує якийсь великий задум, і ця віра — стійка і майже досконала ілюзія, мрія, зроблена з такого міцного матеріалу, що її ніщо не може знищити, тоді як насправді ніякого плану не було і немає, немає ніякого задуму, ані навіть думки, жоден з малих птахів не впаде на землю без Його волі, жоден не забутий у Бога,[6] а я можу вам розповісти, що майже всі сто відсотків малих птахів падають на землю, падають, і ніхто про це не згадує, вони падають самотньо і самотньо лежать на землі, бо немає ніякого задуму, ніякого плану, немає ніяких символів, немає нічого, що було б подобою чогось іншого, насправді все один в один, і все безперервно тече, і вода прибуває, вода піднімається, а суходіл усе зменшується і зменшується, полярні льоди тануть, як уже танули колись; Господи, адже все це не вперше, це кругообіг, і не вічний, як сказали б багато хто, не вічний кругообіг, але кругообіг, якому настане кінець, і ніякого тобі плану, а всього лишень кругообіг, якому настане кінець, і буде тільки вода, наскільки бачить око.

У Фінляндії малих пташок більше, ніж будь-де в Скандинавії, пишу я в брошурі. Наприклад, дрізд, і чижик, і шпак[7] — цих птахів видимо-невидимо. У Фінляндії. Видимо-невидимо.

У відділі, що відає особистими рахунками вкладників, мені сказали, що гроші мені переказали. Це аванс від посольських фінів. Довелося самотужки зателефонувати у банк з цього питання. По-моєму, це недолік банківської системи. Відповідальний за стан рахунків мав би сам мені зателефонувати, без усяких прохань з мого боку. Цілком очевидно, що так було б набагато правильніше. Вони ж спеціально поставлені, щоб стежити за рухом грошей на клієнтських рахунках, і, значить, щойно побачили, що на мій рахунок надійшли гроші, повинні були радісно зняти трубку і, сяючи від щастя, набрати мій номер, бо їм аж кортить якомога швидше повідомити мені про цю подію; ну візьми хутчіш трубку, приятелю, думають вони, адже тобі на рахунок прийшли гроші. Гроші — це те, що скріплює, що становить саму основу суспільства, те, що змушує крутитися коліщатка, те, завдяки чому ми можемо не займатися полюванням і збиральництвом, а присвятити себе абстрактним речам, лише гроші і роблять це можливим, і ось на твій рахунок надійшла якась кількість цього добра, так що ж ти, зніми, нарешті, трубку! Здавалося б, так це мало відбуватися, але відбувається інакше. Розрив між належним і дійсним разюче великий. Про зведення мостів між належним і дійсним годі й думати. Занадто великим буде прогін. Сучасна технологія цього не осилить. Тут потрібні квантові стрибки або зміна парадигм. Хтось, ймовірно, ще не народжений, повинен вимислити таку думку, яка ще нікому не приходила до голови, і тільки тоді належне обернеться дійсним.

Однак у мене з’явилися гроші, і я нарешті можу вирушати визволяти своє авто з комунального майданчика для покинутих автомобілів. Отже, в дорогу, на Согневейєн, 90! Я вирішив йти пішки. Я міг би взяти таксі чи поїхати трамваєм, але вибрав піший спосіб пересування. Ця звичка міцно сидить у мені з дитинства. Ми, норвежці, ЗАВЖДИ воліємо ходити пішки, бо, як кажуть, тоді й обід здасться смачнішим, хоча, можливо, це і неправда, але мені на це начхати. Отже, я йду пішки. У душі я, треба сказати, трохи боюся. Адже в цей похід я вирушаю вже втретє. Втретє за три роки. Три роки поспіль я припарковував свій автомобіль за всіма правилами мистецтва, і три роки поспіль з’являється хтось і відвозить його на штрафмайданчик. Третій рік поспіль мені треба витрачати потом і кров’ю зароблені гроші на викуп авто. Перехожі озираються на мене. Не скажу, що вони насміхаються, та деякі явно стримують посмішку. Три роки поспіль, думають ці люди. Три роки. Підряд три роки. Я перетинаю південний край парку на горі Святого Ганса і бачу багато дітлахів, вони граються біля ставка і дивляться на качечок. У дітлахах я відчуваю більше розуміння і співчуття, аніж у дорослих. Вони швидше здатні зрозуміти людину, у якої третій рік поспіль відвозять авто. Я пояснюю це тим, що діти припускають, що таке могло б статися і з ними. Особливо один хлопчина, який сидить на асфальтовій доріжці і стукає по ній жовтим пластиковим каченям. Я відчуваю, що цей розуміє мене і з розумінням стукає каченям по асфальту. Я читаю в його душі, ніби у відкритій книзі. Він думає: три роки поспіль — цілковита дрібниця, забудь це, викинь з голови і займися Фінляндією, а я буду стукати каченям по асфальту до переможного кінця, я розколошмачу його, я буду доти стукати ним по асфальту що є сили, доти колошматитиму, поки не доб’юся свого, до переможного кінця, а три роки поспіль — це не страшно, не думай про це.

На Уллеволсвейєн я порівнявся з будинком, де живуть кронпринц з Метте-Марітою. Я піднімаю голову і кидаю погляд на верхні вікна в надії побачити когось із них; кронпринц напевно бував у Фінляндії, подумав я; звісно ж, він побував там з візитом, інакше й бути не може, побував з державним візитом; ймовірно, їздив з батьком, з королем, і такий візит не міг не справити глибокого враження. Державний візит не може не справляти глибокого враження, адже державний візит — це завжди урочиста і святкова подія, і, тоді як усі інші відвідувачі Фінляндії йдуть у звичайні кав’ярні і п’ють звичайне пиво і не бачать цілісної картини — картини Фінляндії в цілому, кронпринцу напевно влаштували прийом у кращих фінських традиціях, у кращих фінських салонах, я так і бачу, як це було, кронпринцу показали будівлі, які колись слугували літньою резиденцією російських царів і царської сім’ї, і його пригощали кращими фінськими стравами на фінських тарілках, що збереглися з царських часів, і він отримав купу фінської інформації, йому показали цілісну картину — картину Фінляндії в цілому, і робили подарунки, найбільш фінські з усіх подарунків, які тільки можна собі уявити, і тоді як звичайні відвідувачі Фінляндії бачать звичайні фінські озера, кронпринцу показали найбільш фінські озера Фінляндії, найбільш фінські сауни, він зустрічався з істинно фінськими людьми, з тими, кого виводять у світ саме у зв’язку з королівськими державними візитами, хто відзначився видатною фінськістю, прославився фінськими подвигами або якось інакше проявив свою фінськість, от з якими людьми зустрічався кронпринц, мені ж, якби я, припустімо, поїхав до Фінляндії, не бачити їх, як своїх вух, скільки б я там не прожив. Утім, якщо чесно, я сподіваюся, що якось обійдуся без поїздки, бо не люблю подорожей; подорож — це течія, вона як вода; хоча про це я, здається, вже казав. Тут мене осяяла думка: яке чудове джерело інформації кронпринц, він міг би зіграти ключову роль у всьому задуманому проекті, але кронпринц недоступний, такий близький і водночас такий далекий від мене, ніби знаходиться в іншому часі і просторі, він міг би повідати мені все про Фінляндію, цікаво і захоплююче викласти все, що стосується тієї прекрасної країни, про яку мені треба зробити брошуру та про яку я, на жаль, як не прикро в цьому зізнатися, анічогісінько не знаю.

В цю мить я в Сотні. На вулиці Согневейєн. Ось середня школа согнського району. Суцільний Согн. А попереду простягається пустир, на якому розташований комунальний автомобільний майданчик. Я навмисне йшов кружним шляхом, щоб відтягнути свій прихід, та скільки не кружляй, врешті-решт опиняєшся там, куди йшов, рано чи пізно ти все одно приходиш до мети, і ось я прийшов. Переді мною стоїть будиночок, більше схожий на ларьок, торговий павільйон, збільшений павільйон, туди-то мені і треба увійти. Всередині сидять сторожі й охороняють автомобілі, щоб ти не міг просто піти і забрати своє авто, щоб ніхто не поїхав, не заплативши. Ти заходиш у павільйон, розраховуєшся й отримуєш жетон, котрий потім вставляєш в автомат поруч із шлагбаумом, тоді шлагбаум піднімається, і ти можеш їхати, полотном дорога. Їдь, куди хочеш, і нікому немає до тебе діла. Розрахувався і йди на всі чотири сторони, більше можеш не повертатися, якщо, звісно, ти здатен запам’ятати паркувальні правила, особливо фатальний § 12, а якщо ні, якщо будеш забувати його, як я, тоді вийде, як зі мною — будеш щороку визволяти своє авто зі штрафного майданчика. В будиночку за перегородкою зі скляним верхом сидять двоє чергових. Одного я впізнав, ми зустрічалися в минулому році. Це чоловік у розквіті літ, як сказав би він сам; на мій погляд — буркотливий старигань; я не забув, як він знущався з мене минулого разу, коли я намагався домовитися з ним по-доброму. Я вирішив, що не піду до його віконечка. Піду до другого. Там сидить дівчина. Ну яка вона мені дівчина! Правильніше буде сказати — сидить молода дама. Але я рідко вживаю слово «дама», воно тягне за собою цілий шлейф всякої всячини. Молода жінка, ось хто вона така. У тому віконці сидить молода жінка. Вона молодша за мене. У неї приємне обличчя, і вона не пам’ятає мене з минулого року, торік її тут не було, принаймні не було того дня, коли я приходив за своїм автомобілем, після того як його евакуювали сюди другий рік поспіль; а це суттєва різниця: одна справа — твоє авто евакуюють два роки поспіль, і зовсім інша справа — три роки поспіль. Два — це два. Це не система. Це лише на одну одиницю більше, ніж один. На цьому не побудуєш статистику. А от три — вже зовсім інше число! Це початок чогось тривалого. Три — це вже близько до того, щоб стати звичним. Два — це випадковість, але три — це вже не випадково, три вже свідчить дещо про характер особистості, воно натякає на те, що можна назвати вадою, якимось особливим станом, хронічним станом, який швидше за все не піддається лікуванню; отож-бо, адже в слові «хронічний» вже закладено це значення — якщо хронічний, значить, невиліковний, про це не варто було й розводитися; «невиліковний» було непотрібним доповненням, як мовиться, масло масляне, це називається плеоназм, я ще зі школи запам’ятав, як це називається; «вершник верхи на коні» — ось шкільний приклад плеоназму, після «хронічного стану» треба було ставити крапку, «хронічний» — і крапка. Я хворий. Я — хвора людина. І різниця між двома і трьома набагато більша, ніж між трьома і чотирма. Незрівнянно більша. А я вже перетнув цю магічну межу між двома і трьома. Відтепер усе може статися. Те ж саме повториться і в наступному році. Цьому судилося повторюватися. І будь-які спроби перешкодити цьому марні.

Я заходжу в будинок чи павільйон, це вже як подивитися, проте, по-моєму, він виглядає скоріше як павільйон, хоча задуманий був як будинок; сходи біля входу павільйонні і фіранки павільйонні, і в будь-якому іншому місці це вважалося б павільйоном, наприклад, на іподромі це безсумнівно називалося б павільйоном, де можна отримати пораду, на якого коня слід поставити, чи купити ковбаси або ще чогось із того, що необхідно відвідувачу перегонів, хоча б куриво; і в торговому центрі сільської місцевості це теж вважалося б павільйоном — павільйоном, де продаються гамбургери, і по сто шістдесят грамів, і по двісті тридцять грамів, а також смажена картопля, котру, між іншим, привозять з Бельгії; до речі, якби я писав брошуру про Бельгію, то міг би навіть не згадувати про воду, навіщо згадувати те, про що краще мовчати; образ Бельгії не пов’язаний для нас із водою, хоча там є портові міста, а як же інакше — портові міста є в Бельгії, та це не головне, про що ми думаємо, коли говоримо про Бельгію, тому можна спокійно обійтися без згадки про воду; але ця брошура не про Бельгію, а про Фінляндію, і це мене дратує; дратує, треба сказати, все сильніше, мене дратує, що треба писати саме про Фінляндію, ніби і без неї мало на світі води, а тут ще й Фінляндія, де майже двісті тисяч озер, і в них суцільна вода, а вода — це зради і зміни, і якщо зазирнути в майбутнє, то вона не залишить на землі жодного каменя, а я міркую саме з точки зору майбутнього, бо все відноситься до майбутнього; немає нічого, що стосувалося б лише теперішнього; у майбутньому-то все і станеться, бажане і небажане для нас, і пропади воно пропадом, усе небажане!

Перед віконечком, в якому сидить молода жінка, стоїть чоловік і розплачується, викуповуючи своє авто, а перед другим віконечком, де сидить старий буркотун, немає нікого. Дилема! «Найближчий у черзі, прошу сюди!» — промовляє противний старигань. Це він мені. Найближчий — я. Я для нього найближчий, усі ми один одному — ближні, а зараз ближній я, окрім мене немає нікого. Одне слово, виходить двоякий сенс. Хитрий дідок! Мабуть, я його недооцінював. Але я стою, як стояв, і вперто не підходжу до його віконечка; йому доводиться повторювати своє запрошення — будь ласка, мовляв, підходьте! «Я почекаю, — кажу я старому. — Я з нею хочу говорити», — пояснюю я, киваючи в бік молодої жінки, з якою хочу говорити, бо дідуган мені не сподобався і у мене немає бажання з ним спілкуватися. «Слухай, а ти ж, здається, був у нас торік, чи не так?» — запитує він мене. Удаю здивування. От цього я і боявся весь час. «Це ти мені?» — дивуюся я, вказуючи на себе великим пальцем, великим пальцем дуже зручно тицяти у свій бік, оскільки це єдиний палець, який від природи повернутий назад, до себе, тоді як інші пальці вказують уперед, на навколишній світ, на все те, чого ми не розуміємо і в чому ніколи не навчимося розбиратися. Він ствердно киває і каже, що впізнав мене. Я висловлюю сумнів. «Не пригадую, щоб я тут бував», — сказав я і, отже, знову збрехав. Треба якось постежити за собою, а то надто багато я брешу. Зазвичай я спочатку гарненько подумаю, перш ніж збрехати, тому що брехати неприємно, а тут от не подумав, бувають такі ситуації, коли мимоволі доводиться брехати, і тут саме склалася така ситуація, себто казати, що я не приходив сюди торік, значить, брехати, — одне слово, суцільна брехня — від початку і до кінця. «А хіба в минулому році твоє авто не забирали до нас на майданчик? — ставить він нове питання і додає: — Торік багато автомобілів забрали. Рекордний був рік. Просто врожайний для тих, хто тут працює, і для комуни. Вони нам кілька разів дарували торти; хороші люди сидять у нас в управлінні, дуже хороші. Отже, твоє не забирали?» Я хитаю головою, сідаю на лавку і беру перший-ліпший тижневик. Відкараскався від нього. Старигань встає, виходить із-за перегородки, йде на ґанок і закурює цигарку. Звісно ж, він — курець. Саме такі й бувають курцями, думаю я. Одна третина дорослого населення Норвегії палить щоденно, і він належить до цієї третини, а інші, на зразок мене, стоять у черзі, але я чітко дав йому зрозуміти, що не піду до нього стригтися, я вибрав іншого майстра, тому він може вийти на перекур. Я читав про це. Про куріння. Про нікотин. Існує цілий ряд способів введення в організм нікотину, куріння всього лише один з них, зате найбільш ефективний. Як тільки ви втягли в себе нікотин, він одразу ж потрапляє в потрібну точку мозку, в точності куди треба, і викликає там бажаний ефект, там для нього саме роздолля, нікотин чинить на курця заспокійливу й одночасно підбадьорливу дію. Розслабляє і піднімає тонус. Подвійний ефект майже протилежного характеру. Те, що вони отримують, — це ж просто фантастика, думаю я, а він стоїть на ґаночку і покурює, раз за разом підносить сигарету до рота і затягується. Аж ось звільнилося друге віконечко. Попередній клієнт розрахувався — заплатив, що належало, отримав свою квитанцію і жетончик, на зразок тих, що дають в кемпінгу, щоб ти міг прийняти душ, і попрямував до виходу, не можна сказати, щоб аж надто вже задоволений, та все-таки найнеприємніша частина процедури для нього вже позаду, і тепер він хоче якомога швидше дістатися до свого автомобіля і поїхати, щоб думати вже про інше, забувши пережите приниження і свою досаду на те, що з доброго дива щойно викинув кілька тисяч крон; треба якнайшвидше повернути викинуті гроші, читається на його обличчі; схоже, він — підприємець, такий же як і я, а значить, він — господар свого часу, з усіма перевагами й незручностями, що звідси випливають, тому попрацює кілька днів більше і покриє збиток — от що він, по-моєму, думає. Молода жінка дивиться на мене. Мабуть, вона чула, що я відмовився від послуг її колеги, і тепер їй цікаво дізнатися чому. В ідеальному світі я б так прямо їй і сказав, що не хочу мати справи з її колегою, бо від нього тхне тютюном і він противний, сварливий і старий, а хочу мати справу з нею, бо від неї добре пахне, вона привітна й молода, і причарував би її такими словами, вона попросила б мене почекати кінця робочого дня, і чекати довелося б недовго, і ось ми б знайшли одне одного, а вона б іще на додачу подарувала мені жетончик або два, щоб допомогти мені заодно і наступного разу, і все це поклало б початок красивій дружбі. Та це все — мрії. Світ далекий від ідеалу. У мене комплекси, у неї комплекси, і всі людські стосунки — це вода, компроміси, зміни, треба пристосовуватися одне до одного — ти мені, я тобі, а я ненавиджу пристосовуватися, ненавиджу, коли ти мені — я тобі, і стосунки мене страшенно обтяжують, бо вони ведуть до змін, вони змушують тебе змінюватися, а коли ти змінюєшся, вона розчаровується в тобі, їй не подобається, що ти став не таким, як раніше, а якщо ти не змінюєшся, їй теж не подобається, що ти не ростеш і не змінюєшся, а стоїш на місці, тому в будь-якому випадку ти програєш; зрозуміло, у проміжку іноді трапляються чудові ситуації, але ж лише в проміжку і часом, тобто в проміжках цього проміжку, тобто в цілому це все-таки зміни і компроміси, і ну їх під три чорти! Я сам помічаю, що перебільшую, ну і грець з ним. Включаючи перебільшення.

Вона питає номер мого авто, я відповідаю діловим тоном. У неї дещо розсіяний вираз обличчя; може, задумалась про щось стороннє. Цікаво, про що? — подумки питаю себе. Про що вона задумалась? Я волів би, щоб вона думала про те саме, про що і я, тобто про моє авто; зрештою, це її годує; але ж для неї це просто робота, моє авто для неї просто авто, одне з багатьох, нічим не виділяється із загальної маси; напевно їй за день доводиться набирати на клавіатурі десятки автомобільних номерів, може, й сотні, дивно було б вимагати від неї, щоб моє авто цікавило її більше за інших. Проте вона все ж набирає номер мого автомобіля і дивиться на екран. Що не кажи, та все-таки початок. Уже щось. Я бачу, ти вже третій рік сюди приїжджаєш, каже вона. Каже без зловтішного торжества. Просто констатує факт. Третій рік поспіль, — додає вона. І я раптом опиняюся ніби голим і не знаю, куди мені подітися. Світ такий брутальний! Ніякі кружні шляхи, ніякі обережності — ніщо не врятує, правда все одно випливе, ось вона і з’ясувалася. Так, от уже третій рік. Третій рік, як це не сумно. Підряд. Можливо, у мене якесь ушкодження мозку, кажу я. Котрийсь із найтонших нервових зв’язків пошкодився, коли я підлітком грав у футбол; найшикарніше було відбивати м’яч головою, to head, як це називається в англійців, Англія ж батьківщина футболу, і ми запозичили з англійського чимало виразів, англійською воно здавалося шикарнішим, от я і робив «хед», бив головою досить-таки часто, і зараз гірко в цьому розкаююся, бо якийсь із нейронних зв’язків явно тоді постраждав, там виникла компресія — тиск 16, як десь сказано, — і я ненавиджу цей вираз — «тиск 16», — це така дурість, чорт би її забрав, але нейронний зв’язок, що з’єднує підкірку з корою головного мозку, блокований або навіть зовсім зруйнований, імовірно, цим і пояснюється, чому я боюся, що хтось залізе в мою квартиру, боюся змін, провались вони під три чорти, а якщо удар був особливо сильним, адже це траплялося-таки, і не одноразово, — то, можливо, я втратив здатність відчувати емоції, ось чого я боюся найбільше: що я став емоційно тупим, що я сам зробив себе самотнім і назавжди залишуся самотнім, бо це жахливо — бути самотнім; один, весь час сам — цього я боюся, однак кажу собі, що я з цим змирився, та це неправда, це брехня, ще одна брехня, хай йому грець, брехня, і хай їй грець, цій самотності, якщо вже я про це заговорив.

Вона зрозуміла, що наступила мені на улюблену мозолю. Здогадалася з мого виразу обличчя і стала говорити, що це така дрібниця, про яку й думати не варто. З дуже багатьма людьми трапляється так, що їх авто з року в рік опиняється на штрафному майданчику. І дуже багато людей з’являються тут щороку. Для нас вони вже як свої. Всі ми, хто тут працює, і ви, у кого сюди забирають автомобілі, — немов одна велика родина, каже вона мені. Ми без вас не можемо. Як ти думаєш, що б ми робили тут без вас? Ми б не окупали себе. У бухгалтерських книгах залишилися б одні червоні цифри, ми б голодували, втратили б роботу. Ми раді кожному автомобілю, який можемо роздобути, каже вона, а ти ось уже втретє у нас побував і тепер будеш у списку тих, кому ми на Різдво посилаємо вітальні листівки, це відбувається автоматично, комп’ютер сам усе робить, він за цим стежить, і коли настане Різдво, ти отримаєш від нас вітальну листівку, а Різдво вже не за горами, у певному сенсі воно завжди на підході, готуватися до Різдва починають усе раніше, спершу починали в листопаді, а тепер уже і в жовтні починають, правда ж? — питає вона. Приємний у неї характер. Я рідко зустрічаю людей з приємним характером. Та я й взагалі рідко стикаюся з новими людьми, бо робота над брошурами займає майже весь мій час, і все ж серед тих, кого я зустрічаю, мало трапляється людей з таким приємним характером. Зате багато зустрічається з неприємним. А це зовсім інша справа. Прямо протилежна. Але вона поставила мені запитання, і треба відповісти на нього якнайскоріше, інакше буде пізно; це ж норма поведінки, і треба її дотримуватися, особливо з незнайомими людьми, оскільки перше враження має дуже важливе значення, а з людьми, яких не знаєш, але з якими хочеш познайомитися, це особливо важливо; не можна, щоб у них із самого початку склалося про тебе враження як про дивакуватого суб’єкта. Дивакуватість — це нічого, та тільки не при першому знайомстві, так я думаю. Дивацтва — це вже потім, поступово. Це моє власне відкриття, таке от правило буравчика. Та зачекайте, адже вона мене про щось запитала, про що ж вона питала? Про Різдво. Питання було про Різдво, вона питала, чи згоден я з тим, що до Різдва починають готуватися все раніше і раніше. Ну що я на це скажу? Сам же я Різдво не святкую. Я боюся Різдва більше, ніж усіх інших свят. Різдво тисне на людину, бо для всіх, у кого щось не ладнається, воно ще більше підкреслює: щось у тебе негаразд, Різдво проводить межу між тими, у кого все добре, і тими, у кого недобре, між тими, хто має, і тими, хто не має. Різдвяні свята — це вода, і тече вона швидко, змітаючи все на своєму шляху. Та будь вони неладні, різдвяні свята, думаю я. Як подумав, так і сказав. Як виняток, не вдовольнився тим, щоб подумати, а висловився вголос: «Бодай його, це Різдво!» А вона — ну та, що сиділа за перегородкою, — раптом подивилася на мене; по-справжньому це вона вперше на мене подивилася, хоча, звісно, і раніше бачила мене, але так, як зараз, вона подивилася на мене вперше. Вона забрала пальці від клавіатури і смикнула себе за один палець так сильно, що почувся хрускіт, і каже: «Я розумію, що ти маєш на увазі. Та хай вони западуться, ці різдвяні свята!»

Оце зустріч — так зустріч! Ми обоє вважаємо, що в різдвяних святах немає нічого хорошого! Я й не пам’ятаю такого, щоб я коли-небудь висловився щодо Різдва і зі мною б погодилися. Мені цього дуже не вистачало. Можливо, цього мені не вистачало найбільше. Щоб хтось був згоден зі мною в такому серйозному питанні, як, наприклад, Різдво. Не з приводу якоїсь дурниці, а з приводу Різдва, самого Різдва, якого одні чекають з такою сердечною радістю, мріючи, щоб воно швидше настало, а інші чекають з таким щирим жахом, мріючи, щоб воно якнайдовше не наступало. Я киваю. Треба збагнути, як тепер продовжувати розмову. Контакт уже встановлений. Ми згодні з дуже важливого питання, але в даній ситуації моїм завданням було забрати своє авто, сплатити за нього і повертатися до себе, до Фінляндії, до моєї Фінляндії. У тому-то й вся штука, думаю я, що в цій ситуації людина, по-справжньому пристосована до життя, зробила б правильний хід. Справжні господарі життя, тобто люди, які знають, що життя дається нам лише раз, і поводяться відповідно, не спасували б на моєму місці; така людина наплювала б на те, що мета, задана цією ситуацією, полягає в тому, щоб забрати своє авто; така людина продовжила б розмову, використала 6 усі свої чари, змусила б її посміхнутися, збентежила б її спокій якимось цікавим зауваженням, блиснула б дотепністю — Боже мій, як би тут стала в нагоді дотепність, — та немає у мене дотепності і ніколи не було на людях, от коли я сам, тоді будь ласка — скільки завгодно, але в умовах соціального спілкування у жодному випадку. Ну й до біса дотепність! Я безпомічний у несправедливо влаштованому світі. Справжні господарі життя живуть у справедливому світі. Непристосовані, на зразок мене, — у несправедливому. Повний безлад! Потік розбушувався, як ніколи, ще дивись, захлинешся; щоб не захлинутися, треба володіти технічними прийомами, інакше кінець. А між тим час вийшов; після її слів, що бодай його, це Різдво, не можна було так довго мовчати; момент, коли можна було підхопити кинутий м’яч і зробити кидок у відповідь, — згаяний, час сплив, я запізнився, вона тепер думає, що на мене ніяк не подіяло те, що вона була згодна зі мною щодо Різдва, вона думає, що у мене зовсім не функціонує нейронний зв’язок між підкіркою і корою головного мозку і, отже, я не здатен відчувати і виражати емоції або, інакше кажучи, я несусвітний дурень. Поїзд пішов. Щойно він був тут, але я так і не сів, я його, як завжди, проґавив, і неправду кажуть, що поїзди ходять весь час, це неправда. Насправді поїзди ходять страшенно рідко, їх майже не буває, а якщо раптом трапиться поїзд, ти його пропускаєш, і тільки хвилі ходять. Ходять хвилі. А я знову сам стою на платформі, як завжди; сам зі своїми брошурами, незліченними брошурами, котрі треба робити і робити, бо людям потрібна інформація, вони хочуть бути поінформованими, інформованість для них — найголовніше, адже вони думають, нібито інформація допоможе їм розібратися в існуючій плутанині, хоча це абсолютно не відповідає істині, а я створюю інформацію, і в даному випадку це буде інформація про Фінляндію, хай їй грець, цій Фінляндії.

Я розплачуюся за авто: п’ятсот крон віддаю як штраф за порушення правил паркування, тисячу п’ятсот — за евакуацію авто, по сто крон за кожну добу, яку воно тут простояло, а таких діб мало набігти, чимало, так і виявилося. В сумі вийшло більше трьох тисяч крон. Викинуті гроші. Мої кревні грошики. Залишається тільки сподіватися, що комуна витратить їх на щось корисне. Це єдина втіха. Якби моя воля — я б, не відходячи від каси, позначив ці грошики, щоб знали, на що їх спрямувати. На щось хороше. На корисну справу. Але я впевнений, що всі вони щезнуть у великій вирві, їх змиє водою, який-небудь нечесний комунальний службовець зробить розтрату і частину з них украде. У нас живе наївна віра, що всіх злочинців і шахраїв, які порушили закон, обов’язково зловить поліція. Ми віримо, що справедливість переможе і довга рука закону схопить порушника, що грішника ще за життя спіткає покарання. Та це не так. Більшість грішників усе життя залишаються безкарними. Я отримую жетон, отримую квитанцію, це мій останній шанс що-небудь їй сказати. У мене таке враження, що вона тільки й чекає, щоб я щось сказав, та про що мені говорити, що тут скажеш? Напевно, треба сказати щось зовсім-зовсім неважливе, і цього буде досить, я знаю з чужого досвіду, що так іноді трапляється, та я не в змозі заговорити про ці неважливі речі, бо я закомплексована людина, і я вже отримав свій жетон, і ситуація вимагає, щоб я сказав «дякую» і пішов, а я багато в чому така людина, яка завжди робить те, чого вимагає дана ситуація, і рідко що-небудь таке, чого вона не вимагає, те, що могло 6 перевернути моє життя і спрямувати його іншим шляхом, і я б себе не впізнав; новий шлях, я думаю про нові шляхи, і думаю віршами, що от якось я прокинусь і, підхоплений новою хвилею, полину, і все це дуже дивно і дуже на мене не схоже. От уже справді, найменше я мрію про нові шляхи, сказав би я, якби мене хтось спитав. Новий шлях — це вода. Однак ця думка звідкись з’явилася і не йшла. Отже, я подумав про нові шляхи, а тепер пора йти. «Дуже тобі дякую!» — вимовляю я. Вона киває і відповідає: «Тобі дякую! — а потім додає: — Їдь обережніше!» Вона сказала, щоб я їздив обережніше; я вийшов, і от я за порогом. Спускаюся з ґанку у двір. У руці жетон і квитанція. Ну от, усі справи зроблені, і можна йти, але ж вона мені сказала, щоб я їздив обережніше. Цікаво, вона всім це каже? — питаю я себе. Досить ймовірно, що так. А раптом усе-таки ні? Якщо ні, то, значить, між нами виник контакт, контакт встановлений, а я проґавив поїзд. Це означає, що я поводився як бовдур, стояв і дивився, як поїзд іде, дивився на відчинені двері і трохи не поставив ногу на сходинку, та потім відсмикнув ногу й упустив поїзд. Який же я чортів бовдур! Я — телепень. Самотній бовдур.

Та ось стоїть моє авто, і атлас доріг лежить на тому самому місці, де я його залишив, на пасажирському сидінні, розкритий на сторінці з Фрогнер-парком, схожим за обрисами на африканську країну з довільно проведеними кордонами. Я пхаю жетон у щілину автомата, шлагбаум піднімається, і я їду додому. Я збирався кудись прокататися, гарненько покататися на машині, я — хороший водій, і мені добре думається під час їзди, і я збирався поїхати кудись подалі, покататися якнайдовше і як слід подумати про Фінляндію, але те, що трапилося в павільйоні на штрафній автомобільній стоянці, відбило у мене всяку охоту кататися. Я вирушаю додому і ставлю авто на те саме місце, де воно стояло перед тим, як його звідти забрали, бо це надійне місце і вулиця вже вимита і підметена, і авто може спокійно стояти там ще рік, оскільки вулиця вимита і підметена, а сімнадцяте травня нехай собі приходить з усіма парадами, національними костюмами та емоціями, мене це не стосується, я все одно не буду брати участь, тепер моє завдання — Фінляндія, треба відпрацьовувати гроші, так я думаю. Фінляндія — демократична країна, пишу я. Сучасна демократична країна. Це завжди добре звучить. Людей так і тягне відвідати демократичну країну, яка покрита суцільною мережею мобільного телефонного зв’язку. Так я й пишу: Фінляндія — сучасна демократична країна, де мобільний зв’язок забезпечений по всій території. У Фінляндію можна їхати зі своїм мобільним і спокійно продовжувати надсилати звідти текстові повідомлення, розмовляти по телефону і тому подібне.

Ця інформація в першу чергу розрахована на сім’ї, в яких є підлітки, відзначаю я про себе. Коли підлітки почують, що у Фінляндії чудово працює мобільний зв’язок, що вона, можна сказати, батьківщина мобільного телефону, вони почнуть чіплятися до батьків, щоб ті взяли їх із собою. Підлітки можуть їхати на задньому сидінні і розсилати текстові повідомлення своїм друзям, які залишилися в Норвегії або поїхали відпочивати в інші сучасні демократичні країни, вони можуть підтримувати процес комунікації за допомогою коротких текстових повідомлень — способом, який енергійно освоюється лише молоддю та купкою фольклористів, це свій особливий світ, тут головне — постійно підтримувати комунікацію, не перериваючи її навіть на літо, і Фінляндія — це ідеальна країна для того, хто під час подорожі хоче посилати текстові повідомлення, пишу я далі. А якщо вже тебе цікавить ця сфера, можна відвідати Нокію. Нокія — це місто, так мені здається і так я пишу. Нокія — це місто, в усякому разі це населений пункт з надзвичайно високим, просто-таки кипучим рівнем ділової активності; в той час як інші виробники мобільних телефонів переживають спад, Нокія впевнено тримається на плаву, вона лідирує, вона абсолютний лідер у гонці, крім мобільних телефонів, там виготовляють автомобільні покришки і гумові чоботи і, напевно, ще всякі інші речі, і всі ці речі можна купити, пишу я в брошурі, і це ще одна принада для підлітків — речі, які можна купити. Нокія варта того, щоб її відвідати, пишу я і йду спати. Я ліг і хочу заснути, та ніяк не засинаю, бо не можу прогнати думки про те, як молода жінка з павільйону на штрафному майданчику просила мене їздити обережно. Я не сплю і думаю, як же я їхав із Согна додому. Чи був я цього разу трохи обережнішим, аніж зазвичай? Я завжди їжджу обережно, але сьогодні, як мені здається, я їхав ще обережніше, ніж завжди; між іншим, я пропустив усіх, перечікуючи на розв’язці біля Біслета,[8] я стояв і не рушав, хоч була моя черга, і чому ж я так вчинив? Тому що вона мене попросила, бо я сприйняв її слова як турботу, як страх за мене, якщо я постраждаю через власну необережність. Хтось попросив мене бути обережним, а я не пригадую, щоб раніше хтось звертався до мене з такими проханнями; з протилежними, правда, теж ніхто не звертався, чого не було — того не було, ніхто не висловлював побажання, щоб я їздив необережно, але те, що вона так сказала, — було все-таки дуже приємно і люб’язно, і я дійсно їхав цього разу з особливою обережністю, а тепер от ніяк не можу позбутися цієї думки. Я встаю й одягаюся, хоча вже настала ніч. Зазвичай я ніколи не вставав і не одягався серед ночі. Що це я? Такого зі мною не бувало. Це текучий вчинок, та я все одно це роблю. Щось не виходить у мене цієї ночі бути таким, як завжди. І от я лежу серед лісу, в ліску біля компостного поля в Согні. Внизу видніється комунальний штрафний майданчик для автомобілів. Мені добре видно всіх, хто приходить і йде, майданчик працює цілодобово і прекрасно освітлений, тому видно все, що там відбувається. Я лежу в спальному мішку, дихаю компостним запахом, вітер дме з боку компостного поля, доносячи густий запах перегною, садового сміття в різних стадіях гниття; пахне добре, і я ледве смію подумати про те, що ж я роблю. Це ірраціональне. Це суперечить багато чому з того, що входить в мої щоденні звички, але зараз ніч, а не день, і цієї ночі я став трошки іншим, бо хтось попросив мене їздити обережно. Я сам собі не наважуюсь зізнатися, та, здається, справа йде таким чином, що я навмисне припаркував авто з порушенням правил. Я довго кружляв, доки не знайшов вулицю, яку комунальники збираються мити, там я залишив авто, а сам поспіхом утік. Залишилося недовго чекати, коли його привезуть, думаю я. Напевно, його вже забрали зі стоянки, бо воно стояло дуже незручно і заважало прибиральним машинам. Напевно, вони лише похитали головами, дивлячись на те, як я тікав, вони кричали мені вслід, але я ніби оглух і вдав, що не чую, а сам помчав від них, мов хлопчисько. А от і моє авто, приїхало на платформі, яка забирає покинуті автомобілі. Я бачу, як шофер заїжджає на стоянку і вивантажує його, потім він іде в будинок і повідомляє черговому номер; не їй, я перевіряв; я бачу тих, хто сидить у будинку; вона, напевно, прийде вранці, думаю я; я сподіваюся, що вона прийде; у них, ймовірно, стабільний графік, і той, хто працював зранку, не працює ввечері або вночі; значить, вона прийде вранці, кажу я собі, і тоді я спущуся вниз і викуплю своє авто, і буду поводитися наполегливіше, ніж минулого разу. Я сам не зовсім розумію, чого домагаюся, але якась мета у мене є; я повинен принаймні з’ясувати, чи серйозно вона говорила, коли просила мене бути обережнішим, чи сказала це просто так, як усі ми ледве не щодня говоримо різні речі не щиро, а тільки тому, що так годиться говорити, щоб підтримати процес комунікації, його ж необхідно підтримувати будь-що, за всяку ціну, адже якщо він зупиниться, все розтечеться і попливе, і наше життя буде розмите водою, вода поточить його, поки воно не стане пласким, як коржик, зійде нанівець, зупиниться в нульовому часі.

Компост, подумав я. Навесні багато хто починає думати про компост. Я в самій гущі цього запаху, тому не можу про нього не думати. Люди звозять сюди своє садове сміття, а забирають землю, хороший перегній, що вийшов з торішнього сміття, це кругообіг і кругообертання, не вічний, аж ніяк не вічний, проте існує все ж кругообіг, який продовжуватиметься і в найближчому майбутньому. Рослини в саду обрізають і все зрізане звозять сюди, тут це перетворюється на землю, яка знову потрапляє в сад, і на ній знову щось виростає, щоб знову перетворитися на землю. Так би мовити, із землі — в землю. Весна — найщиріша пора року і найбільш незрозуміла, адже хто знає, що з’явиться на поверхні, коли зійде сніг, перетворившись на воду, — всяке може з’явитися. Весна все змінює, а сьогодні я опинився у самому центрі; навколо мене ніч і весна, і от я в самому центрі. Я прихопив із собою ліхтар, який кріпиться на голові, це дозволяє писати, інакше час буде тягнутися нудно і довго, поки ти, залізши в спальний мішок, чекаєш, коли, нарешті, певна людина прийде на роботу. Я роблю деякі замітки про Фінляндію. Про фінські ліси. Мені раптом згадалося, що у Фінляндії багато лісів. Там мало перепадів висоти і багато лісу. Одвічне прагнення природи привести все до плаского стану втілилося тут більшою мірою, ніж у багатьох інших країнах, записую я для пам’яті. Плоска рівнина і ліси, — отже, ідеальна країна для тих відпочиваючих, які люблять рівнинність і ліс. Якщо, наприклад, ви не раз проводили відпустку в Данії, а хто ж туди не їздив — усі норвежці їздили, особливо ті, у кого маленькі діти, тому що в Данії до дітей особливе ставлення, і взагалі там добре; так-от, якщо ви не раз там бували і зрозуміли, що вам подобається рівнина і не вистачає лише лісу, тоді Фінляндія для вас — ідеальне альтернативне рішення, записую я.

Всі, кого вабить у рівнинні ліси, спокійно можуть обрати Фінляндію, продовжую я далі, вони не будуть розчаровані. У Фінляндії ростуть усі основні породи хвойних дерев — ялина, наприклад, і благородна ялина, модрина і сосна, а крім того, там є дрізд, і чижик, і шпак, про яких я згадував вище в іншому контексті, записую я із задоволенням, тому що, як мені здається, доречно вставляючи в різних місцях брошури пасажі про пташок, я впливаю на свідомому чи підсвідомому рівні на прихованого в душі читача любителя пташок, вони будуть миготіти, як миттєві спалахи: майнули пташки — і нема, знову майнули і знову немає, навіть не встигнеш помітити, звідки що взялося, та чомусь раптом піймаєш себе на тому, що ти сповнений любові до птахів; а вся справа у технології реклами та маркетингу в їх найцинічнішому прояві, думаю я, сидячи в своєму спальному мішку, і це вже межує зі зловмисним використанням можливостей, властивих засобам масової інформації, та якщо вже я володію цими можливостями, то чому б мені не скористатися ними на всю котушку, як користуються всі інші; і цей прийом миготливих коротких вставок про пташок, який я застосовую, нічим не відрізняється від того, який був застосований у кліпі гурту «Пінк Флойд» «The Wall»,[9] де повторюється вставний кадр із зображенням страхітливої голови, що нагадує череп: лише один кадр, що мигтить зі швидкістю однієї двадцять четвертої частки секунди, тому що кінострічка, як мені розповідали в університеті, крутиться зі швидкістю двадцять чотири кадри в секунду — до речі, у відеофільмах у секунду проходять двадцять п’ять кадрів, — та чорт з ним, з відео, я зараз кажу про кіно; стрічка кадр за кадром прокручується через проекційний апарат за допомогою хитрої штуковини, яка називається мальтійським хрестом: він подає один кадр, потім стоп, подає наступний — і стоп, тому насправді в проміжках між кадрами ми бачимо суцільну темряву, але наш мозок цього не помічає, а кажуть же, що наш мозок — найточніший інструмент, та, вочевидь, це неправда, якщо його може обдурити мальтійський хрест, тоді як мозок сам заповнює світлом і кольором мигаючі проміжки темряви, а на одному з кадрів у пінкфлойдівському кліпі «The Wall» показана огидна голова, подібно до того, як один чи два кадри в моїй брошурі показують пташок, твоя свідомість не встигає їх реєструвати, але мозок сприймає і передає імпульс у ту частину кори, яка любить птахів відтоді, як люди і птахи вперше подружилися одне з одним і ця дружба стала для них необхідною умовою виживання; дурненький, та все ж щасливий час, коли все ще не потекло, як тепер, коли багато чого міцно стояло на місці, коли вода не підступала так близько, ідеальний час; можливо, найкращий з усіх часів, записую я.

Грошова одиниця Фінляндії — марка, записую я згодом. І врахуйте, що фінська і німецька марка — це не одне і те саме, роблю я наступну помітку, це стане вам у нагоді, коли перед від’їздом ви мінятимете гроші. Подбайте про те, щоб запастися в дорогу фінськими, а не німецькими марками, бо німецькі — це не те, що вам буде потрібно у Фінляндії. Тут мимоволі виникає бажання розкритикувати фінів за ту бідність уяви, з якою вони здерли з німців назву своїх грошей, але не варто, відзначаю я з цього приводу, не нам кидати камінці у їхній город, адже наші крони теж не чисто норвезький винахід; є багато країн, де також користуються кронами, причому їх значно більше, ніж країн, де користуються марками, і в цьому відношенні нам нічим особливо похвалитися перед фінами; тільки будьте уважні, коли мінятимете гроші, інакше, приїхавши до Фінляндії з німецькими марками, ви будете змушені ще раз міняти гроші і, таким чином, ви двічі заплатите за обмін і в цьому будете винні лише ви самі, тому не кажіть потім, що вас не попередили, відзначаю я для себе, гріючись у спальному мішку. Між тим починає потроху світати; мабуть, думаю я про себе, у павільйоні на автомобільному майданчику скоро почнеться перезміна; та ні, до перезміни залишилося ще кілька годин, зараз близько п’ятої, мені треба помочитися, тому я йду на компостне поле і справляю нужду на новоприбулу купу садового сміття; сеча прискорить процес дозрівання компосту, думаю я, сеча — це добре, троянди люблять сечу, згадую я чиїсь слова, красуні-троянди, які ми даруємо людям на знак прихильності, стають ще гарнішими, наситившись сечею: цікава думка, зауважую я, і плетуся знічев’я вгору по схилу, подивимося, куди веде стежка, що петляє поміж дерев; стежина вивела до лікарняного комплексу із солідних, мовчазних будівель, в обрисах яких є щось мирне і душевне, щось таке, від чого я згадую про психічні хвороби, про порушення психіки, про депресії, і манії, і про все, що з ними пов’язано; тут я порівнявся з будівлею, в якій проводяться терапевтичні заняття танцями і живописом. А що, думаю я, непогано б спробувати; моїй психіці не завадило б додати трохи розкутості, хоча я й не хворий психічно і з головою у мене все гаразд, але є деяка зайва скутість, якась розтренованість в емоційному плані; тобто в тому, що стосується брошур, — моя голова у чудовій формі, а от в інших справах я слабенький. Почуття — як м’язи, думаю я далі. Їх потрібно тренувати; для того щоб бути у формі, потрібні щоденні тренування. А я занедбав цю сторону мозкової діяльності. Чесно кажучи, я вже давно перестав тренувати ці центри, і вони заснули: зледачіли, залягли, як ведмідь у барліг, і впали в сплячку, вони виживають за рахунок внутрішніх резервів, але востаннє підживлення було мізерним та нетривалим, та й було це давно, тому вони поховалися, як роблять поранені звірі, а зараз заснули і думають, що непогано б підлікуватися танцями і живописом. Вільний рух у залі під музику, потім помалювати; може, прямо пальцями, я гадаю, що саме таким живописом займаються у цій будівлі: закуповують гуртом фарби і мазюкають собі від душі, так я собі це уявляю, а можливо, проводять скромні і невибагливі виставки, де присутніх пригощають кавою з вафлями в затишній атмосфері, без претензії на видатні досягнення, тому що вся біда якраз в установці на досягнення, на обов’язковий успіх, у тому, що я повинен досягати успіхів, які нікому й не снилися, стати першим і найкращим у своїй сфері, що всі ми повинні ставати найкращими, прагнути до успіхів і досягнень, а після того, як ми довгий час показували найкращі результати, нас спостигає втома, така втома, що хочеться нічого не робити, тільки спати, та ми не дозволяємо собі спати, бо як можна дозволити собі спати, коли треба гнатися за досягненнями, а які можуть бути досягнення, якщо ти спиш; ми розуміємо — одне з іншим не поєднується; отже, треба менше спати і більше працювати, і от, не дозволяючи собі поспати і постійно ганяючись за новими досягненнями, ми приходимо до того, що з’являються перші протікання, вода просочується по краплинах, потім струмочками, і, врешті, нас заливає потоп, і тут уже нічого не вдієш і воду не зупиниш, вона все прибуває, і не встигнеш озирнутися, як уже всі ми цілодобово займаємося лікувальними танцями і живописом, і грець з ними, з усіма досягненнями. О восьмій годині вона прийшла на роботу. Вона приїхала на автобусі, пройшла пішки коротку відстань від зупинки й увійшла в будиночок, мені так і кортить сказати «в будиночок серед прерій», хоча я знаю, що це дурість і абсолютно не відповідає дійсності. Через кілька хвилин після того, як вона увійшла в будиночок серед прерій — останнє, як уже сказано, треба розуміти в суто умовному значенні, — звідти вийшов нічний черговий, сів у машину і поїхав додому, як я думаю, щоб лягти спати. Нерідко буває так, що все йде природною чергою, тому мій висновок про те, що він поїхав додому відсипатися, навряд чи можна вважати занадто поспішним. Бідолаха пропрацював цілу ніч і від того втомився. Тому він ляже спати, коли інші прокидаються. Тоді як дружина і діти встали і підуть на роботу і в школу, він буде спати. Несправедливо, можна зазначити з цього приводу, але світ взагалі несправедливо влаштований, і треба до цього звикати. Хтось повинен працювати ночами. А комусь це навіть подобається. Світ уночі інший, ніж удень, я й сам був цієї ночі трохи не такий, як зазвичай, а тепер настав ранок, і, здавалося б, я повинен знову бути самим собою, однак я не можу з упевненістю стверджувати, що так воно і є. Настав ранок, і мені слід було б прокинутися в своєму ліжку, дістати «Афтенпостен», забувши після цього зачинити двері між спальнею та кухнею, прийняти душ і, як завжди, повернутися до промоклої газети, та замість цього я сиджу під деревами між комунальним майданчиком для покинутих автомобілів і согнським компостним полем. Я згортаю спальний мішок, пригладжую волосся, розправляю, як можу, зім’ятий одяг і спускаюся вниз, де заходжу в будиночок — серед прерій, хочеться мені додати, хоча ніяких прерій в нашій частині світу немає. Вона одразу впізнала мене. Сьогодні я у неї — перший клієнт, перший клієнт цього дня, якщо тільки це називається словом «клієнт», напевно, це зветься інакше — може, користувач, та, як би там не було, сьогодні я перший відвідувач, і вона мене впізнала. «Знову ти?» — питає вона. Звісно, це я. Така от невдача — моє авто знову забрали до вас, кажу я. Я примудрився поставити його на такій вулиці, де ще не було зроблено прибирання, ну і попався. Знову. Вчетверте. За три роки. Підряд. Як не прикро і як не сумно, та така правда. Вона знову просить мене нагадати номер автомобіля, я його називаю, і вона під мою диктовку набирає його на клавіатурі, поглядаючи при цьому на мене і на спальний мішок, який я тримаю під пахвою. Вибач, що я питаю, каже вона врешті, я розумію, що мене це не стосується, та, схоже, ти ночував сьогодні в лісі. Ти ночував у лісі? Питання було поставлене так прямо, що ухилитися неможливо. Треба відповідати. Я-то думав, що ініціатива в розмові буде в моїх руках, я захоплю ініціативу і тишком-нишком вивідаю у неї, чому вона просила їздити обережно — чи стосувалося це особисто мене, чи вона каже це усім, хто приходить сюди за своїм автомобілем, адже, можливо, це теж входить в її службові обов’язки, її, може, на курсах так навчили — просити кожного, щоб він їздив обережно, адже люди тоді самі захочуть, щоб їхні автомобілі частіше забирали сюди, як, наприклад, я: нехай, мовляв, забирають знову і знову, щороку поспіль; проте вийшло, що вона перехопила ініціативу в свої руки, і моя справа тепер відповідати; не вмію я заволодівати розмовою і скеровувати її по-своєму, думаю я, я тільки підхоплюю те, що мені підкидають інші; от і зараз вона веде в розмові, а я знову програю з самого початку; хоча стривай-но, кажу я собі, не квапся, тебе явно понесло не в той бік, це не жіноча логіка, міркую я, це логіка чоловіча, чоловіки мислять в категоріях перемоги і поразки, а жінки мислять значно реалістичніше і конкретніше, більш по-дитячому, продовжую я розмірковувати, щось подібне я чув чи читав, не пам’ятаю де, але така інформація відклалася у мене в голові разом з іншою інформацією, на конкуренцію налаштовані чоловіки, чоловіки відмежовуються від емоцій, життєві установки чоловіків спрямовані на дії, а не на почуття, чоловікові потрібно більше діяти і якомога менше морочитися з почуттями, весь економічний устрій суспільства заснований на цьому принципі — більше діяти, зробити те, зробити інше, а не на тому, щоб вникнути в те, що при цьому відбувається; на цьому ми заробляємо серцево-судинні захворювання і, зробивши справу, гинемо, зате жінки живуть довше, тому що вони проживали ще й почуттями те, що вони робили, і робили все не з такою граничною напругою; спершу вмирають чоловіки, потім жінки, а найдовше не вмирають діти, середня тривалість життя у дітей вища, ніж у жінок, про це я ніде не читав, але стверджую, бо сам знаю, що це так, — у дітей тривалість життя найбільша. Своє питання вона поставила, подумав я, без всякого злого наміру, просто спитала й спитала; здивувалася, помітивши, що у мене такий вигляд, ніби я ночував у лісі, ну й запитала з цікавості, крім цікавості, за цим нічого не криється, не збирається ж вона мене підчепити, навіщо я їй здався? Так вийшло, що я ночував сьогодні в лісі, кажу я. Все так склалося, що довелося заночувати в лісі, точніше, з південного боку согнського компостного поля, я вирішив забрати своє авто відразу, як розвидниться, не люблю їздити в сутінках, сказав я і, значить, збрехав, от і знову я починаю плутатися, адже не тому я насправді вирушив зі спальним мішком ночувати в лісі, я вчинив так зовсім з іншої причини, якщо вже говорити щиро, я ясно відчуваю, як мої нейронні зв’язки запрацювали на повну потужність, вони намагаються дати хід сигналам між корою великих півкуль і підкіркою, вони намагаються реєструвати емоції, що носяться в повітрі, і дещо виходить, однак загалом система розтренована, вона налаштована на брошури, на самотність, на Фінляндію і самотність, я — вода, я — лід, у голові у мене велике заледеніння, і я найбільше боюся і найбільше бажаю, щоб лід розтанув і вода потекла, бо людські стосунки — це найбільш плинне, що є на світі, це вируючий і пінистий потік, самотність же нікуди не тече, вона просто є, і вона надійна, бо самотній точно знає, що у нього є і що буде, а стосунки текучі, і от я, чудово розуміючи все це, все ж стою тут і намагаюся висловити цій жінці щось суперечливе, розпливчасте; я обрав самотність і, здавалося б, непогано влаштувався, та, проте, я тут, я сам навмисне зробив так, щоб моє авто відтягли на майданчик, хоча не минуло й доби відтоді, як я його звідси забрав, і щось тут не сходиться, хоча якщо розібратися, то що взагалі сходиться, а мені ж це снилося, от уже кілька тижнів поспіль мені снилася вода, то невже мені ніколи не бачити спокою? Геть брехню, думаю я. Твій колега був противний старигань, від нього тхнуло тютюном, і я не захотів у нього обслуговуватися, думаю я, а ти була така ніжна й привітна, і від тебе приємно пахло, і мені захотілося підійти до твого віконечка; і всупереч здоровому глузду я зробив так, щоб моє авто знову забрали, щоб я знову міг прийти сюди, і в очікуванні твого приходу я провів ніч у лісі — так мені хотілося знати, так хочеться знати, що ти мала на увазі, коли попросила мене їздити обережно, — це я теж думаю, — ти, може, і не пам’ятаєш про те, що сказала, кажу я, проте ж ти так сама мені сказала, вчора, коли я забирав своє авто, ти сказала, щоб я їздив обережніше. Що ти мала на увазі, коли сказала, щоб я їздив обережніше, питаю я нарешті. Все інше я тільки подумав, а останню фразу вимовив уголос. Мені страшенно хотілося б сказати і все інше, та я кажу вголос лише останнє. Вголос я вимовляю тільки одне — в якому сенсі вона просила мене їздити обережніше. Тому що в голові у мене працює особлива інстанція, маленький такий контролюючий орган, який функціонує майже як орган державної влади, — він відстежує і фільтрує все, що відбувається там, нагорі, всі думки, і особливо ті, які призначені для висловлення: думати я можу все, що завгодно, та щойно у мене з’являється бажання висловити свою думку, вона відразу ж відстежується і пропускається через контролюючий орган, якщо він схвалює, я висловлюю цю думку, якщо ні — не висловлюю, і вона залишається у мене в голові, яка б не була розумна, тому що справа не в тому, чи розумна вона, а в тому, які речі можна говорити і які не можна, а це величезна різниця, я навіть питаю себе: чи є мені користь від цього органу, чи думає він про моє благо, чи піклується лише про видимість, допомагаючи мені зберігати обличчя, чи не спрямована вся його робота тільки на те, щоб не дозволити мені втратити обличчя, і що це за штука, взагалі-то, втрата обличчя? Без сумніву, це справа серйозна; кажуть, що японці, як правило, втративши обличчя, заколюють себе ножем. А фіни? Що роблять у такому випадку фіни? Треба буде з’ясувати, роблю я уявну замітку, зав’язую, так би мовити, вузлик на пам’ять, щоб перевірити потім, як вчиняють фіни у разі втрати обличчя; припускаю, що вони теж заколюються ножем або вбивають себе з пістолета, вже так повелося у них на Сході, ледве підмочена репутація чи нанесена найменша образа, як вони відразу стріляються або розбиваються на літаку. Я нічого не тямлю в Сході, для мене краще Захід, Захід я розумію, а що стосується Сходу — тут я борсаюсь, як щеня, кинуте у воду. Схід — це щось позамежне, там усе розмито, і грець із ним, з контролюючим органом, через який я не говорю їй те хороше, що я думаю, а тільки поставив не надто зручне запитання щодо того, в якому сенсі вона побажала мені їздити обережніше, я й сам відразу зрозумів, що бовкнув щось не те, вийшло якось грубо і різко, а от якби я вимовив перше, тепле, що я подумав, — це була б зовсім інша ситуація, та в житті все складається так, як воно

є, а не по-іншому, бо якби було по-іншому, то не було б так, як воно є, а все може бути лише таким, як є, і не може бути ніяким іншим. Можна щось міняти, але від цього все одно нічого не зміниться, а залишиться так, як є. Варто було, незважаючи ні на що, висловити їй усе, що я думав, треба було проскочити повз контролюючий орган, треба буде навчитися передавати імпульси, минаючи його, потрібно навчитися обходити його по кривій, як Пер, чортів Пер Ґюнт, образ якого втілює в собі загальні риси всіх норвежців — нашу непостійність, нашу брехню; адже, здається, так усе є, я пам’ятаю, ми проходили це в школі, Пер Ґюнт чистить цибулину, щоб знайти серцевину, ну й, звісно, не знаходить, адже в цибулини не буває серцевини, і весь зал здригається, адже ми впізнаємо себе, і це нас приголомшує, ми згадуємо: «У цибулини ж немає серцевини!». І образ заворожує; вірніше, його застосування, бо ми одразу переносимо це на самих себе, ми бачимо, як Пер чистить цибулину в пошуках серцевини, а серцевини-бо й немає, і тоді ми починаємо думати, що, напевно, і сам Пер теж порожній усередині, такий от витончений хід, а наступної миті ми неминуче починаємо думати, що, може, ми й самі такі самі — теж порожні всередині, он яку штуку примудрився втнути Ібсен у проміжках між своїми походеньками, думаємо ми; ну а якщо уявити собі, що він вибрав би замість цибулини яблуко, — що сталося б, якби замість цибулини у нього було там яблуко, у яблука є серцевина, тоді Пер просто почистив би яблуко і з’їв замість усієї цієї метушні з цибулиною, і все, напевно, виглядало б інакше, хоча інакше, ніж воно є, бути не може, а тут, дивись, і вийшло б по-іншому, і до біса всю цю нісенітницю, нібито все може бути лише так, як є, і нічого іншого бути не може; і тут я помічаю, що відхилився і забрів не в той бік, заблукав у своїх думках і забув, що перебуваю в даний момент у будиночку серед прерій, на комунальному автомобільному майданчику, що стою віч-на-віч з іншою людиною, з цією жінкою, яка вчора попросила мене їздити обережніше, і що мені треба було з’ясувати, чому вона так сказала.

— Ти це всім кажеш? — питаю я. — Ти всіх просиш їздити обережніше?

Вона хитає головою:

— Дуже мало кого. Майже нікого. Дуже рідко коли прошу.

— Але мене ти ж попросила їздити обережніше?

— Так.

Попросила мене і пам’ятає про це. Драматичне зізнання. Це звучить драматично. Вона попросила мене їздити обережніше, і визнає це, і пам’ятає. Вона попросила їздити обережно, і я їхав обережніше, ніж завжди, їй не все одно, і мені не все одно, що їй не все одно, і внаслідок цього між нами виникли певні стосунки, і вода хлинула каскадом, щойно я зізнався собі, що між нами виникли стосунки, які б там не були, але ж стосунки, і весь простір заповнився раптом водою, мене охоплює паніка, мене треба рятувати, і вона мене врятує, бо вона вміє плавати і у неї є такий довгастий помаранчевий рятувальний круг, яким користується берегова охорона в Каліфорнії, щоб рятувати людей, а я вже знепритомнів, і останнє, що я запам’ятав, — це як мене підхопили її сильні руки, а я такий безпомічний і весь мокрий, як миша, як буває «Афтенпостен» у мене вранці, я — слабкий, мокрий і знесилений від переляку, а вона така впевнена, і суха, і розсудлива, і вона мене рятує. По-справжньому все мало б статися навпаки, це я мав би бути сухим і розсудливим, брошуроподібним, а вона — мокрою, недолугою та зляканою, але все є як є і не може бути інакше, оскільки що є, те є, а якщо є, то не може водночас не бути в лінійному світі, який у графічному вираженні будується зліва направо. Про це й думати нема чого, оскільки це неможливо. Зараз ми зосередимося на тому, що можливо, а те, що неможливо, розглянемо краще іншим разом. Якщо абстрагуватися від зайвого, то сухі факти свідчать, що між нами склалися свого роду стосунки, що вода піднімається і я охоплений панікою, бо з водою у мене напружені стосунки, і стосунки — це вода, вода їх розмиває з плином часу, і час — теж вода, а зовсім не гроші, як багато хто думає, з грошима час не має нічого спільного, зате з водою має, а у мене немає часу починати якісь стосунки, адже мені треба писати про Фінляндію, про цю прекрасну країну, про яку я анічогісінько не знаю, але яка, я припускаю, всюди охоплена мобільним телефонним зв’язком, а я ж самотня людина, я сам обрав самотність, але якщо їй не все одно і мені не все одно, що їй не все одно, значить, між нами є стосунки — хоча для них немає ані часу, ані приводу, вони є, і вона рятує мене від водної безодні, сильною своєю рукою — тимчасово, як потрібно помститися, — тому що нікого не можна врятувати раз і назавжди, можна лише купити відстрочку, під кінець вода все одно вийде переможцем, та цього разу вона рятує мене, хто б вона не була.

Я лежу на дивані, в задній кімнатці будиночка на краю автомобільного майданчика; мабуть, я трохи поспав; може, впав на підлогу, — не пам’ятаю, як і що сталося, та, як би там не було, це свідчить на мою користь, думаю я; зі мною рідко трапляється щось таке, що свідчило б на мою користь, тому незрозуміло, з якого дива я тут лежу на чужому дивані, в чужій кімнаті, не в змозі пригадати, що таке зі мною трапилося, що свідчить на мою користь. Очевидно, я осоромився, думаю я; якщо так, то добре, що я не японець чи не фін, інакше я б, напевно, пустив собі кулю в лоб, щойно прокинувся; навіть уявити неможливо, що от я осоромився, не дивлячись дістає пістолет і прострелив собі голову; але я ж норвежець; ми, норвежці, теж не любимо втрачати лице, та все ж не беремо це так близько до серця, як східні народи, нам це не подобається, однак ми від цього не стріляємося, ми тільки замикаємося в собі і йдемо на самоті блукати лісом, іноді ми так блукаємо кілька днів, і все-таки це краще, ніж застрелитися, думаю я. Зараз треба встати і піти в ліс, треба переходити те, що сталося, збути у ходьбі приниження, мені треба переходити сором; я намагаюся встати і тут помічаю, що хтось укрив мене вовняною ковдрою, хтось про мене подбав і непомітно вкрив ковдрою; я вилажу з-під ковдри і відкладаю її убік, починаю вставати, але мене охопила така втома, та тут заходить вона, та сама, хто б вона не була, і питає, чи прокинувся я. Так, прокинувся; я тут, мабуть, трохи задрімав, кажу я. Так, ти поспав, каже вона. Це, напевно, тому, що я провів ніч у лісі. Звісно, через це, каже вона. Але я подумав, що мені час іти, кажу я; та вона, здається, не згодна, що мені пора; вона каже, щоб я ще трошки полежав, і я теж подумав, чому б і справді не полежати; якщо вона каже, щоб я ще полежав, напевно, вона має рацію; і вона знову йде, тому що там хтось прийшов забирати свій автомобіль і їй треба набрати номер його авто і видати йому жетон, а я поки вже краще полежу. В лісі-то я й раніше бував, лісу я досить побачив, тому краще я полежу і позгадую, як я раніше ходив до лісу; іноді я довго блукав лісом, ходив у далекі походи, та краще так, аніж стрілятися, подумалось мені знову, і набагато краще, ніж встромляти собі в живіт ножа і потім його повертати; це повертання ножа викликало у мене, як я помітив, особливо неприємне відчуття. Ніби замало було штрикнути себе ножем! Так ні ж, цим японцям — от божевільні! — треба ще, щоб цим ножем як слід пошурували туди й сюди.

Лежання на дивані в конторі дорожньо-транспортного управління означає зміну; для мене це зміна. Дуже помітна зміна, можна сказати. Нормальним для мене було б сидіти зараз вдома і писати брошуру, писати про Фінляндію; щось я зовсім забув про Фінляндію, а саме Фінляндія мала б зараз заполоняти мої думки. Минуло вже кілька годин відтоді, як я востаннє згадував про Фінляндію, а мені слід було б сидіти вдома і тюкати по клавіатурі, а я замість цього лежу на дивані в конторі дорожньо-транспортного управління і, здається, вже знову засинаю, я то сплю, то прокидаюся, ніби в гарячці, і замість того, щоб думати про Фінляндію, думаю про цю жінку, про ту незнайому жінку, яка мене вклала на диван і накрила вовняною ковдрою, бо хто ж іще, як не вона, мене вклав, думаю я, навряд чи це зробив її колега, противний куряка, який учора хотів мене обслужити, звідки інакше ковдра і все таке, за цим стоїть не хто інший, як вона, а я навіть не знаю її імені; тут я трошки пофантазував про неї, лежачи на дивані, це ж неминуче, не в плані сексуальних фантазій, сексуальні тут абсолютно ні до чого, адже секс текучий, а я фантазую про те, хто вона така; у неї темне волосся, і я називаю її Мерседес, бо якщо вже судилося зав’язати стосунки, то мені хотілося б, щоб її звали Мерседес і щоб її предки походили з далеких країн, мабуть, навіть з Південної Америки, а її назвали Мерседес, бо її батько любить автомобілі, він і її привчив любити автомобілі, тому вона й стала працювати в дорожньо-транспортному управлінні, на комунальному майданчику для покинутих автомобілів, де можна бачити багато різних автівок і набирати на клавіатурі автомобільні номери, і видавати жетони, адже це — стосунки, а стосунки текучі, та якщо вже не можна обійтися без текучості, то краще, щоб вони зав’язувалися з такою жінкою, яку звуть Мерседес і яка якнайсильніше відрізнялася б від мене: у неї, наприклад, повинна бути велика родина, яка про неї піклується, купа батьків, і матерів, і племінників, і дядечків, і тіточок, і я стану членом цієї сім’ї, тому вони не дочку втратять, а придбають ще одного сина, а потім будуть приголомшливі спільні трапези і суцільний магічний реалізм з ранку й до ночі.

Коли я знову прокинувся, вона сиділа на стільці біля дивана. Ну от ти й прокинувся, каже вона, саме вчасно; я закінчила роботу і можу йти, тому тобі теж пора йти, і ось тобі жетон. Вона кладе жетон на стіл, але сама не встає, даючи мені час прокинутися і зміркувати, що до чого. Схоже, я проспав цілий день, кажу я. Напевно, ти дуже втомився, каже вона. Це тому, що все тече, пояснюю я. А сьогодні вранці чаша — та сама чаша, про яку ми завжди згадуємо, — переповнилася, а я намагаюся зупинити потік, а це не можна робити безкарно, тому я втомився, кажу я. Розумію, каже вона, однак я не думаю, що вона мене зрозуміла, просто так заведено говорити, це поширена фраза, якою ми кидаємося мимохідь щодня, — ми кажемо, що розуміємо, тоді як насправді нічого не зрозуміли, а часто нам усе настільки нецікаво, що ми й не хочемо нічого розуміти, а кажемо, що розуміємо, а на ділі це брехня, не я один вдаюся до брехні, всі так чинять, наприклад, коли кажуть, що розуміють, хоча насправді нічого не розуміємо, от і вона щойно це сказала. Що ти розумієш? — питаю я. Я розумію, що ти втомлюєшся від того, що текучка захльостує, каже вона, я теж втомлююся від того, що захльостує. А хіба вона захльостує? — питаю я. В цьому-то все питання, бо якщо вона не захльостує, то дуже легко сказати, що я, мовляв, розумію, як інші втомлюються від плинності, але якщо вона захльостує, то захльостує, і тоді людина сама від неї втомлюється; то як же — є вона чи ні? Звісно ж є, каже вона. Трошки тече чи захльостує? — питаю я. Досить-таки сильно захльостує, каже вона. До біса сильно хлище? — питаю я. Зараз якраз до біса сильно, каже вона. Так і б’є зараз, страшенно хлище, та я сподіваюся, що коли-небудь цьому прийде кінець. Ніколи цьому не буде кінця, кажу я, бо плинність — основний стан усіх речей, їх першооснова, бо для природи природним є текучий баланс, та тільки не для нас, не для людини, кажу я; ми привчили себе говорити, що нас радують зміни, для того щоб не захлинутися, ми самі себе намагаємося обдурити, кажучи, що зміни нас радують, тоді як насправді вони нас зовсім не радують; зміна до зміни не приходиться, каже на це вона, хто б вона не була, бувають хороші зміни і бувають погані, точно так само, як повінь буває хорошою і буває поганою, задача в тому, щоб потрапити в хороший струмінь, каже вона; треба тільки потрапити в хороший струмінь, повторює вона, навіщо ж боятися гарного, правда? Я не розумію, про що вона говорить, і мене знову долає втома. Хороший розлив — поганий розлив, якийсь там струмінь, про що це? — думаю я, сидячи на дивані в конторі дорожньо-транспортного відомства. Потік є потік, і він несе зміни, а в змінах немає нічого хорошого, це завжди погано, міркую я з дурною категоричністю, бо вона зачепила мене за живе. І чому це вона, скажіть на милість, раптом вирішила, що потоп коли-небудь припиниться?

Ось Біма захопив потік, каже вона. Захопив Біма? — питаю я. Так, захопив Біма, каже вона. Я вчасно втримався, щоб не сказати «розумію», насправді я ж не зрозумів, я б збрехав, якби сказав «розумію». А хто такий Бім? — питаю я. — Він кінь? Якщо він кінь, я готовий засумніватися в правильності цього вислову. З кіньми цього не буває, відносить людей; от якщо Бім не кінь, тоді, звісно, інша справа, якщо тільки він не собака або якась інша тварина. Бім не кінь, каже вона. Якби він був конем! Бім — це мій брат, тому можеш мені повірити, що його захопило і понесло в потоці. То, отже, Біма понесло? — знову питаю я. Біма вже давно відносить. Розумію, кажу я. Це — брехня, та я відчуваю, що саме тут маленька брехня цілком доречна і навіть необхідна, такі умовності спілкування, вони вимагають, щоб я вимовив саме це для підтримки розмови і підтримки утворених стосунків; я повинен був погладити за шерсткою, от я й сказав, що розумію, хоча насправді з того, що вона говорила, нічого неможливо було зрозуміти; я знаю лише те, що Бім не кінь, а її брат і що його захопило і віднесло потоком.

Я повіз її додому на авто. Їй давно вже пора бути вдома, але, поки я спав на дивані і поки прочумався, вона через мене пропустила свій автобус, тому найменше, що я міг зробити, — це хоча б відвезти її додому, їй треба скоріше додому, до Біма. Бім чекає. Взагалі-то мені ніколи, я весь час пам’ятаю, що вдома на мене чекає Фінляндія; Фінляндія з нетерпінням чекає, щоб я нарешті повернувся і знову взявся до неї, взяв би її в свої люблячі обійми, думаю я, адже час так і мчить, дні проносяться стрімким потоком, а інформація про Фінляндію все ще не з’явилася на світ; треба підігнати себе, думаю я, адже я терпіти не можу аврали, я люблю працювати в хорошому рівному темпі, видаючи по кілька сторінок на день, рівномірно і сумлінно, тобто працювати методично, аврали ж — це робота на виснаження; при авральній роботі ти тонеш у безодні, провались вона під три чорти, авральна робота. Між тим ми вже приїхали в одне з міст-супутників поряд з Осло, і я залишився сидіти в машині, чекаючи, поки вона збігає наверх у квартиру перевірити, чи вдома Бім. Про всяк випадок вона попросила мене зачекати, передчуваючи, що Бім не став її чекати і пішов тинятися вулицями і тепер він може бути де завгодно. Я зрозумів, що вони живуть удвох. Бім і вона. Треба буде запитати у неї, як її звуть; треба не забути запитати про це. Вони залишилися без батьків, так вона сказала, але «залишилися без батьків» можна розуміти по-різному: можливо, батьки кудись поїхали, наприклад на Канарські острови, або вони психічно хворі, або спилися, та в даному випадку це означає, що вони померли, тобто залишили дітей найневідворотнішим чином, думаю я, мабуть, і найчистішим, адже коли вже ти мертвий, то, значить, мертвий, тебе ніде не можна зустріти, з тобою ніяк не можна зв’язатися, ти недоступний в остаточному сенсі, тобто тут узагалі нема про що говорити, смерть остаточна в самому невідворотному сенсі, вона — господар-пан, і вона так спокусливо легко протікає повз нас, смерть — сама плинність, і вона лякає мене більше, ніж будь-що, більше, аніж навіть вода, бо вода — це одночасно і життя, і смерть, і я боюся і того, й іншого, адже вони однаково текучі, тому її батьки померли, а смерть — сама собі господиня, і в якомусь сенсі ти теж станеш сам собі пан, коли помреш.

Біма немає вдома. Вона спускається до мене і каже, що Біма немає вдома, і запитує, чи не міг би я поїхати з нею пошукати його. Пошукати Біма? Ну що ж, чому б не пошукати! От тільки моя брошура! — думаю я. Я саме взявся за один текст, кажу я, і трохи зашиваюся з роботою. Який текст? — питає вона, і я кажу, що працюю над текстом про Фінляндію; я сказав саме «текст», бо це залишає питання відкритим; «текст» звучить добре: я пишу текст про Фінляндію, та, певна річ, якщо Бім кудись подівся, то треба шукати Біма, а Фінляндія нікуди не дінеться, Фінляндія в ліс не втече; до речі, відзначаю я про себе, роблю замітку на пам’ять, це теж одна з властивостей, притаманних Фінляндії, — Фінляндія не підведе, вона завжди там, де ти очікуєш її знайти, вона нікуди не втече, а спокійно стоїть на своєму місці, покладаючись на милість тектонічних плит під земною корою; по суті, цим вона нічим не відрізняється від будь-якої іншої країни, та все ж перебуває у відносному спокої, вона нікуди не пливе, така властивість сама по собі вже робить її досить привабливою для мандрівників, думаю я; і в той час як мене несе течія, і Біма, і багатьох інших несе течія, Фінляндія не пливе. «Відвідайте країну, яка нікуди не відпливе» — такі слова можна б написати на плакатах, виставлених у вітринах туристичних бюро. «Відвідайте країну, яка перебуває в спокої». А от Бім у спокої не перебуває, і його треба розшукати, і я розмірковую про себе, що нікому не буде великої шкоди, якщо я витрачу трохи часу, щоб допомогти його сестрі в пошуках брата, допомогти сестрі, імені якої я навіть не знаю. До речі, як тебе звати? — питаю я. І вона каже мені, як її звуть, тільки змушує пообіцяти, що я більше нікому не скажу, тому що вона не хоче розбовкати про це на весь світ, щоб кожен стрічний знав її ім’я; по-моєму, це непогано, оскільки теж свого роду принцип; мені подобається, коли у людини є свої принципи; тепер я дізнався, як її звати, але я обіцяв, що нікому цього не скажу, можу тільки сказати, що у неї гарне ім’я. Ми об’їжджаємо околиці тутешнього торгового центру, де знаходяться пошта, перукарня, продовольчий магазин та кіоск — словом, усе, що зазвичай можна знайти в будь-якому торговому центрі нашої країни, але Біма ніде не видно, і його сестра, тобто вона — треба придумати, як мені її тепер називати, назву-но я її просто Сестрою, та й усе, — так-от Сестра підозрює, що він поїхав на електричці в місто і вештається там сам чи в компанії зі своїми дружками, з нехорошими дружками, які, за словами Сестри, збивають його з пантелику і втовкмачують йому всілякі дурниці, а він пливе за течією, причому явно не в тому напрямку, Сестрі це не подобається, але вона змушена поки що згнітивши серце миритися: спробуй-но завадь братові, та й узагалі будь-якій людині, робити те, що вона хоче — навряд чи з цього буде пуття, бо кожен рухається туди, куди його тягне; а вже куди його лиха година занесе, до чого приб’є, — ніколи не відомо; тому, подобається нам це чи не подобається, життя нас не питає і все повертає по-своєму, і, скільки не бийся, воно завжди знайде шпаринку, як нас обдурити і повернути справу по-своєму, щоб ми пішли тією стежкою, яку воно для нас обрало; хтось називає це долею, та до біса долю, насправді ми самі винні, думаю я; Сестра, та у всьому звинувачує нехороших приятелів, але я вважаю, що винен сам Бім; обставини теж, звісно, мають якесь значення, але до певної міри, а головна справа в самому Бімі, точно так само, як у моєму випадку річ у мені, а у випадку Сестри — річ у ній, якщо вже говорити про те, хто винен і чому наше життя складається так, а не інакше; я, наприклад, сам винен у тому, що моє авто забрали на штрафний майданчик, і я це добре усвідомлюю, хоча мені це неприємно, виною моє легковажне ставлення до § 12 дорожньо-транспортних правил, і самотність я сам обрав, адже все інше — текуча безодня, самотність же, хоча по-своєму теж текуча, але вона тече собі потихеньку, нехай це ні до чого мене й не приведе, будь вона неладна, ця самотність, та тут я принаймні, як уже говорилося, хоча б знаю, що сам це вибрав.

Ми все їздимо, шукаємо Біма. В бібліотеці Дейкмана його не знайшли; туди він, за словами Сестри, часто заходить; немає його й у великому торговому центрі біля залізниці; словом, ніде його немає; та ми не здаємося; і день уже хилиться до вечора, а ми все кружляємо одними і тими ж місцями, і Сестра розповідає мені про Біма. Він був життєрадісним хлопчиком, поки вони раптом не залишилися самі; батьки загинули в автомобільній катастрофі дорогою в літній будиночок біля озера Ейєрен, яке є частиною системи проточних озер, у басейні Гломми — найбільшої річки Норвегії і нескінченно довгої, як голодний рік, і вже настільки повноводної, що мені навіть думати не хочеться, скільки там води, вона тече і хлюпається і час від часу несподівано виходить з берегів, руйнуючи все, що тільки можна, на своєму шляху, та це й зрозуміло, як-не-як річка, а річки — це вода, а вода несе зміни, і схоже, що це вже звучить, як постійний приспів, я склав пісню з приспівом, а приспів повинен повторюватися через однакові проміжки між куплетами, приспіву належить повторюватися, і з якого дива мені порушувати закон жанру, а там, дивись, почнеться ще один куплет, і з часом, як знати, вийде пісня для хору; однак брат і Сестра залишилися без батьків, і тоді Сестрі, яка вже кілька років як відділилася і жила самостійно, хоч-не-хоч довелося повернутися в батьківський дім, щоб піклуватися про Біма; взагалі-то вона була студенткою, вона й зараз студентка, але пішла на роботу, щоб забезпечувати себе і Біма; навчання довелося закинути, її спеціальність — географія; географія, в моєму уявленні, має справу з картами, глобусами, розташуванням тих чи інших об’єктів по відношенню один до одного; я подумав і вперше зрозумів, що географія включає в себе дуже багато різного, і Сестра, напевно, знає силу-силенну таких речей, про які я навіть не підозрюю, і, досить ймовірно, у неї є запас відомостей про Фінляндію, відзначаю я подумки, тому можна порозпитувати її при більш зручній нагоді, оскільки зараз вона розповідає про Біма. Відтоді як вони залишилися без батьків, Бім так змінився, що його просто не впізнати. Сестра намагалася проводити з ним якомога більше часу, проте їй потрібно було ходити на роботу, і Бім залишався на самоті, він почав пропускати школу і познайомився з людьми, які навчили його всіляких дурниць, останнє вона повторює вже вдруге, це триває давно, каже вона. А що означає — давно? — питаю я, та вона не відповіла, а замість цього просить, щоб, коли ми знайдемо Біма, я не називав його Бімом. Не називати Бімом, — думаю я про себе; можна, звісно, і не називати, та як же тоді до нього звертатися, якось же треба його назвати, якщо з ним можна говорити. Чи він уже й розмовляти не хоче? Раптом він узагалі відмовиться говорити. А він що, не розмовляє? Та ні, розмовляє, відповідає Сестра, але відгукується тільки на Скарпхедіна. Не відгукується на своє ім’я, на Біма, але відгукується, коли його кличуть Скарпхедіном, розумієш?

Ми знайшли Біма біля великого торгового центру поблизу залізниці. Бім любить вештатися біля торгових центрів, відзначаю я про себе, або в місті-супутнику, або на околиці Осло, або він сидить у бібліотеці, або знаходиться десь на шляху з однієї точки в іншу. Це ще нічого, думаю я, не так уже й страшно. Якоїсь миті я злякався, що місцем його прогулянок слугує весь білий світ, та насправді виявилося, що воно обмежене лише невеликою частиною світу, дуже малою частиною, у нього лише кілька улюблених точок; розшукувати його — справа, звісно, клопітка, але втішає те, що радіус його мандрів такий невеликий, думаю я. Бім виявився зовсім маленьким хлопчаком, можна сказати хлоп’ям, я б назвав його хлоп’ям, якби випадково звернув на нього увагу, зустрівши на вулиці, але в очі я, звісно, не скажу йому «хлоп’я», тим паче що він хоче називатися Скарпхедіном. Сестра вийшла з машини і розмовляє з ним; я здогадуюся, що він не хоче їхати додому; поруч з ним стоїть компанія з чотирьох-п’яти таких же хлопчаків, трохи вищих на зріст і дуже крутих, у грубих черевиках і з дурнуватими усмішками на обличчях; вони регочуть над чимось, що він сказав Сестрі. Вона розсердилася, вихопила у нього сигарету з рота і потягла за собою під глузливий регіт крутих хлопчаків. Бім і Сестра сідають в авто, і ми їдемо.

Бім сидить на передньому сидінні, Сестра — ззаду. Ти хочеш, напевно, знати, хто він такий, питає через деякий час Сестра, киваючи у мій бік, хоча я щось не помітив, щоб Бім мріяв зі мною познайомитися; навпаки, він усім своїм виглядом показує нам, що його взагалі нічого не цікавить, а тим паче я. Це — мій знайомий, каже сестра. Його звуть Ньяль. Я дивлюся на неї в дзеркало і бачу, що вона хоче, щоб я їй підіграв. Чому ж не підіграти, думаю я. Я не проти Ньяля; якщо вона каже Біму, що мене звуть Ньяль, то нехай я буду Ньялем, коли їй так потрібно. Взагалі, слід сказати, ми надаємо іменам занадто великого значення. Ми пов’язуємо з ім’ям певні властивості і настрої, та це ж дурість, ну її до біса; що одне ім’я, що інше — жодної різниці; отже, тепер мене’ звати Ньяль. Бім уперше за весь час подивився у мій бік. Тебе звати Ньяль? — питає він. Ну, так! — кажу я. — Мене звуть Ньяль. Гарне ім’я! — каже Бім. Дякую! А тебе, здається, звати Скарпхедін? Бім обертається назад і, перш ніж кивнути, кидає швидкий погляд на Сестру. Теж гарне ім’я, кажу я, серйозне, воно говорить про стійкість. Від моїх слів Бім одразу став трохи вищим на зріст, не такий уже він химерний, як мені здалося спочатку, Бім теж піддається дії тих психологічних механізмів, котрі керують більшістю з нас. Коли нам кажуть щось хороше, ми відразу підростаємо, так уже ми влаштовані, що взагалі-то й непогано.

Ми з Сестрою сидимо на балкончику в квартирі, де живуть Бім і Сестра, і вечеряємо простими бутербродами з сиром, запиваючи їх молоком. Бім відмовився вечеряти з нами, образившись на Сестру за те, що вона його приструнчила, коли він надумав показувати палець компанії хлопців так званого іммігрантського походження; це сталося, коли ми проїжджали повз торговий центр, який Бім уперто називає торговним центром не тому, що вважає це правильним, а, як мені здається, лише для того, щоб позлити Сестру; Сестра попалася на цю вудку і сердиться на нього, вона виправляє Біма щоразу, як він вимовляє це слово, а Бім насолоджується тим, що зумів її роздратувати. Зараз він пішов до себе в кімнату і зайнявся комп’ютерними іграми. З його кімнати чути приглушені звуки лютої стрілянини. Сестрі сьогодні йти в нічну зміну, адже потік заарештованих автомобілів тече безперервно, вони прибувають на майданчик навіть уночі, потім за ними приходять власники, це постійний кругообіг і кругообертання, хоча й не вічний, аж ніяк не вічний, та поки що він продовжується з неспадаючою швидкістю, і Сестра двічі на тиждень відсиджує подвійну зміну, щоб підзаробити трохи грошенят, — як-то кажуть, зайві грошенята завжди знадобляться. Так, значить, мене тепер звати Ньяль, кажу я. Сестра посміхається. Інакше не можна було, каже вона, адже Ньяль — це батько Скарпхедіна із саги про Ньяля; Бім прочитав її і відтоді весь час перечитує; не розумію я його, він так і ковтає книжки, ось прочитав сагу про Ньяля та, окрім того, ще купу всяких інших книг, і водночас грає в свої безглузді стрілялки та водиться з цими бовдурами, які вчать його всіляких дурниць, каже вона от уже втретє. Яких же дурниць вони вчать? — питаю я, але вона не вдається в пояснення. Замість відповіді вона дивиться на годинник і каже, що їй пора збиратися, та тут така справа, що заважає одна заковика — взяти Біма з собою на роботу не вийде, а залишити хлопчика самого їй би теж не хотілося. Сестра не каже прямо, чого вона хоче, але я відчуваю за її словами невисловлене прохання, відчайдушне прохання; я бачу, що тут є над чим гарненько подумати: я ж зовсім не знаю цю жінку, цю Сестру, але я сам зробив так, щоб моє авто забрали на майданчик, бо мені кортіло з’ясувати, чому вона попросила мене їздити обережно — чи тому, що я — це я, чи тому, що вона всім таке каже; ну от я про це дізнався, і це дасть поштовх до чогось нового. А чи хочу я, щоб нове почалося? Барометр у голові показує суху погоду, жодної води на милі навколо, та вода зачаїлася і лише чекає, щоб прорвати греблю, гребля може рухнути будь-якої миті, і в повітрі витають зміни, я це відчуваю, я це знаю зі своїх снів, сни підготували мене до цього, та все-таки вода є вода, як не крути; з одного боку, я їздив шукати Біма, я з’їв три бутерброди і випив склянки три молока, однак я відчуваю, що поки ще можу піти, адже мене чекає Фінляндія, Фінляндія — це ж мій хліб, і я, між іншим, питаю себе, чи траплялося кому-небудь до мене заробляти свій хліб на Фінляндії, нічого про Фінляндію не знаючи; вирішивши, що таке малоймовірно, а якщо так, отже, я буду першим, я стану піонером у цій галузі, і посольство покладає на мою майбутню брошуру великі надії, і не можна розчаровувати людей, я терпіти не можу приносити розчарування, але дуже люблю справити враження авжеж, враження справляти я люблю найбільше. Справа в тому, що цей мій текст про Фінляндію, кажу я, робота нагальна і досить-таки напружена; кажу і сам чую, що виходить якось непереконливо, що, по суті, я вже погодився наглянути за Бімом. А що це за текст? — питає Сестра. Текст для брошури. Я роблю брошуру про Фінляндію на замовлення Фінського посольства, пишу текст і підбираю ілюстрації, сканую, з’єдную все в єдине ціле; отримуючи замовлення, я виступаю, так би мовити, як тотальний мультимедійний підрядчик, мої замовники отримують одразу весь пакет послуг, їм достатньо зателефонувати за одним номером; до речі, треба б зробити це девізом моєї фірми: «Достатньо зателефонувати за одним номером»; хоча, здавалося б, неважко зателефонувати і за кількома номерами, та людям чомусь більше до вподоби, щоб усе за одним номером; думають — треба ж, як просто! Тут я роблю уявну замітку, що треба буде додати ці слова до мого логотипу: «Достатньо зателефонувати за одним номером». Я можу тобі допомогти, каже Сестра. Якщо ти посидиш до ранку з Бімом, я допоможу тобі з текстом про Фінляндію, вийде так на так, і ми квити. Чи варто старатися заради того, щоб поквитатися, думаю я, і великодушно заявляю, що я нагляну за Бімом і без того, щоб ти мені допомагала; але я із задоволенням тобі допоможу, каже вона, я дещо знаю про Фінляндію; я так і думав; і коли такі, як вона, кажуть «трохи», це насправді означає, що багато, жінки часто себе недооцінюють, тоді як чоловіки часто переоцінюють себе, через це я й втрапив у халепу, взявшись писати брошуру про Фінляндію, хоча ніколи нічого про Фінляндію не знав, і проте я всупереч усякому здоровому глузду вирішив, що все у мене чудово вийде, тоді як вона, Сестра, ніколи не погодилася б узятися за жодну брошуру, не знаючи досконально всього, що тільки можна знати щодо запропонованої теми, і якщо вже вона каже, що трохи знає про Фінляндію, значить, вона знає багато, думаю я, в особі Сестри я натрапив на чудове джерело інформації про Фінляндію, анітрохи не гірше за кронпринца, але кронпринц недоступний, і я розумію, що Сестра — це моє спасіння. Гаразд, іди, кажу я. Я тут побуду до твого повернення. Наглянь, щоб Бім ліг спати, каже вона. Не дозволяй йому всю ніч сидіти за комп’ютером або читати, він повинен виспатися, інакше, якщо не виспиться, він не піде завтра до школи, а знову подасться до своїх бовдурів, які вчать його всіляких дурниць, — ось уже вчетверте про дурощі. Не хвилюйся, він ляже спати. Сестра пішла на роботу, а я включив телевізор; там, як завжди, розважальна програма, а я не хочу розважатися, розвага теж текуча, теж вода, а мені потрібні твердокам’яні факти, факти про Фінляндію, та на жодному з каналів не показують нічого подібного; напевно, тому, що з цього не матимеш грошей, навіть по норвезькому державному радіо не повідомляють сьогодні ніяких фактів, що стосуються Фінляндії, бо цей канал теж усе більше женеться за рейтингом; тепер їм замало показати хорошу передачу, адже хорошим вважається лише те, що сподобалося дуже великій кількості глядачів, а те, що подобається багатьом, рідко буває по-справжньому хорошим, і це факт, це не елітарне мислення і не снобізм, а саме факт; може, по норвезькому державному каналу класичної музики сьогодні передають Сібеліуса, та це не рахується: Сібеліус — це не факти про Фінляндію, Сібеліус — це вода, Сібеліус — це брандспойт, і передавати музику Сібеліуса — все одно що накачувати воду в житлові будинки і квартири. Тут до мене виходить Бім, сідає на інший кінець дивана і питає, чи правда, що мене звати Ньяль. Ну це як подивитися, кажу я, не зовсім правда, але й не зовсім брехня, а так десь посередині між чорним та білим, у тій сірій зоні, в якій він сам може називати себе Скарпхедіном. Так чому ж — Скарпхедін? — питаю я. Що ж тут незрозумілого! Скарпхедін — це сила! — каже Бім. Але він, здається, згорів у будинку? — питаю я; я ж теж читав сагу про Ньяля, як же інакше, адже недаремно я відучився стільки років в університеті, тому набрався деяких знань; якщо вже ти намітив для себе працювати' в галузі ЗМІ, доводиться рахуватися з тим, що там чималі вимоги, треба заслужити право на свою частку влади, щоб удостоїтися такої честі, і сага про Ньяля входить до числа обов’язкових вимог, тому я чудово пам’ятаю, як згорів Скарпхедін разом зі своїм батьком Ньялем і матір’ю Бергторою, дружиною Ньяля, і багатьма іншими людьми, вони там усі гуртом згоріли в будинку, і всіх їх не стало; хтось, пригадую, підпалив їхній будинок через помсту, в ті часи взагалі дуже носилися з помстою, і якщо не виходило помститися інакше, то цілком прийнятно було і дім спалити разом з людьми, а всіх, хто вискакував з вогню, без зайвих клопотів зарубали сокирою. Спочатку робилися якісь спроби вирішити справу мирним шляхом, це слід відзначити, та коли вони побачили, що дійти згоди і примиритися не вдалося, їм залишалося тільки взятися за зброю і влаштувати підпал. Скарпхедін згорів, це правда, каже Бім, та все одно він молодець. Бім іде в свою кімнату, повертається з сагою про Ньяля і читає мені вголос. «Тепер слід назвати синів Ньяля, — читає він. — Старшого з них звали Скарпхедін. Це був чоловік високого зросту, сильний і вправний у бою. Плавав він, як тюлень, і не було йому рівних у бігові. Він був рішучий, безстрашний і гострий на язик, та зазвичай стриманий. Волосся у нього було русяве і кучеряве, очі зіркі, обличчя бліде, риси обличчя загострені, ніс із горбинкою, щелепи видавалися вперед, і дещо негарний рот. Однак вигляд у нього був дуже войовничий»,[10] — читає Бім. І його боялися, каже Бім. Він справді загинув у вогні, але загинув гордо, ти розумієш? Бім погортав книгу і відшукав інший уривок, який хотів мені прочитати. Це розповідь про те, як прийшли сини Сігфуса, щоб розправитися з Ньялем та його синами. Вони прийшли помститися за вбивство, пояснює Бім, вони підпалили будинок, і тут Корі каже, щоб Скарпхедін виходив, але той відповідає, щоб спочатку виходив Корі, і Корі вийшов, а коли Скарпхедін хотів теж вийти, балка під ним обвалилася, і дах рухнув, і тоді Скарпхедін вирішив, що йому судилося згоріти, і так воно й було. Ось послухай, каже Бім і читає:

«Гуннар, син Ламбі, скочив на стіну і побачив Скарпхедіна. Він сказав:

— Ти, здається, плачеш, Скарпхедіне?

— Ні, — відповів той, — але очі і справді пощипує. А ти, здається, смієшся?

— Звісно, — каже Гуннар. — І я жодного разу не сміявся відтоді, як ти вбив Траїна на Лісовій Річці.

Скарпхедін сказав:

— Ось тобі на пам’ять про це.

Він вийняв з гаманця зуб, який вибив у Траїна, і кинув його в Гуннара. Зуб потрапив йому прямо в око, тому око витекло на щоку, а Гуннар упав зі стіни».[11]

Бім закрив книжку і дивиться на мене, даючи мені час осмислити почуте. Я киваю. Так, видатна була особистість, кажу я. Ти згоден? — питає Бім. Тому я й вибрав ім’я Скарпхедін, каже Бім. Адже Скарпхедін найперший. А чому б тобі не залишитися при початковому імені? — питаю я. Ну кому потрібне таке ім’я, як ти не розумієш! Я киваю, а сам думаю, що механізм цього процесу, який скінчився тим, що Бім вибрав собі ім’я Скарпхедін, зворушливо простий. Його звуть Бім, і в реальності він анітрохи не схожий на Скарпхедіна. Якщо Скарпхедін високий і сильний, то Бім маленький і щупленький. Якщо Скарпхедін плаває, як тюлень, і в бігу йому немає рівних, то Бім плаває по-собачому і бігає повільно і незграбно, як цуценя. Якщо Скарпхедін рішучий і сміливий, то Бім нерішучий і несміливий. Якщо у Скарпхедіна очі зіркі і риси обличчя гострі, то у Біма очі звичайні і риси обличчя дитячі. Якщо Скарпхедін зазвичай стриманий, то Бім не вміє стримуватися, і, нарешті, що важливо, — Скарпхедіна звуть Скарпхедіном, а Біма — Бімом; і тут не можна не визнати за Бімом деякої правоти, бо ім’я у нього дійсно дивне. Напевно, знадобилося втручання якихось загадкових сил, щоб дитину назвали Бімом. Єдине, що їх об’єднує, — це, здається, гострий язичок, що, мабуть, і послужило відправною точкою для подальшої ідентифікації, подумав я, з цього вона почалася і розвинулася потім до нинішнього стану тільки з тієї причини, що Біму хотілося бути схожим на таку людину і геть не хотілося бути самим собою, себто Бімом.

Бім запасся бутербродами і тепер жує перед телевізором, весь час перемикаючи канали. Сестра сказала, щоб ти лягав спати, кажу я трохи згодом. Зараз уже досить-таки пізно, чи не пора нам лягати? А де ти ляжеш? — питає він, і я відповідаю, що ляжу спати в їдальні на дивані.

Взагалі-то я не відчуваю особливої втоми, оскільки півдня провів лежачи на такому ж дивані в будиночку дорожньо-транспортного управління, та, якщо так треба, щоб укласти Біма, я готовий знову лягти; лежачи я можу обдумувати майбутній текст про Фінляндію, прикидати, як його краще побудувати, це дасть мені відчуття, що я зайнятий ділом, працюю, а значить, не гаю часу дарма.

На добраніч! — каже Бім, йде у ванну і потім до себе в кімнату. Добраніч і гарних тобі снів! — кажу я. У тиші я думаю про Фінляндію.

Фінляндія — це країна, яка в процентному обчисленні виділяє найбільшу частку національного бюджету на мистецтво та культуру, відзначаю я наступний пункт, бо про це я десь читав, це не мої вигадки, а прочитані десь відомості, і якщо так пишуть, це має відповідати дійсності, тому я буду виходити з припущення, що це правда. І що ж цей факт говорить нам про фінів? — записую я у вигляді риторичного запитання. Риторичні запитання тут дуже доречні, оскільки я повинен побудувати зв’язний ланцюжок аргументів, які приведуть до висновку, що запам’ятовується, і якщо підвести до нього вдало і витончено, то він назавжди закарбується в пам’яті тих щасливців, які його прочитають. То про що ж свідчить той факт, що фіни виділяють таку значну частину суспільних грошей на культуру і мистецтво? — повторюю я своє запитання. Адже що таке мистецтво і культура? І чи потрібні вони нам? Тут треба придумати якийсь хитромудрий хід для позитивної відповіді, щоб читач не міг не погодитися з тим, що витрачати значні кошти на мистецтво і культуру — це дуже правильно, і так подати цю думку, щоб усім стало зрозуміло, що в цьому ставленні до мистецтва і культури підкреслюється особлива риса фінів, що ця риса властива фінському характеру. Це пишеться з розрахунком на любителів культури й мистецтва, щоб вони, прочитавши брошуру, відчули непереборне бажання поїхати до Фінляндії. Але ж я ще не маю ані найменшого уявлення про те, що ж таке мистецтво, нагадую я собі і наголошую, що над цим треба буде подумати і також вмістити в брошуру, оскільки будь-яка брошура має давати точне визначення того, що ж таке мистецтво, особливо це стосується брошури про Фінляндію — країну, де мистецтво і культура досягли небувалого розквіту і де витрачаються величезні кошти на підтримку лісу, а також сподіватимемося, і підліску, на підтримку діячів мистецтва і культури. Лише передова країна, відзначаю я далі, лише читаюча й розвинена країна, яка знає цих діячів і досягла високого рівня процвітання, може розуміти необхідність таких витрат і витрачати великі кошти на підтримку мистецтва й культури. Хіба не воліє кожен провести відпустку в розвиненій країні, замість того щоб поїхати у відсталу країну, яка плететься десь у хвості і де люди живуть за віджилими правилами: око за око, зуб за зуб? Це треба взяти на замітку. Та й чи знайдеться якась інша країна, яка дала нам так багато за останні сто років, як Фінляндія? — питаю я себе. Адже Фінляндія подарувала нам «Нокію», вона подарувала нам Міку Хаккінена, який бере участь у «Формулі-1» і їздить просто-таки чудово, Фінляндія подарувала нам дивовижну архітектуру, знамениту вазу і кілька фільмів, цілий ряд дуже пристойних фільмів, деякі книги і «Марімекко» — «Марімекко», чорт забирай! Нарешті згадав! Я ж знав, щось таке ще було, та ніяк не міг зрозуміти, що! «Марімекко» — одяг у смужку для дітей і для дорослих, таких яскравих кольорів, що, дивлячись на них, так і хочеться вигукнути: от бісові діти! Та нехай собі хто хоче — той кричить, ну їх усіх! І як же це я мало не сів у калюжу — стільки часу працюю над брошурою про Фінляндію, а про «Марімекко» жодного разу не згадав. Ось що іще подарували нам фіни! У мене самого лежить вдома у шафі такий светр, ось завтра, як повернуся, відразу його зранку й одягну, думаю я, в першу чергу дістану з шафи й одягну мій светр у синю й блакитну смужки. Та це ж кольори прапора, фінського прапора! — осінило мене раптом. Подумати лишень — у мене лежить светр у фінських національних кольорах, а я абсолютно непростимим чином забув надягти його відразу, першого ж дня; треба було вдягти його, коли я ходив у Фінське посольство, тоді мені вже точно дали б це замовлення, тут би вже ніхто не сумнівався, хто найкраща кандидатура для цієї роботи, я і є підходяща кандидатура, якщо я її отримав, проте сумніви все ж були, це відчувалося, переговори затягувалися, фіни мене перевіряли, розпитували, отже, були у них сумніви, а я терпіти не можу сумнівів, бо сумніви — це плинність, а я люблю все міцне, як, наприклад, гори, хоча й в горах трапляються обвали каміння, як це було, наприклад, коли начальники талібів наказали підірвати величезні статуї Будди в Афганістані, що простояли п’ять тисяч років, їм, бачте, не подобається, коли роблять зображення богів; вони взагалі не люблять зображень, їм, можна сказати, подобається, коли все один в один; вони хочуть, щоб карта була того ж розміру, що й територія; вони визнають Бога, але тільки самого Бога, без зображень, тому вони підривають гори, викликаючи в мене почуття невпевненості, адже гори не течуть, як вода. А тут виходить, що все менше залишається сталих речей і все більше плинних, і скоро абсолютно все потече, і щоб підштовхнути цей процес, афганці підривають гори. З глузду вони з’їхали чи що? Зате у Фінляндії мало гір, зовсім небагато. Зрозуміло, що для більшості норвежців це прикрість. З точки зору норвежців, краще, коли багато гір, якщо у Фінляндії немає гір, взагалі не варто про них згадувати в брошурі, відзначаю я на майбутнє; якщо вже гори такі важливі для норвежців (а у Фінляндії гір мало), то, зрозумівши, що у Фінляндії гори практично зовсім відсутні, норвежці ще задумаються, перш ніж їхати у відпустку до Фінляндії, та якщо вони не будуть цього знати, то можуть поїхати, розмірковую я, бо, як кажуть, чого не знаєш, — від того й голова не болить, хоча, щодо мене, я з цим не згоден, є багато чого такого, від чого може боліти голова, хоча ми не здогадуємося про причину, однак якщо це увійшло в приказку (ми теж її повторюємо), вона підходить до цієї ситуації, і якщо я нічого не напишу в брошурі про гори, мене не можна буде звинуватити в їх відсутності, і нічого на мене нарікати (ще чого бракувало), я ж іще на світ не народився, коли утворилася Фінляндія, це відбулося без мене, тому з мене нічого не візьмеш, головне — убезпечити свої тили, щоб у будь-яку хвилину можна було втекти чи просто повернути у зворотний бік, це взагалі добре, коли можеш повернути назад або хоча б знаєш, що в тебе завжди залишається така можливість. Та найкраще — втекти.

Бім не спить. Весь цей час у нього в кімнаті було тихо, але зараз до мене долинули звідти якісь звуки, і я встаю, щоб з’ясувати, у чому справа. Підійшовши до дверей, я постукав; я навмисне спочатку стукаю, бо надивився кінофільмів і телесеріалів про те, як підлітки переживають, коли батьки приводять додому своїх нових коханців, і хоча ми з Сестрою ніякі не коханці, я не відкидаю того, що Бім міг так вирішити, і ці думки викликали у нього ревнощі, здивування, образу — мало як це могло повернутися в голові підлітка, подумав я і тому спочатку постукав, показуючи йому, що поважаю його особисту територію і чекаю, коли він дозволить мені зайти, якщо він не проти, а якщо він проти, я не буду наполягати, а краще повернуся до себе на диван і продовжу роботу над нотатками про Фінляндію, у мене ще купа роботи, є ще маса речей, на які я не встиг звернути увагу чи якось торкнутися, здебільшого, мабуть, таких, яких краще й не знати; стукаючи до Біма, я ніби кажу йому: «Привіт, друже! Я прийшов з миром!» Нарешті Бім відгукнувся; отримавши дозвіл, я відчиняю двері і бачу: Бім в одних трусах сидить перед комп’ютером. Він грає в мотоциклетні гонки — забавка безневинна та водночас, як я про це читав, розвиває моторику руки і здатність вирішувати проблеми в інших сферах життя; я не поділяю скептичного ставлення до комп’ютерних ігор, не поділяю і хочу ясно дати зрозуміти це Біму, щоб він знав мою позицію. Цікаво! — кажу я. Але слово вибране невдало. Хто ж так робить: увійти в кімнату підлітка і сказати «Цікаво!» Підліток на це подумає: «Пішов ти зі своїм „цікаво“!» Треба було вибрати інше слово, але що сказано, те сказано. Я сідаю на ліжко і дивлюся, як він грає. У нього непогано виходить.

Він бере участь у мотокросі через пустельну місцевість, змагаючись з групою інших мотоциклістів. Бім не лідирує, та займає хороше друге чи третє місце. Ти класно водиш, кажу я. Бім киває і питає мене, чи не хочу я теж спробувати, я відразу ж погоджуюся, тут не можна відмовлятися, моя згода — сигнал, що я приймаю його заняття і його самого, і немає кращого способу домогтися від налаштованого на бунт підлітка прихильності до майбутнього сурогатного батька, аніж простота та щирість, — звісно, якщо вони не перебільшені. Єдине, що від мене вимагається, — це показати себе трошки безголовим у комп’ютерній грі, це, міркую я, надовго скріпить нашу дружбу з Бімом. Бім розтлумачує мені, як треба користуватися мишею: на газ натискаєш лівою клавішею, гальмуєш правою, а керуєш корпусом, — одне слово, все робиш мишею.

У мене справа пішла на диво добре. Інакше не скажеш. Через кілька кіл я вирвався вперед і на шаленій швидкості мчав аризонською пустелею, пройшов уже кілька рівнів, маленька стрілочка в лівому нижньому куті екрана вказує, в якому напрямку треба їхати, щоб вийти на наступний рівень, на дорозі весь час трапляються скелі і каміння, кактуси і вибоїни, а то й поєднання перешкод, і треба стежити, щоб не наїхати на що-небудь таке, що виб’є тебе з сідла, важливий також правильний розрахунок, щоб добре приземлитися після стрибка, а стрибки бувають божевільні, просто-таки неймовірні стрибки, однак вони залишаються в межах реального і підпорядковуються природним законам фізики, наприклад закону тяжіння, все витримано в дусі реалізму, та водночас на межі фантастики, як то кажуть — larger than life, тобто більше, ніж у житті, це важко висловити норвезькою, виходить не те, тому я й написав ці слова англійською, щоб якось передати зміст. Без змісту — нікуди. Виявляється, на комп’ютері я просто-таки чудово керую мотоциклом, і мені це подобається, на Біма мої успіхи явно справили враження, і мене це радує, бо я люблю справляти враження, мені приємно, що Бім мене оцінив, він запропонував позмагатися, і я переміг його з розгромним рахунком, бо він мчить стрімголов, ризикує зайвий раз, він ще не бачить меж розумного ризику; я розумію, він же не водив авто, їздив лише на велосипеді, а я на чому тільки не пробував, у мене є авто і права, в яких записано, що я можу водити транспортні засоби до трьох з половиною тисяч кілограмів, не забути б, до речі, вчасно поновити документ до нового року, а то ж я люблю водити транспортні засоби вагою до трьох з половиною тисяч кілограмів і не хочу втратити цієї можливості, я люблю водити легкі автівки, на зразок цього гоночного мотоцикла на комп’ютері, я взагалі люблю водити автомобілі — і легкі, і важкі, тому цим, як видно, почасти теж пояснюється, чому я так сильно засмутився, коли моє авто третій рік поспіль відтягують на штрафний майданчик, я засмутився, що залишився без авто, бо автомобіль для мене ніби друг, і, може, я вибрав не те місце в житті, мені слід було набагато більше їздити, треба було працювати водієм, мені, може, краще було б не брошури писати, а стати гонщиком, адже на авто з потужним двигуном можна проскочити повз воду, як би вона там не розливалася, а тобі хоч би що, проїхав мимо — та й по всьому; ще одна перевага мотоспорту полягає в тому, що там немає жодної інформації, є лише швидкість, а швидкість — це не інформація, швидкість — це емоції, а не інформація, швидкість сприймається іншими мозковими центрами, не тими, якими сприймається інформація. От коли ти мчиш по Аризоні на віртуальному гоночному мотоциклі комп’ютерної гри (та й на справжньому мотоциклі теж), у тебе задіяні зовсім інші центри, ніж ті, які включаються в роботу, коли ти працюєш над брошурою; загалом, я вочевидь потрапив не на своє місце. Та що вже там своє — не своє! У житті ми завжди щось вибираємо, і я вибрав брошури. Хороше полягає в тому, що я отримав свою частку тієї влади, якою володіють ЗМІ, це хороший бік, погане ж полягає в тому, що я не можу так швидко їздити на авто, що я занадто багато просиджую за столом, ще скількись років — і підуть серцево-судинні захворювання (хай западуться всі хвороби), бо у хвороб є течія, і ця течія все змінює, причому без гарантії, що ти коли-небудь одужаєш. Це ж тільки уявити таке — захворіти і не одужати! Що може бути гірше! Ні, це огидно, і до біса таку гидоту, думаю я, коли мчу комп’ютерною пустелею з дедалі наростаючою швидкістю і все впевненіше керуючи мотоциклом, от який я молодець, такий молодець, що Бім навіть втратив дар мови, всіх суперників я залишив позаду, вони безнадійно відстали і назавжди зникли з поля зору, я роблю фантастичні стрибки, приземляючись на схилі або біля підніжжя пагорбів, приземлення треба заздалегідь розрахувати, а Бім цього не робив, він просто стрибав, як доведеться, навмання, а від удачі залежить життя, невдача означає смерть, а Біму гаряча голова заважає гарненько розрахувати відстань і швидкість, як роблю я, для нього гонка вже кілька разів закінчувалася смертю, тоді як я загалом залишаюся живим, живим лишитися краще, ніж померти, хоча я не маю ані найменшого уявлення про те, як це — бути мертвим, зате добре знаю, що залишатися в живих — це о’кей, і хоча в комп’ютерній грі ти вмираєш усього на три-чотири секунди, в цьому немає ніякої радості; як писали під час однієї кампанії за безпеку дорожнього руху, коли я сам був підлітком: бути мертвим — не досягнення; дійсно, бути мертвим — не радість і не задоволення, відтоді я добре засвоїв, як важливо залишатися живим, адже бути мертвим — це не досягнення, і заодно нагадую собі, що до нового року треба буде поновити права на водіння важких автомобілів.

Тим часом Бім заснув просто на стільці. Вимотався, бідолаха, заїздила його власна посередність і мої успіхи, ось уже справді, немає нічого більш виснажливого, аніж власна посередність на тлі чужого успіху, я беруся пояснювати йому, що не буває так, щоб усі вигравали, у цьому-то і весь сенс змагання, що один його обов’язково програє, а інший виграє; для того, щоб хтось виграв, інший має програти, у цьому, мовляв, уся штука; та ніхто мене не чує, Бім спить, так і хочеться сказати — спить богатирським сном, тільки Бім не богатир, а миршавий хлопчина, і цей хлопчина зараз спить. Я беру його на руки, перекладаю на ліжко і вкриваю ковдрою; чим же мені тепер, думаю, зайнятися; часу лише 2:00 ночі, і до приходу Сестри ще кілька годин; пограти, чи що, ніхто ж не побачить — Бім не побачить, бо він спить, Сестра теж не побачить, а взагалі-то яке мені діло, — побачить це хтось чи не побачить, — я доросла людина, працівник ЗМІ, володію владою, яку дає приналежність до цієї сфери, а тут якось вряди-годи і вода не тече, то чому б мені не пограти? Тільки, мабуть, треба змінити трасу: аризонська занадто легка для такого чемпіона, як я, треба вибрати іншу, щоб було де розвернутися; поклацавши мишею, я знайшов нарешті таку гру, в якій змагання ведуться відразу з кількох видів спорту, ведуться протягом цілого сезону, і де пропонується безліч різних трас. Комп’ютер запитує, як мене звати, і я вписую відповідь — Ньяль, потім він питає, чи готовий я до чергового заїзду, траса дуже складна, попереджає комп’ютер, вона вимагає великого вміння; я обираю найважчий з усіх рівнів складності, позначений словом «hard»,[12] натискаю на клавішу «hard», написано англійською, але я розумію, я знаю мови, окрім фінської, у фінській я анітелень, та й хто знає фінську, окрім самих фінів, чудний народ фіни. Я вибираю «hard» і мотоцикл — чудовий червоний мотоцикл з об’ємом у декілька сот кубічних сантиметрів — і стартую. Гонка починається в Центральній Америці. Зі мною змагаються дев’ять гонщиків: Поль, Арнольд, Джейсон, Сильвестр, Герман, Сквідо, Джим, Макс і Трикстер. Більшість із них і нігтя мого не варті, та Арнольд і Сильвестр виявляються на висоті, проти них мені спочатку довелося докласти зусиль; мабуть, це тому, що я вибрав «hard», подумав я, та про інше не могло бути й мови, інакше я переміг би жартома; втім, з Джейсоном теж треба бути обережним, хоча він трохи схожий на Біма, теж відчайдушний і безстрашний, занадто безстрашний, бо не відає межі, йому б трішки обережності, тоді б цей Джейсон не падав так часто, а за кожне падіння ти пропускаєш кілька секунд, я ціную ці секунди, бо тоді наздоганяю суперника і скоро опиняюся попереду, ось я вже обігнав Джейсона і Сильвестра і їду по місцевості з субтропічною, а може, навіть і тропічною рослинністю, тут я не дуже розбираюся, в усякому разі, тут ростуть пальми і папороті, подекуди трапляються кактуси, а місцями розкидані піраміди, побудовані інками, хоча, можливо, і не інками, а майя чи ацтеками, треба буде потім вникнути в це питання, попереду мене лише Арнольд, і, як я помічаю, він лідирує з великим відривом, а нам залишається всього лише два кола, закінчується перший заїзд, і мені страшенно не хочеться опинитися другим, я хочу вигравати з самого початку, і я починаю викладатися, як тільки можу, йду на ризик і викладаюся повністю, і ось на останньому колі, незадовго до фінішу, я наздоганяю і, підстрибуючи на стільці, обганяю Арнольда; Арнольд явно не очікував, що я його обійду, Арнольд — частина гри, він запрограмований і сконструйований як хороший гонщик, але у нього є вади, програмісти потурбувалися про те, щоб він не став досконалим. Хто може бути досконалим? — так найімовірніше думали програмісти. А я саме і користуюся його недоліками, помилками, що він їх іноді припускається, я сам помиляюся, проте не так часто, як Арнольд. І от я його обійшов і виграв заїзд, я опиняюся першим у таблиці, і статистика каже, що я — переможець, Ньяль — переможець; мало того — за статистикою виходить, що я показав також найвищу швидкість на одному з кіл і виграв двадцять тисяч доларів — віртуальних доларів, певна річ, які я ніколи не отримаю насправді, але у віртуальній реальності вони мої, я вже мало не сказав: «Як хочу, так і витрачу», та, виявляється, частина грошей піде на ремонт, а частина — на медичне обслуговування, адже участь у мотокросі неминуче пов’язана з дрібними або серйозними травмами, та все-таки у мене залишається більше вісімнадцяти тисяч доларів, і це непогано, зовсім непогано за якихось десять-п’ятнадцять хвилин їзди на мотоциклі, щоправда, дуже жорсткої їзди, тому це все-таки чесно зароблені гроші, а курс долара нині досить високий, вісімнадцять тисяч доларів — це гарний виграш. Та ось уже починаються нові гонки, цього разу по Північній Америці. О’кей, «give it to me», кажу я подумки, адже я готовий, я ж виграв попередні гонки, я сповнений енергії і можу повторити свій успіх стільки разів, скільки знадобиться, щоб стати абсолютним переможцем (а вода давно залишена позаду, ми помчали від неї, вона навіть отямитися не встигла). Другий заїзд приносить мені більше задоволення, ніж перший. Він складніший, та зате й задоволення більше. Траса проходить поруч з кам’яним кар’єром, по дорогах їздять гігантські вантажівки, наш шлях в кількох місцях перетинає залізничну колію, а по ній ходять поїзди, довгі товарні состави, тому перше і друге коло я використовую, щоб пристосуватися до умов місцевості, ознайомитися з трасою, і в результаті опиняюся на восьмому місці, але я не дозволяю собі гарячкувати і думаю, що я ще наздожену інших, і от я роблю ривок, виходжу зі стартового рівня, повертаю трохи праворуч і, проїхавши близько кілометра, потрапляю на новий рівень, тут відразу зрізаю поворот, прямую вгору по схилу пагорба, перескакую через повалений стовбур і на повному ходу влітаю на наступний рівень, лівий поворот, знову вгору по схилу, в гігантському стрибку переношуся на інший бік гряди, скочуюсь униз і тут бачу Германа і Джима, вони валяються в пилюці і не поспішають знову сісти на мотоцикли, — мабуть, сильно розбилися, думаю я, проносячись повз них вздовж залізничної лінії. Знову новий рівень, тисну на газ, скеровуючи машину в потрібний бік, злітаю на високу скелю, здійснюю гігантський стрибок метрів так у сто-сто п’ятдесят, приземляюся трохи правіше наміченого місця на плато, звідки знову переходжу на новий рівень, проскакую його на повній швидкості, спритно уникнувши зіткнення з важенною вантажівкою, що несподівано вискочила на переїзді, різкий стрибок униз, залишаю позаду Джима — він, бідолаха, знову, мабуть, переоцінив свої можливості і впав униз головою в зарості якихось екзотичних кущів, новий рівень — їзда через перевал, через гірську ущелину, чи як там вона називається, тут треба стежити, ні на мить не послаблюючи уваги, на дорозі суцільні вибоїни, мене так і жбурляє з боку в бік, на такій швидкості я ризикую пролетіти повз перехід на наступний рівень, та ні — вписався точно, в’їхав куди треба і залишаю позаду Поля, який, схоже, зазнав аварії, він уже знову на ногах, але швидкість у нього в кілька разів менша за мою, тому я обганяю його, перш ніж він устиг зібратися, однак тепер треба обережно вибирати швидкість, бо попереду різкий поворот наліво і спуск в улоговину, де знову трапляються важкі вантажівки, але я уникаю зіткнення і при переході на наступний рівень йду вже третім, попереду залишаються ще два кола, тому я неодмінно виграю і знову отримаю долари, які підсумовуються з попередніми, ось я і розжився на долари, і непогано розжився, та тут раптом я відчув, що і перемога, і гроші перестали бути для мене головним, головне — це наша дружба, спайка з рештою хлопців, заради неї-то я і готовий продовжувати цю справу, думаю я, ми з хлопцями їздимо по всьому світу і цілий рік беремо участь у мотокросах, ми літаємо на одному літаку, а з Арнольдом у нас навіть встановився хороший приятельський тон, трохи грубуватий, та водночас теплий, і немає, напевно, таких речей, про які ми не могли б із ним поговорити, ми впевнені, що можемо покластися один на одного, невпинні змагання сильно тиснуть на психіку, мало кому відомо, як виснажує цей тиск, а ось ці хлопці знають, нам звичне це відчуття, і всі разом — ми чудова команда. І от нарешті, після нескінченної кількості ландшафтів, і трас, і годин, ми раптом потрапляємо на трасу, де я відчуваю, що повернувся додому, раптово вона відкрилася переді мною, я цього не очікував, та ось вона тут, і, виїхавши на неї, я відчуваю таке душевне хвилювання, що опиняюся не в змозі тримати гоночний темп, до того я зворушений, я відчуваю себе колишнім, тут усе так, як було в околицях літнього будиночка, яким володіла моя сім’я, коли я був маленьким; пасма пагорбів, порослих хвойним лісом, простори, що відкриваються з вершин, і гірський хребет, що простягнувся вдалечині, все точнісінько, як тоді навколо літнього будиночка, сонце так само осяює схил пагорба, так само лягають тіні, мені здається, що я впізнаю окремі дерева і запахи, я впізнав цей запах — запах підталого снігу, вологий запах весняного лісу і свіжого повітря, і токування тетеруків на світанку; це понад мої сили — знову опинитися тут разом з друзями-мотоциклістами, показувати їм мої рідні місця, всю цю розкіш; я зупиняю мотоцикл і цілком віддаюся своїм переживанням, а вони продовжують робити коло за колом; я подумав, що можу потім скасувати цю гру і почати її заново, тоді я все одно виграю, от тільки спершу оговтаюся, проте варто було мені ще трохи постояти, як знову хлинула вода, вода мене наздогнала, і виявилося, що в грі теж присутня вода, а я-то вже було повірив, що гра водонепроникна, та тут мене здолала ностальгія, а ностальгія — це вода, зазвичай мені вдається не піддаватися ностальгії та іншим почуттям, але тепер уже пізно, вона вже тут, ностальгія заволоділа мною зі страшною силою, а хлопці, мабуть, і не здогадуються, що відбувається, просто бачать, що я зупинив мотоцикл і стою на дорозі; може, вони подумали, що у мене неполадки з двигуном: а що ще вони могли подумати, я ж найкращий гонщик, завжди перемагаю, а тут раптом став і стою, і навколо мене здіймаються води, бо мене захопила ностальгія, я згадав минуле, засумував, а я ж зазвичай не підпускаю ці почуття, я вгамовую їх, а тут от не стримався, підпустив їх до себе, не вгамував, на якусь коротку мить втратив пильність, і цього виявилося достатньо, я забув про захист, а про нього ніколи не можна забувати, це небезпечно для життя, бо, ледве забудешся, — тут туга і нахлине з усією силою, спогади накотяться гігантською хвилею і впадуть водоспадом, і ось вони вже залили все навколо, сталося те, чого я за всяку ціну намагаюся уникнути; сідаючи за цю гру, я був таким упевненим, що тут уже спогади й туга у жодному випадку мене не наздоженуть, я навмисне вирішив грати, замість того щоб спати, адже той, хто не спить, не бачить снів, той, хто зайнятий комп’ютерними гонками, не бачить снів, а тому, хто не бачить снів, не насниться вода, і от вода тут, і це набагато страшніше, ніж буває уві сні, я стою по коліна у воді, а вона все прибуває, розливаючись по місцевості, яка так схожа на ту, де стояв наш літній будиночок, коли я був маленьким, я повернувся сюди вперше за багато років, але будиночка не видно, та він уже й не наш, і сім’я вже не сім’я, вона змінилася, і чорт би забрав ці сім’ї, які перестають бути сім’ями, не знаю, як ще влучніше висловитися, — словом, чорт би все це забрав, думаю я і не можу стримати сліз; що ж це робиться, думаю я, ви тільки подивіться на мене — я ж найкращий і найвідважніший гонщик з усіх мотоциклістів, що довів у незліченних змаганнях свою витривалість і тверезу розважливість, і ось я стою і плачу, мов хлопчисько, як дитина, яку раптом охопила туга за рідним домом, бо місцевість і сонячне світло на схилі пагорба раптово нагадали їй те, чого ніколи вже не повернеш, — будиночок, який ніколи не повернеться, сім’ю, яка ніколи не повернеться, дідуся з бабусею, які ніколи не повернуться, бабусю, яка в день 17 травня завжди пригощала колою, і ось кола як була, так і залишилася, і 17 травня як було, так і повторюється щороку з чистими вулицями, а бабусина кола і бабусине 17 травня вже ніколи не повернуться, і сама бабуся не повернеться, а я любив її, любив же, і хай спочиває з миром, та й не треба мені, щоб неодмінно те ж саме знову повернулося, бо це неможливо, і я розумію, що неможливо, але я хочу додому, я хочу додому будь-що, а дому вже немає, ніде немає у мене дому, і в цьому джерело страждання, це і є те саме, звідки береться вода, її джерело в тому, що всюди дім і ніде немає дому, що додому неможливо повернутися, бо повернутися — значить, навчитися жити без нього.

Ось їде Арнольд. Він виграв гонку, а тепер шукає мене, він знаходить мене плачучим під соснами, та я нічого не пояснюю, а тільки плачу на його плечі, він поплескує мене по спині, примовляючи: «Нічого, Ньяль! Неможливо щоразу вигравати». Він має рацію, правий Арнольд, неможливо вигравати щоразу. Час від часу доводиться й програвати, і цього разу я програв. Програв.

О пів на дев’яту з роботи повертається Сестра, вона застає мене лежачим на дивані, зневіреним та сумним. Я трохи поспав. Усю ніч я носився на мотоциклі в комп’ютерних гонках, а весь ранок просумував. Малюк Бім ще спить богатирським сном, а от я сумував, а тепер питаю себе, що ж це таке — туга за домом, за чим ми сумуємо, згадуючи рідний дім. Ми тужимо за людьми, відповідаю я собі, головне для нас — люди, адже люди приходять і йдуть, люди так створені, що за ними доводиться тужити, а ще тужиш за місцевістю, за світом і за місцевістю. Мені здається, я сумую за місцем, де прожили життя найближчі мені люди. Ось так простісінько, мабуть, усе пояснюється. Я тужу за місцями, в яких жили, в яких живуть люди, бо там у визначений час так само світить сонце, з року в рік, і промінь його під тим же кутом падає на стіну, під яким він падав за моїх пращурів, думаю я, і так само йде там дощ, і хоча дощ — це вода, та в цьому дощі чомусь відчувається щось заспокійливе, але щоразу, як я повертаюся подумки до цієї місцевості, вона чомусь змінюється і повертається безліччю граней, на мить вибудовується цілісна картина, але утримується вона недовго; і неважливо, що я майстерно вмію аналізувати картини — свого часу я на «відмінно» впорався з таким завданням на письмовому іспиті, я аналізував тоді картину одного з майстрів фламандської школи, фламандці написали так багато картин і вклали в них стільки значень, вони багато писали і багато вкладали, мені було що аналізувати, і картини ностальгійних спогадів теж несуть у собі глибокий зміст, у них багато закладено і багато чого домислюється, та мені не охопити цього змісту, я не сприймаю картину в цілому, вона дробиться, тому не можу уявити собі, як вона виглядає в цілому, і виходить задачка з неправильним дробом, чи як там це ще називається, і її нізащо не можна розв’язати, тому що одне на інше не ділиться, треба десь щось позичати, ти починаєш позичати, і ділити, і застосовувати всілякі формули, хоча це ще не означає, що вийде правильна відповідь, вона тим ближче, чим більше ти віддаляєшся, і тим далі, чим ближче ти підходиш, ось тут і починається тріщина, від якої все дробиться, думаю я, от тобі і відповідь чорним по білому, і хай йому грець — тому, що зникає при твоєму наближенні, хай йому грець!

Сестра дякує мені за те, що я наглянув за Бімом. Дякує щиро, інакше не скажеш, видно, що від душі, на прощання вона навіть обійняла мене, це ж треба, думаю я, — обійняла, таке не часто трапляється, але я ж заслужив, я заробив винагороду, я прийшов на допомогу, як справжній друг, бо не покинув її у важку хвилину, все так, мені це було не дуже зручно, та я на це не зважав, я пожертвував собою, і Сестра це оцінила, і показала це тим, що мене обійняла; за позику віддяка, і, виявляється, не дарма — смуток і нудьга трохи відпустили, ми обіцяємо одне одному, що будемо на телефоні, а я кажу, щоб вона зайшла до Біма, я виходжу і сідаю в авто, котре було на тому ж місці, де я його залишив, просто диво, думаю я, авто не вкрали, не забрали, і хоч раз вряди-годи воно знайшлося там, де я його припаркував. Сідай і їдь, куди хочеш! І я їду додому, хоча у мене і немає дому, хоча дім для мене всюди і ніде, та я їду додому, бо треба ж десь зберігати свої речі, ось це для мене і називається домом, туди-то мені й треба, щоб зайнятися своєю роботою.

Вдома одна за одною відбуваються дві речі — одна хороша й одна погана. Хороша — це те, що «Афтенпостен» залишилася сухою. Вона лежить за дверима, я забираю її в квартиру і кладу на кухонний стіл, газета лишається сухою, бо сьогодні я вдома не ночував і двері в спальню зачинені, тому повітряні маси не прийшли в рух і на кухні не виникла та ділянка низького тиску, про яку я завжди забуваю. Погана річ — це дзвінок з Фінського посольства. Не встиг я надягти светр фірми «Марімекко» і зануритися в свої нотатки, як пролунав дзвінок, вони хочуть знати, як просувається робота, а найкраще — якби я міг показати їм готову частину. Як же їм не хотіти! Вони просять, щоб я надіслав їм це факсом. На нещастя, їм відомо, що у мене є факс, оскільки під час співбесіди я мав дурість проговоритися про це. На жаль, не можу, у мене інший метод роботи, не такий метод. Спочатку я збираю ідеї та думки, роблю окремі ескізи, приблизно так, як роблять художники, додаю я, пояснюючи; взагалі я люблю підкреслювати, що моя робота — це мистецтво, і не кожному воно зрозуміле, а з цього випливає, що на даний момент показувати нічого, тобто є, звісно, окремі уривки, кажу я, одягнений у светр від «Марімекко», готові шматки, звісно ж, є, так, наприклад, уже написано розгорнутий пасаж про Сібеліуса, порушена також тема води, я не залишив без уваги воду, знаючи, як ви, фіни, любите воду, тому я й заговорив про воду, тому, гадаю, вам це має сподобатись, проте окремі частини все-таки не дають уявлення про картину в цілому, тут я заходжу досить далеко і стверджую, що окремо ці шматки взагалі не мають сенсу, та от коли я їх поєднаю, то вийде щось грандіозне і навіть високохудожнє, заявляю я по телефону у вухо фінському співрозмовнику, він сприймає це з недовірою, я відчуваю, що він сумнівається, я так і кажу йому: я, мовляв, відчуваю ваші сумніви і ставлюся до цього з розумінням, однак на мене можна цілком покластися; якийсь він усе-таки безголовий, як на мене; неважко ж, здається, зрозуміти те, що я кажу, думаю я про себе; сподіваюся, що цей фін не типовий представник свого народу, бо якщо він типовий, то у фінів проблеми, причому не маленькі, а дуже навіть великі проблеми. Домовлений термін настає через два тижні, а два тижні — це ще дуже багато, кажу я йому, це чотирнадцять днів, а чотирнадцять днів — це великий термін, у два тижні вкладається ґрунтовний курс навчання; так, наприклад, чотирнадцяти днів достатньо, щоб повністю змінити свій життєвий шлях, пройшовши курс, метою якого є зміна вашого мислення; певна річ, за умови, що його веде висококваліфікований фахівець, адже в наш час нерідко зустрічаються висококваліфіковані спеціалісти; або таке: путівка на Тенеріфе включає в себе чотирнадцять днів відпочинку, за цей час можна взяти в оренду авто й об’їздити весь острів уздовж і впоперек, можна облазити гори, піднятися на саму вершину гори, яка називається, здається, Тейде і висота якої складає майже чотири тисячі метрів над рівнем моря, можна піти туди, а можна до Тура Хейердала, розпитати його про розкопки, а він, імовірно, запросить тебе випити і розповість докладно про свої останні відкриття, про що він думає вечорами, коли сидить на терасі з видом на Атлантичний океан, і на думку йому спадають напевно не якісь дрібниці, думки Хейердала мають бути про релігію, про різні предмети, про народності, про міграцію, він думає про міграцію, і цих думок вистачить на всі чотирнадцять днів, та тобі ніколи, ти кажеш, що тобі вже пора, адже треба ще скупатися, треба піти попоїсти ресторанної їжі, може, чогось рибного, тутешні канарські іспанці розуміються на рибі, так от, кажу я фіну, нехай він не хвилюється, брошура помаленьку просувається, а я сиджу тут у светрі від «Марімекко», витриманому у фінських кольорах, і за чотирнадцять днів він буде спокійно вивчати готову брошуру і навіть, можливо, отримувати від неї насолоду, якщо, звісно, він з тих, хто здатен насолоджуватися, адже це не всякому дано, хай йому грець. Після цієї розмови я якось знітився. Як не почну фразу, щоразу закреслюю, і так триває кілька днів — почну фразу і закреслюю. Щойно зроблю щось, як знову видаляю, і виходить, ніби нічого й не було.

Мені бракує інформації. Дивовижний парадокс — мені, людині, що створює інформацію, бракує інформації! І тим не менше це так. Такого висновку я дійшов після кількох днів безплідного писання, думання й викреслювання. Факти — ось що мені потрібно, голі факти, навколо яких я можу будувати свої міркування, а продукування фактів мені не під силу, я не можу вигадувати їх з голови, за цим треба звертатися до інших джерел, тому потрібно вирушати в дорогу, — іншими словами, добувати інформацію. Я виходжу на вулицю і йду за два квартали від свого будинку в чудову крамницю, де продаються старі газети і книги, я ходив туди безліч разів, щоб купити буклетики про Астерікса та Обелікса, а також про Срібну Стрілу, я пристрасний шанувальник Срібної Стріли і його названого брата Сокола — білої людини, яка за власним бажанням стала жити серед індіанців, ну й, звісно ж, красуні Місячного Променя, дівчини, яка майстерно володіє дзюдо, вона, як дика кішка, б’ється з білими, які хочуть нею оволодіти, але вона їх лупцює; коли я був молодший, мені було потрібне підтвердження, що індіанці можуть побити білих, знайти підтвердження хоча б у коміксах було приємно, адже індіанці були хорошими і справжніми людьми, у природі вони розуміли все — мале й велике, вони не брали від природи більше, ніж потрібно, і якщо вбивали бізонів, то лише стільки, скільки було потрібно, щоб прохарчуватися, вони втілювали в собі урівноваженість і далекоглядність, тоді як білі — неврівноваженість і недалекоглядність, і я ненавидів білих, і мені майже нестерпно було читати, як винищували індіанців, знищення індіанців я вважав тоді найжахливішим злочином усіх часів, я ідентифікував себе з індіанцями так само, як Бім ідентифікує себе із Скарпхедіном, я й зараз ще обурююся, коли згадую про криваві битви біля струмка Вундед-Ні та Літтл-Бігхорн, в яких, незважаючи ні на що, перемогли індіанці, оскільки був убитий мерзенний генерал Кастер, і я радів його смерті; як дивно це звучить — я радів смерті генерала Кастера; проте так воно й було, я радів, і, хоча я радів через сто років після його смерті, це була справжня радість, непідробна і глибока зловтіха, оскільки я зумів уявити собі цю картину, я бачив генерала Кастера на коні в ту мить, коли він раптом зрозумів, куди його занесло, як він спохмурнів і став рубати шаблею, відбиваючись від індіанців, і тут на нього посипався град стріл, я завжди бачив цілу хмару стріл, і стріли пронизували його спереду і ззаду, і, може, навіть якась потрапила в око, стріли пронизували його шкіру, роздирали підшкірні тканини і внутрішні органи, шматуючи все, що було в ньому життєво важливого, а я радів і думав: от що буває з тим, хто винищує індіанців; саме це я, загалом, і думав, я міг би розвинути цю думку далі, але я навіть не намагався, бо — навіщо? От що буває, і так і має бути з тими, хто знищує індіанців, і Кастеру слід було заздалегідь про це подумати. Однак, незважаючи на одну-дві перемоги, зрештою індіанцям, якщо так можна сказати, довелося проковтнути гірку пілюлю. Чи можна так сказати про тих, кого знищують? Чи достатньо цього, щоб повністю висловити зміст того, що відбувається? Мабуть, що ні. Ну а чого тоді досить? Скінчилося тим, що індіанці зникли. Збереглися тільки в «Срібній Стрілі», там вони живуть, і Місячний Промінь назавжди залишиться там і буде битися, як дика кішка, і, якби не Фінляндія, — я б купив річний комплект випусків «Срібної Стріли», пішов би з ним додому і проковтнув би все одним разом, але від Фінляндії так просто не відмахнутися, Фінляндія все затулила собою, і винна у цьому біла людина, думаю я, гонитва білої людини за наживою винна в тому, що я не можу з головою поринути в «Срібну Стрілу»; і в тому, що я змушений шукати інформацію про Фінляндію, теж винна біла людина, якій не сидиться на місці і постійно треба кудись їхати, зокрема до Фінляндії, і хоча про це навіть зайве згадувати, я все ж скажу — хай їй грець, білій людині! Я починаю шукати старі номери «National geographic». Цей журнал виходить з незапам’ятних часів, номер за номером, постійно і регулярно, один раз на місяць, і його виписували архітектори і біологи, і взагалі білі люди в усьому світі, і вже якщо в «National geographic» нічого не знайдеться про Фінляндію, отже, світ остаточно з’їхав з глузду, думаю я, а якщо він схибнувся, то й грець із ним, думаю я, гортаючи журнали номер за номером, проте в жодному не знаходжу нічого про Фінляндію. Ні, думаю я, це не може бути правдою, так не буває! Як могло таке статися, щоб один з найдохідніших і найсолідніших журналів у світі нічого не написав про Фінляндію? Про що тільки вони не пишуть, усе, що завгодно, є — наприклад, про Ніл, численні статті про Ніл. І що вони знайшли в цій річці, думаю я. Річка, хай їй грець, як річка. Ну, довга річка, згоден. І цивілізація, що виникла на її берегах, протрималася довше, аніж більшість інших цивілізацій, тому молодці були хлопці, та що такого в цьому Нілі — вода і суцільні неприємності, як від усякої води, тому досить, здавалося б, носитися з цією річкою, а вони все друкують карти, вони обожнюють друкувати карти, якнайбільше карт, тут тобі і мавпи, і печери, і мертві культури; а між тим Фінляндія — це жива культура; найцікавіша фінська культура живе і процвітає, та про неї навіть не згадується в «National geographic», їм подавай мертву культуру, тільки коли ця жива культура помре і її через тисячу літ розкопають, тоді вони одразу прибіжать — пришлють свого журналіста, але ця культура живе зараз, просто неподобство, що про неї нічого не пишуть; от жуки — це будь ласка, п’ятнадцять сторінок на якогось амазонського жука витратити не шкода, я ж бачу по фотографії, як жуку це неприємно, жук мріє, щоб його залишили в спокої, він хоче спокійно жити і спокійно померти, і на біса йому здалося, щоб його відкривали і заносили на карту, йому-то яке діло, що завдяки цьому, може, буде вирішена загадка раку, жук зайнятий своїми справами і думає: «What’s in it for me?».[13] I як не жорстоко це звучить, але відповідь така, що нічого йому за це не світить, анічогісінько, а от якби ті ж самі п’ятнадцять сторінок присвятили Фінляндії, — від цього багатьом була б користь: фіни зраділи б, читачі отримали б задоволення — нарешті, подумали б вони, нарешті надрукували таку змістовну статтю про країну, про яку рідко щось почуєш, нарешті можна почитати про Фінляндію; адже людям до смерті цікаво почути більше про Фінляндію, думаю я, вони цього самі не усвідомлюють, а насправді тільки й мріють про Фінляндію, мріють так само, як я мрію про рідний дім, от лишень дому немає, а Фінляндія є, тому всі, хто мріє про Фінляндію, зовсім не зобов’язані гинути від невтішної туги, адже Фінляндія є на світі; зрештою до мене підходить господар крамниці й каже, що у мене на обличчі читається відчай, а він знає, на якому сайті можна знайти бібліографію статей з журналу «National geographic». Я так і стрепенувся. «Стоп! — кажу. — Який такий сайт? Невже в мережі?» — «Так, — каже він, — у мережі». А я терпіти не можу мережу, бо мережа — це вода, така вода, що, напевно, лиш Сібеліус або смерть можуть бути гірше; мережа — це ж море води, що розливається, там усе тече, а ти борсайся, як хочеш, і чекай, куди тебе винесе, там щомиті все змінюється, інформація в мережі — ніби зграя птахів, вона весь час змінює напрям, причому без усякої витонченості, і не так щоб усе одночасно, як птахи в зграї (забудемо це порівняння, воно нікуди не годиться), проте напрям раз у раз змінюється, і неможливо ступити двічі в один і той самий потік інформації, оскільки зараз він тут, а наступної миті з’являється вже щось інше, а я ненавиджу все, що змінюється щомиті, і не бажаю мати справи з такими речами, тому для мене що шукати, що не шукати — все одно, та власника крамниці не злякали мої слова, він пішов до свого комп’ютера і запитав, що мені треба знайти, я відповів йому, що коли вже він вирішив будь-що спробувати щастя і не боїться пускатися в небезпечне плавання по мережі, то я заздалегідь попереджаю, що не хочу брати на себе провину за його загибель, бо рано чи пізно його поглине безодня, адже так воно й станеться, згадай моє слово; доки ти на суші, — можеш мислити раціонально, та вода повільно, але впевнено підмиє фундамент, на якому ти стоїш, і зрештою він захитається і впаде, тоді, мовляв, ти пошкодуєш, та буде вже пізно, бо ти вже будеш плавати по волі хвиль, і розум твій не втримається на поверхні, і водна стихія його поглине, ну а з іншого боку, сказав я йому, пошукай, якщо хочеш, Фінляндію, та тільки пам’ятай, що я не винен. Фінляндію? — перепитує він. Ну так! — кажу я. — А що в цьому особливого? Йому вдалося влучити в точку. Журнал «National geographic» писав про Фінляндію в серпні 1981 року. Ну, звісно ж писав! Я так і знав. Інакше була б цілковита маячня. Хоча у власника крамниці й не виявилося потрібного номера, я все одно був радий, що він існує, адже це ніби підтверджує той факт, що моя брошура стане в один ряд з іншими текстами про Фінляндію, існують інші тексти, і до них додасться мій, так би мовити, на додаток до ряду, однак треба буде заздалегідь обговорити з фінами умову, що моя брошура у жодному разі не повинна публікуватися в мережі, оскільки ця брошура буде частиною мене, і помістити її в мережу — значить, помістити туди й автора, і тоді я вже не матиму ні хвилини спокою, носитися мені по безкрайому морю на віки вічні, поки хто-небудь не додумається вимкнути всю цю прірву. Та лише кому це під силу? Не уявляю собі, хто до цього додумається. І ось я пішов додому. Та не встиг я засукати рукава мого светра фірми «Марімекко», як задзвонив телефон, це дзвонила Сестра, вона просила мене приїхати до неї в Согн, вона каже, що їй треба мене про щось запитати, а по телефону не можна, я дуже здивувався: що ж це може бути таке, про що не можна запитати по телефону, невже, думаю, вона хоче, щоб ми одружилися, треба ж, як швидко, та я хлопець поступливий, тому, незважаючи на те, що вода піднімається і може трапитися що завгодно, я сідаю в авто і їду до будиночка серед прерій — останнє я додав уже за звичкою, воно так і проситься на язик; взагалі, страшно навіть подумати, як легко деякі речі входять у звичку, і не біда, що я відірвався від роботи, бо вона все одно не рухається з місця, Фінляндія — матеріал, що опирається, це я вже помітив, така вже вона є, Фінляндія, — слизька, як вугор. Фінляндія — це тягар білої людини.

У Согні, виявляється, йдуть збори, зібрався весь штат, набилася повна кімната сторожів із позначкою «Сокола» на рукавах, я-то думав, що це службовці комуни, представники дорожньо-транспортної служби, а насправді вони, виявляється, з «Сокола», он воно як виходить, і тут теж усе тече і змінюється, виконання деяких робіт передовіряється субпідряднику — outsourcing, так це, здається, називається; цікаво, що мій інтерес стосується того, чи правильно я вгадав значення слова outsourcing, тобто чи означає воно те, що ти міг би виконати якусь справу сам, але доручаєш її комусь іншому, наприклад «Соколу», та хай йому грець, неважливо, що таке outsourcing; мене посадили на диван, пропонують чашечку кави — ні, дякую, я не буду пити каву, від кави мені потім сняться такі тривожні сни, де все мовби тече, а я люблю спокійні сни, де все стоїть на місці, тому я вже краще без кави. Збори проводяться у зв’язку з Хольменколленською естафетою. «Сокіл» повинен виставити свою команду, але їм не вистачило однієї людини, і от після того, як Сестра розповіла про мене, який я молодець і як я готовий прийти на допомогу на перше прохання, вони й вирішили попросити мене замінити відсутню людину, хоча я й не працюю в «Соколі» і ніколи там не працював, а працюю в засобах масової інформації, де завдяки своїм трудовим успіхам заслужив право на частку мас-медійної влади, до якої «Соколу» далеко, як до неба, думаю я, але бачу, що вони вже дивляться на мене як на свою людину, я для них не чужий; всякий, у кого вони більше трьох разів забирали на штрафний майданчик авто, — для них своя людина, а моє вони забирали вже чотири рази, причому двічі протягом якихось двох-трьох тижнів, отже, я-то вже, без сумніву, свій і, якщо захочу, можу запросто пробігти з ними крос, надівши майку «Сокола», питання тільки в тому, чи захочу. А чому б і ні? — думаю я. Я не бачу жодних перешкод до участі в кросі, за винятком того, що це забере у мене скількись часу, ще одна справа, на яку потрібно витратити час — дорогоцінний час, що по праву належить Фінляндії, та, з іншого боку, треба якось боротися з водним потоком, щоб його затримати, боротися зі смертю, мова ж, зокрема, про це, а біг — це спокійно можна стверджувати — трохи сповільнює течію, адже якщо ми бігаємо, то в основному ніби для того, щоб утекти від смерті, ми бігаємо заради здоров’я, заради того, щоб підтримувати себе у формі, а здоров’я — це не смерть, яка ж тут смерть, хоча й тут, звісно, трапляються сірі зони. Хіба ж ми не чули про людей — здорових людей у розквіті сил, — які падали просто на бігу чи тоді, як вони крутили педалі тренажера в спортивному залі, хоча треба зазначити, що частенько це бувало в Каліфорнії, та може трапитися і тут у нас, тому з упевненістю нічого не можна сказати, і чути про це завжди дуже сумно, адже ці нещасні люди вважали, що вони закладають міцні основи свого довголіття, а насправді заклали основу своєї недовговічності, та навряд чи вже така неприємність станеться через Хольменколленську естафету, подумав я; певна річ, це теж ризик, але, як кажуть, якщо зовсім не ризикуєш, нічого не досягнеш, буває, потрібно в житті ризикнути, інакше не побачиш перемоги, я ж якраз хочу досягти, я хочу стати переможцем. «Сокіл» чекає моєї відповіді, а я, як завжди, тягну з цим довше, ніж варто було б, ситуація обертається несподіваною стороною, і хлопці з «Сокола», мабуть, уже подумали, що я вирішив покомизитися, а я зовсім не тому зволікаю з відповіддю, я не поспішаю, бо хочу висунути одну умову, близьку до ультиматуму, і мені це самому не подобається, та я все одно це зроблю; і я стрибаю, ніби у вир, кажу їм, що побіжу за «Сокіл», якщо хтось дістане мені серпневий номер «National geographic» за 1981 рік; моя рішучість ґрунтується на розрахунку, я миттєво прикинув і зрозумів, що серед такого великого зібрання, як підказує статистична ймовірність, хтось неодмінно повинен бути передплатником журналу «National geographic», інакше й бути не може, я не знаю, хто з них його виписує, та це зараз же з’ясується, подумав я. Такого повороту вони явно не очікували, вони здивовані, і хтось напевно подумав, що подібний вчинок свідчить про мою нетямущість і невисокий рівень соціального розумового розвитку, тоді як насправді все якраз навпаки, я переріс їх на цілу голову, адже я працюю в галузі ЗМІ і звик будувати свою гру на людських очікуваннях, а тут вистачить невеликого впливу: легенько і вміло зачепити, де треба, — і готово, ефект досягнутий, звісно ж досягнутий, ось уже більшість із присутніх разом із Сестрою почали усміхатися і закивали, а незабаром стали поглядати на єдину людину, яка не всміхається і не киває; вона, звісно ж, і є та, хто все життя збирав «National geographic», акуратно клав кожен номер в особливу папку, щоб не пом’явся; знайомий тип, з тих, хто навіть друзям не дає почитати, бо в якомусь сенсі журнали для нього важливіші за друзів, таке от дивацтво, безсумнівно викликане якимсь психічним відхиленням, мозок — такий складний інструмент, що потрібна величезна точність, інакше відразу буде збій, і тут саме такий випадок, коли щось там не заладилося, та це вже не мій клопіт; його мозок, отже, його й клопіт; мозок живе сам по собі, живе, а в цьому мозку щось там таке схибнулося, але ультиматум виставлений твердо і безповоротно, він стоїть, мов скеля, не похитнеш, і я не побіжу, поки не отримаю номер за серпень 1981-го, і всі хлопці з «Сокола» повернулись і дивляться на нього, це — тиск, ще й який тиск; добре, каже він врешті-решт, добре, до біса; отже, мені обіцяно, що я отримаю номер за серпень 1981 року тільки почитати, не назавжди, а лише в борг на кілька днів, та це все, що мені потрібно, і ну їх до біса, тих, що кладуть кожен журнал в особливу папочку, думаю я, хоча і не всерйоз, бо вони теж бувають по-своєму непоганими хлопцями, звісно ж непоганими.

Я погодився бігти в естафеті, і це дуже незвичне рішення, адже я ніколи не бігав у естафеті, взагалі ніколи не бігав ні на яких змаганнях, а якщо подумати, то й зовсім перестав бігати після двадцяти років. Тому ця витівка з естафетою — чистісінька маячня й божевілля. Та й залишається до естафети менше двох тижнів. І до здачі брошури залишилося менше двох тижнів. Ті ж самі два неповних тижні. Безглузда історія, бо це зовсім недоречно; та до речі майже ніколи нічого не буває, тому час до цього звикнути, як пора звикнути до думки про те, що все тече, бо воно все одно буде текти, хочу я того чи не хочу, і єдине, на що можна впевнено покластися, — це те, що все буде текти, лише на це й можна твердо розраховувати, та я ніяк не можу з цим змиритися і не бажаю звикати, і тому я повинен за ті самі два тижні і брошуру закінчити, і привести себе в спортивну форму. В олімпійський рік — у спортивній формі весь народ! Адже було таке гасло!

Та це було вже давно, і я не набрав форми до олімпійського року і потім так і не спромігся; я не в формі, сам відчуваю, я ж не безформний, як вода, це ж типовий випадок, зовсім як у такому собі до відрази схематично побудованому фільмі, в якому головний герой перетворюється на того, на кого він найбільше боїться перетворитися, він бореться з цим і все одно стає таким, бо це потрібно за характером сюжету; він не може не стати таким; а потім, після довгої і болісної боротьби, звикає жити з тим, чого найбільше боїться, і ми йдемо додому, натхнені щойно побаченим, адже чому б і нам не звикнути жити з тим, чого ми найбільше боїмося, якщо вже головний герой — така сама людина, як ми, й анітрохи не гірша, — навчився з цим жити, ось до чого нас хочуть підвести, і їм це часто вдається, як я помітив, от тільки на мене це не діє, у багатьох відношеннях я — міцний горішок, упертюх (ну й котися ти під три чорти, можна на це сказати). Однак я все ж видряпав собі номер «National geographic» за серпень 1981 року, і це чудово; очевидно, це і є вирішення проблеми, і, судячи з усього, чудове вирішення моїх проблем з брошурою, бо хто ж зараз ще пам’ятає, що там писали в «National geographic» у серпні 1981 року! Жодна нормальна людина цього не пам’ятає, а моя брошура розрахована саме на нормальних людей, на переважну більшість, точно так само, як партії популістського спрямування, які теж розраховані на переважну більшість, її не можна побачити, вона не представляє нікого окремо і в той же час представляє усіх разом, а це ж і добряки, й ідіоти, і ті, хто мені подобається, і ті, хто не подобається, подумав я, та підозрюю все-таки, що в основному це ті, хто мені не подобається, хоча, можливо, я помиляюся, і тим не менше, моя брошура розрахована саме на цих людей, a «National geographic» за серпень 1981-го ніхто з них не пам’ятає, бо час відтоді не стояв на місці, і серпень 1981 року для нас давно канув у минуле, ми навіть не пам’ятаємо, що ми тоді робили — чи побалували ми себе подорожжю в Бенідорм, чи просто провели літо в селі, і саме тоді господар сусідньої садиби потрапив під борону і позбувся ноги до коліна — начебто до коліна, так, точно, до коліна, згадуємо ми, — про відрізану ногу сусіда ми запам’ятали, але вже не пам’ятаємо, трапилося це в серпні 1981-го, чи 1980-го, чи у 1982-му, можливо, це було роком раніше чи роком пізніше, нам, по суті, все одно, ми пам’ятаємо, де це сталося, та не пам’ятаємо коли, пам’ять карбує — де, бо де — можна уявити собі візуально, а от коли — не залишає зарубки в пам’яті, коли — залишає зарубку і візуалізується тільки в тому випадку, як відбувається щось надзвичайне, а це трапляється рідко, і слава Богу, що рідко. При нинішньому напрямі і без того вистачає води, тому не варто ще й від себе додавати зайвих течій; загалом, більшість людей нічого не пам’ятають про серпень 1981-го, і мені це на руку, тому що я можу насмикати фактиків з «National geographic», і ніхто нічого не помітить; люди ж самі хочуть, щоб їх обманювали, обдурювали без кінця, за що їх цілком можна настільки зненавидіти, що так і хочеться послати більшість людей до біса, але я стримуюся від цього, я не можу цього сказати, бо я теж хочу, щоб мене обманювали, я — такий самий, як вони, і так само, як вони, хочу, щоб мене обманювали.

Лежачи на столі, — скопійована та скріплена скріпками — стаття про Фінляндію викликає у мене таке відчуття, ніби я прикупив собі зайвого часу, і брошура у мене практично готова. Адже я довіряю журналу «National geographic», майже сліпо довіряю, бо якщо вони в 1981-му вирішили надрукувати щось про Фінляндію, це означає, що хтось подав до редакції хороший об’ємистий нарис, присвячений саме Фінляндії, і, ясна річ, він відповідав усім вимогам, інакше вони б його нізащо не опублікували, це ж зовсім очевидно, адже що стосується вибору авторів і фотографів — «National geographic» збирає лише вершки, вони не друкують статей сумнівної якості, а тільки те, що вважатимуть відмінним, і от воно лежить у мене на столі, а журнал, з якого я скопіював цю статтю, повернений власникові і, напевно, покладений у папку і поставлений на місце, на полицю з рештою папок, а ми з Сестрою бігаємо підтюпцем за містом. Ми з нею сіли в авто і поїхали подалі і тепер біжимо підтюпцем. Сестра вирішила, що до естафети ми повинні бути в хорошій формі, тому не можна втрачати часу, і ми зараз робимо в лісі пробіжки, іноді переходячи на крок, і Сестра розповідає мені про те, чим вона займається в університеті, про географію, зокрема про Осло-фіорд — це її улюблена тема. Ословська рівнина, розповідає мені Сестра, — класична тема в геологічній літературі, вона добре описана, проте в цій галузі ще залишається вдосталь неописаних речей, і коли прийде час для дипломної роботи, вона візьме цю тему, взагалі-то давно пора було це зробити, але завадила трагічна загибель батьків, тому довелося відкласти захист диплома на невизначений час: що вдієш, життя так розпорядилося! Життя визначає межі наших можливостей, і поки Сестра змушена працювати в «Соколі», щоб прогодувати себе і Біма, Ословській рівнині доведеться почекати, на щастя, вона — терпляча рівнина, де лежала, там і лежить, і нікуди від нас не дінеться; як-от Фінляндія, відзначаю я подумки на майбутнє; Ословська рівнина є западиною земної кори, яка простягається з півдня на північ від Лангесунда до Брумундаля, і це чудова рівнина, бо своїми гірськими породами вона різко відрізняється від сусідніх районів; хоча для мене це не становить особливого інтересу, я не заважаю Сестрі розповідати про геологічні зрушення, які простягнулися з півночі на південь, про кальдери, сланці, вапняки та піщаники, про величезну роль вулканічної діяльності і кварцових конгломератів, а також про ромбічні порфіри. Якісь ненормальні назви, думаю я, лише ненормальні люди могли їх придумати. Якийсь rombeporfyr — ромбічний порфір, розумієте! — думаю я про себе, rombe звучить майже однаково з rumpe, тобто майже як «дула». Сестра все говорить і говорить, і тут я візьми та й буркни собі під ніс: «Rumpeporfyr». Ти щось сказав? — питає Сестра. Та ні, нічого, — кажу я, — тобі почулося. Та це брехня, насправді я пробурмотів «rumpeporfyr», справді сказав, але я брешу їй, ніби нічого такого не було. Знову я заплутуюся в тенетах брехні, я живу у брехні, та краще так, ніж попастися на тому, що ти сказав «rumpeporfyr», всьому ж є межі. Та щойно слово вимовлене, відразу ж стає ясно, що ті люди, які придумали назву rombeporfyr, насправді хотіли назвати його rumpeporfyr, але не ризикнули, бо, мабуть, справа була у Вікторіанську епоху, тому вони вирішили якось замазати непристойно тілесне значення, я б на їхньому місці, маючи на увазі дупу, швидше за все, вже так би й сказав rumpe, ніж замінювати його на rombe (я за прямоту, за те, щоб називати речі своїми іменами), не знаю чому, та мені здається, що всі речі треба називати своїми іменами, за винятком хіба що води, адже вода несе зміни, і її треба виключити цілком і повністю, ось так-то, друже! А сонце довершить справу, в кінцевому рахунку воно візьме гору. Які тут можуть бути сумніви!

Ми сіли і взялися за дорожній сніданок, розмістившись на вершині Рінгколлена, яка височіє над Ословською долиною, досягаючи висоти сімсот метрів над рівнем моря, як повідомила Сестра. Я подумав: чим вище над морем, тим краще; між іншим, ми сидимо на прибережних скелях, каже Сестра, помацай, які вони гладенькі, це їх море обточило, каже, колись усе тут було вкрито водою, я відчуваю, як мене от-от знудить, а Сестра продовжує розповідати, ніби нічого не сталося; справа в тому, каже вона, що наприкінці карбону море стало наступати, воно поступово просочувалося на сушу, повільно, але впевнено, рівень моря піднімався і піднімався, розповідає вона, і тут я відчуваю, як вода знову починає підніматися, я прикладаю до губ палець і шепчу: «Чшш», щоб Сестра замовкла, адже море почуло, що вона каже, і згадало про часи свого панування, коли воно доходило до самого верху, йому хочеться повернути ці часи, море знову хоче піднятися до самого верху, це огидне повідомлення про обточене морем каміння на висоті сімсот метрів призвело до того, що море заворушилося, воно полізло вгору, адже існує і така точка зору, що вода має пам’ять, серйозні дослідники говорять про те, що у води є пам’ять. І вони таки праві, чорт їх забирай, тому ніде не можна почуватися в безпеці, достатньо вибратися на розминку за місто, необережно обмовитися, про що не слід, і нате вам — уже всюди вода, все залито: і квартира, де я живу, і все місто — все опиняється під водою, так я подумав; ти уявляєш, що навкруги суша і все спокійно, та не можна піддаватися на обман, бо вода тут як тут, вона тільки зачаїлася, залягла в засідці, як хижий звір; ми ж убиваємо хижих звірів, не чекаючи, коли вони потягнуть наших овець, а воду не чіпаємо, хоча вода страшніша за всіх хижаків, разом узятих, вовка все-таки можна приручити, надіти на нього намордник і вмовляти, поки він не змириться, або переселити до Швеції, а воду не можна переселити і не можна надіти на неї намордник, її навіть не можна застрелити, вівці ще куди не йшло, а людині вода ллється прямо в горлянку, і це змінює наше життя, і за однією зміною тягнеться інша, і змінюється не тільки живе, а й мертве, — це ж встановлений факт, однак, думаю, краще не дивитися занадто реалістично, давайте не будемо думати про це, краще будемо жити в брехні і радіти, а в місто ми не підемо, думаю я, про це не може бути й мови, я ніколи більше туди не спущуся, адже це все одно що спуститися під воду, і коли я прийду додому — це означає, що я буду перебувати на глибині сімсот метрів під поверхнею води, де плавають риби, і з цим я не можу жити. Отже, мені треба оселитися тут, на Рінгколлені; а тут напевно заборонено будуватися, тому що місцеві політики зробили із зеленої зони святиню, ну й до біса їх, місцевих політиків, якщо треба, я проживу до кінця своїх днів у наметі, на Рінгколлені, на щастя, у наш час роблять хороші намети — з гортексу та інших водовідштовхувальних матеріалів, зараз роблять такі матеріали, що просто фантастика, молекули води їм не страшні, вони відштовхують ці молекули і не пропускають їх всередину, треба буде замовити собі повний комплект одягу з гортексу, думаю я; а вода все прибуває. Коли я був ще зовсім маленький, я думав, що вода — це ніби плівка, а внизу під плівкою все так само сухо; як над нею, та вперше ж, коли я опинився під водою, я зрозумів, що помилявся і що вода небезпечна для життя, і от останнім часом до мене повернувся цей страх, і мені стала снитися вода, і сон повторювався, головне — це втримати голову над водою, а зараз, на вершині Рінгколлена, я зрозумів, що цьому не буде кінця, я не бачу світла в кінці тунелю, і вода виявляється начальником, а я звичайним найманим працівником, який не має можливості впливати на умови найму, і я стаю безсилим свідком повені, що насувається, вода піднімається, оскільки це закладено в її природі: вона повинна підніматися і заповнювати всі порожнечі, а я-то думав, що Сестра — це острівець суші серед безкрайнього водного світу, та вона, виявляється, зовсім навіть навпаки — ніякий не острівець, і замість того, щоб поводитися, як суша, вона ще й сама ллє воду на цей млин, ллє воду, щоб млин продовжував крутитися, і потоки розбушувалися ще дужче, і треба зробити так, щоб при повені кожен був зобов’язаний бігти в найближче поштове відділення і відправляти телеграми на адреси всіх знайомих, попереджаючи про початок повені, адже прийнято попереджати про зміну місця проживання, тому й тут теж треба попереджати про зміни, що насуваються, а на пошті для цього мають лежати готові формуляри, щоб залишалося тільки вписати прізвище та адресу і відзначити галочкою потрібний квадратик, наприклад, такий, проти якого написано «велика вода», тому надалі до одержання відповідного повідомлення не намагайтеся зі мною зв’язатися, і такі повідомлення повинні прийматися безкоштовно в межах усієї Скандинавії, включаючи також Фінляндію, — іншими словами, якщо у тебе є друзі у Фінляндії, вони мають бути своєчасно сповіщені про те, що ти потрапив у повінь, щоб вони ненароком не заявилися до тебе в гості в той момент, коли на тебе звалилася стихія, а роботодавців слід було б зобов’язати ставитися з розумінням до виконавця замовлення, коли той надсилає повідомлення про те, що потрапив у надзвичайний стан у зв’язку з непередбаченими обставинами; «Бідолаха» — ось що мав би подумати роботодавець, отримавши від одного з працівників повідомлення про стихійне лихо, в такому випадку ти, ледве відчувши ознаки того, що насувається гроза, біжиш відразу на пошту, відправляєш телеграму, і все в порядку — люди вже знають, що, прийнявши сигнал біди, вони повинні ставитися до тебе з розумінням, поки надзвичайний стан не буде скасований, а ти отримуєш можливість цілком присвятити себе боротьбі зі стихією, замість того щоб пояснювати всім друзям і знайомим, що в тебе зараз надзвичайні обставини і в чому вони полягають. Треба, щоб це увійшло в звичку, і формувати її слід вже у початковій школі; ці правила мають увійти в плоть і кров, щоб кожен реагував безпомилково, як при пожежній тривозі, навчання потрібно проводити так, як проводиться підготовка до параду 17 травня, коли ми ходимо строєм по шкільному подвір’ю, щоб шістсот дітлахів змогли потім пройти вулицею красивою шеренгою; ми ж заздалегідь знаємо, як треба поводитися при пожежі, і знаємо, як треба промарширувати вулицею 17 травня, та не знаємо, що треба робити, коли розбушується водна стихія, ми не підготовлені належним чином, хоча повінь може нахлинути в будь-який момент, а тим часом у світі повним-повнісінько води, вода — найпоширеніша рідина, і ймовірність того, що нас заллє, значно вища, ніж вірогідність пожежі або ймовірність того, що завтра настане 17 травня. Дикість якась, що на пошті не тримають готових формулярів для повідомлень про повені! Ну й до біса її, цю пошту!

Послухай, що там у тебе з водою? — питає мене Сестра. — У тебе обличчя побіліло, каже вона, що ти таке бурмочеш про воду і про пошту, посилаєш пошту до біса, що це з тобою? Ти сама почала, кажу я, ми тут сиділи, відпочивали, все було, здається, так славно, я навіть відчув, що починаю набувати спортивну форму, раз вряди-годи у мене з’явилося відчуття фізичного здоров’я, якщо розуміти слово «здоров’я» у відносному сенсі. І тут ти раптом заговорила про море, про те, що вода доходила до того місця, де ми зараз сидимо, що вода навіть покривала це місце. Це ж лишень уявити собі! Мені було дуже добре, поки ти не перейшла всі межі, почавши говорити про обточені водою камені; це на сімсотметровій-то висоті; і тут воно і найшло: вода піднялася, і треба було бігти на пошту, відправляти телеграму з попередженням про повінь, а на пошті немає таких формулярів, і тому я чортихався; та якби вони були, я б кинувся в найближче поштове відділення, адже вода знову піднімається, як у моїх снах, а я цього не хочу, я хочу, щоб усе було спокійно, нехай краще буде нудьга; як на мене — хай уже буде повне затишшя і застій; але це не поєднується з водою або з прибережними скелями, це поєднується тільки з чимось масивним, стійким і нерухомим, як гори, як ця гора, на якій ми сидимо. Гори й справді масивні, та не такі вже стійкі й нерухомі, каже Сестра, це помилкове уявлення, а вода зовсім не є небезпечною, вода — це два атоми водню й один атом кисню, от і все, і тут немає ніякого прихованого змісту, вони просто існують, вони не означають небезпеки, радше вже вони означають життя, тобто якщо вони щось і значать, це може бути тільки життя, бо нам не відома жодна форма життя, яка так чи інакше не була б пов’язана з водою; а тобі пора перестати думати про воду, каже Сестра. Є багато інших речей, про які можна думати. Та не від нас залежить, про що ми думаємо, кажу я, це виходить само собою, без мого відома, за мене вирішує мій мозок, він тут начальник або, вірніше, замначальника; головний начальник — вода, а мозок — замначальника, а я тут узагалі, можна сказати, ніхто, я ж не мозок, мозок сам по собі; цілком ймовірно, що у мене в мозку щось не так, дуже схоже, що якісь зв’язки з підкіркою заблоковані або зовсім відрізані, тому емоції нормальним чином не реєструються, та для цього існують же й інші способи; ти не думай, я не страждаю емоційною тупістю, у мене сигнали проходять через обхідні шляхи, тільки для цього потрібно більше часу; ось зараз, наприклад, я сприйняв, що ти проявляєш турботу, саме тут і зараз ти активно цікавишся моєю дурною головою і моїми безглуздими думками, а це вже турбота, і я її сприймаю, хоча, можливо, цей сигнал доходить до мене не через звичайні нейронні зв’язки; але ж мій випадок не найгірший, буває і набагато гірше; наприклад, я читав про синдром Фреголі, при якому хворі сприймають абсолютно чужих людей як своїх найкращих друзів, і відчуття впізнавання вони переживають з такою переконливістю, що їм легше сприйняти чужу людину за перевдягненого знайомого, аніж повірити в свою помилку; певно, це дуже погано для них, думаю я, але я-то, слава Богу, цим не страждаю; зате у мене дійсно є проблеми з водою, це я й не думаю заперечувати, і, чесно кажучи, я не знаю, що мені з цим робити, бо вода може застати мене зненацька в будь-який момент, от як тоді, коли ти заговорила про обточені водою прибережні скелі; в ту хвилину я відразу уявив собі, як вода піднімається в центрі міста, як вона повільно заливає площу Ратуші, і всі магазини і вуличні кафе на Акер Брюгге почали швидко, немов у кошмарному сні, занурюватися у воду, вода заповнила «Макдональдс», на що, до речі, було одне задоволення подивитися, бо мені, наприклад, не шкода «Макдональдса» — бодай би він провалився під три чорти, але от з рештою справа була гіршою, бо куди ж подінуться люди, якщо їхні робочі місця і будинки опиняться під водою, як у Китаї, який ставить рекорди із затоплення, в Китаї просто обожнюють затопляти долини, і дороги, і міста, тепер от вони, прости Господи, будують найбільшу в світі греблю, і мільйони людей повинні будуть переселятися, якщо не хочуть потонути, їм доведеться розсилати повідомлення про зміну місця проживання або про те, що вони терплять стихійне лихо — одне з двох, тому не здумайте говорити, що вода не несе змін, вона змінює ландшафти і людей, ніщо не приносить стільки змін, як вода, і для тих, хто любить зміни, вода — найкраще, що може бути на світі, але для багатьох інших, скажімо для мене (за прикладом тут далеко ходити не треба), вода — це суцільне пекло.

Досить про воду, каже Сестра. Зараз ми спустимося вниз і повернемося в місто, ми спокійнісінько підемо назад до автівки і будемо жити далі, як дорослі люди. Що ж це коїться? — подумав я. Інша людина входить у моє життя і бере ініціативу на себе; мені кажуть, що треба і чого не треба робити; я ж щойно вирішив ніколи більше не повертатися в місто, яке заливає вода, воно повільно занурюється у воду, як Венеція, до біса Венецію, а безголові італійці самі заслужили, щоб їх заливало водою, треба було раніше думати, а не зводити місто де завгодно, ось тепер воно й занурюється у воду, точно так само, як Осло, в цю саму мить Осло теж заповнюється водою, і я не хочу більше спускатися туди, але Сестра тягне мене за собою; я не можу з тобою йти, кажу я, там же повінь, це неминуча смерть. Повінь тільки ось тут, каже вона, вказуючи на мою голову. Це не зовсім так, кажу я. Я не виключаю, що з головою не все гаразд, та не тільки в моїй голові коїться щось неладне, і я не можу спускатися в місто, бо це означало б занурюватися у воду, а при зануренні тіла у воду витісняється кількість води, що дорівнює об’єму цього тіла, проте мені абсолютно не потрібно занурювати своє тіло у воду і не потрібно з’ясовувати об’єм. Послухай, помовч і побережи дихання, каже Сестра. Не будемо метушитися, побережемо дихання. Це так логічно, до біса логічно, у жінок — залізна логіка, думаю я, підтюпцем прямуючи разом з нею до автівки, я набрав повітря і затримав дихання. Я терплю довго. Я здатен дуже довго затримувати дихання. Я наберу повітря і не буду дихати, поки не приїду додому і не встану під душ; я не буду дихати, поки не дізнаюся напевно, що моя квартира і мої речі не затоплені і що будинок, як і раніше, оточений твердим асфальтом, і травою, і повітрям; і тут я переведу подих на радощах, що цього разу мені знову вдалося врятуватися від потопу, я втік від нього, і він мене не наздогнав, бо я бігом пробіг не дихаючи через ліс, і не дихаючи вів авто, в якому ми їхали з Сестрою, ми — друзі, ми сплетені, немов два горохових стебла, подумав я, ми з нею завжди разом — де один, там і інший, ми нерозлучні, ми — два голубки, ми разом бігаємо по лісі, тікаємо від води і потопу; тут я помічаю, що кажу подумки «ми», а не «я», і це чудово, коли ти думаєш не «я», а «ми», а то я дуже довго вже думав «я», але «ми» набагато краще, ніж «я», адже якщо йдеш самотнім шляхом, він веде тебе від тебе — це я десь читав, адже читати дуже важливо, а це, пригадую, було щось шведське, чи, може, автор був фінський, але шведськомовний, адже у Фінляндії є шведськомовне населення (роблю я уявну замітку на майбутнє), шість відсотків населення розмовляє шведською мовою, це у Фінляндії; сто відсотків у Швеції та шість відсотків у Фінляндії, якщо скласти, то всього виходить сто шість відсотків, — інакше кажучи, відзначаю я, шведського багато; от як я чудово вмію одночасно справлятися з кількома думками, подумав я, одночасно з думками про Фінляндію, адже Фінляндія завжди зі мною, Фінляндія завжди присутня поруч, є в мене двері до Фінляндії, двері ці завжди розчинені, і треба тільки добре затримувати дихання — якщо набереш у легені повітря, вода тобі нічого не зробить, тоді вона відступить, а якщо мільярд китайців одночасно підстрибне, то Земля зрушить зі своєї орбіти, як я десь вичитав; ну а що буде, якщо цей мільярд затримає дихання? Цікаво, хто-небудь уже замислювався над тим, що тоді вийде? Адже щось має вийти; можливо, щось чудове, тому варто було б спробувати; а ще я читав, що все населення Землі може вміститися на льоду озера М’єса, якщо стане щільніше. Чого тільки не вичитаєш! Я приймаю душ, я люблю приймати душ, хоча з нього ллється вода, але в душі я можу її контролювати, я можу її увімкнути і вимкнути, я вирішую, текти їй чи не текти і яким буде напір, вода в душі повністю у мене під контролем, у неї підрізані крильця, і вона рабськи підкоряється мені, як тигр у наморднику або як часничина, яка цілісіньку годину варилася в окропі! Погане порівняння, забудемо його. Однак ця вода — приборканий звір, тому люблю душ, а ось вода при вільній дресурі, вода на природі, вода сама по собі — потворна і небезпечна, і я не хочу мати з нею нічого спільного, і от, приймаючи душ, я раптом згадую свою фінську бабусю, псевдобабусю — ту, яка готує холодець. Я скучив за нею, я помічаю, що сумую за смиренним настроєм, яким просякнуте її скромне господарство, я сумую за тією невимогливістю, котру вона виявляє до мене, їй нічого від мене не треба, ти, мовляв, тільки не хвилюйся, відпочинь, ти занадто запрацювався, каже вона, забудь про цю дурнувату брошуру, ляж краще і полеж у гамаку, каже вона із-за фінського кухонного столу, пораючись над холодцем, і я відчуваю, як скучив за її стравами, відчуваю, як би мені хотілося зараз побачити її, як вона вічно плела щось крючком; як же я скучив за всім, що пов’язано з нею, моєю псевдобабусею, якої ніде немає, яку я вигадав, щоб задобрити посольських фінів; мені довелося вигадати її, адже фінам потрібна була така бабуся, тому все це казки та вигадки, а між тим, я за нею сумую.

Як не пишаються фіни своєю столицею, пишу я в брошурі, однак серцем вони прив’язані до села. У місті вони не почуваються комфортно, у місті немає затишку домашнього вогнища, не те що в селах і на хуторах серед березових і соснових гаїв. І поруч з водою, додаю я неохоче. На мій погляд, пишу я, Гельсінкі — прекрасне місто, воно вражає зухвалим змішанням різностильних будівель, поєднанням мистецтва і культури з найчистішим повітрям. Як мені здалося, це розсудливе, чесне у всьому і впорядковане місто; мабуть, трохи суворе й стримане в порівнянні з деякими іншими європейськими столицями, його населення має гомогенний (тут мені через мою легковажність — адже я дійсно дуже пустотливий і радію дитячим жартам — так і кортить написати замість «гомогенний» інше слово, але я переборюю спокусу і пишу «гомогенний») — має гомогенний склад; зі страху втратити роботу і свою причетність до тієї влади, якою володіють ЗМІ, я, як правило, придушую свої дитячі пориви, тримаючись за владу, і оскільки правильне слово тут «гомогенний», саме так написано в серпневому номері «National geographic» за 1981-й, а я ні на йоту не дозволяю собі відхилятися від «National geographic», то я теж пишу це слово — «гомогенний»; населення має гомогенний склад, пишу я, тут' немає нетрів, як немає і кварталів, де панувала б корупція, де торгували б секс-послугами; та хіба ж це можливо, подумав я, напевно, є там такі квартали, і, напевно, вони були вже в 1981 році, а відтоді минуло ж двадцять років, я впевнений, що у них там, у Гельсінкі часто-густо можна зустріти торгівлю секс-послугами, однак про це недоречно згадувати в брошурі, а крім того, треба ж дати людям можливість самим відкривати щось нове. Мій друг Оке Йокінен, пишу я, що проживає в Гельсінкі ось уже тридцять два роки, але це було в 1981 році, тому тепер треба додати двадцять один рік, виходить п’ятдесят три; речення доводиться починати заново; я пишу: мій хороший друг Оке Йокінен, можна сказати, навіть мій щирий друг, який проживає в Гельсінкі ось уже п’ятдесят три роки, каже, що тут кожен у душі мріє, вийшовши на пенсію, повернутися в рідні місця, оселитися в сільському будиночку в лісі, біля води — останнє я, хоч і неохоче, додаю вже від себе, бо я не покладаюся на своїх читачів так, як «National geographic» покладається на своїх; у «National geographic» читачі — люди з вищою освітою, з широким колом інтересів, мої ж не зобов’язані володіти цими якостями, тому я повинен не стільки заглиблюватися в тему, скільки розвивати її вшир; я, звісно ж, ґрунтовно проробляю матеріал, але мені треба подавати його більш розлого. Жителі Гельсінкі вирізняються деякою відлюдькуватістю, що є результатом більш важких умов, в які вони потрапили, обравши міське життя, пишу я далі, іноді це помилково тлумачиться, як скептичне негостинне ставлення до приїжджих. Однак фіни живуть у суворому кліматі і знають з гіркого досвіду, що тепло потрібно витрачати економно, тому не чекайте від них теплоти, пишу я, за теплотою треба їхати в середземноморські країни, там люди щирі, не такі критичні і життєрадісніші, проте вони простуваті і нецікаві, їхню душу можна пізнати за кілька хвилин, а от для того, щоб зрозуміти фінську душу, знадобиться вся відпустка, а іноді навіть і ціле життя, зате у фінах є те, що варте цих зусиль, — це така душевна глибина, точніше сказати — бездонна глибина, у фінів є внутрішня сила, яку самі вони називають sisu, тут я відкриваю словник, там написано: стійкість, завзятість, войовничість як у душевному, так і у фізичному значенні слова; мабуть, це хороші якості, думаю я, нам подобається в людях завзятість і сила, нам подобається, коли людина не здається, а стоїть на своєму, адже так? Звичні звуки Гельсінкі, пишу я, — це скрип лебідок, басовите рокотання великих підйомних кранів і крики чайок, переписую я з «National geographic»; перекладати з англійської виявляється не так-то просто, хоча я добре знаю мову, та думаю, що скрип лебідок, басовите рокотання підйомних кранів і крики чайок — це цілком прийнятно, ніхто ж не стане чіплятися до кожного слова; хай буде «рокотання». А яке ще слово є для цього в норвезькій мові? Норвезька мова така бідна, доводиться обходитися тим, що є, думаю я; адже Норвегія — бідна країна, у неї бідна історія, бідна мова, бідні культура і мистецтво, вона майже у всьому бідна, одне тільки і є багатство — нафта, але нафта — це тимчасове джерело багатства, скоро ми знову збідніємо, і тоді вже ніхто не поїде відпочивати за кордон, тому треба скоріше дописувати брошуру, поки не скінчилися гроші і відпустки; в Гельсінкі є п’ять портів, пишу я далі, в портах завжди кипить робота, це чудове, величне видовище (налягаю я на епітети), можна цілий день милуватися суднами, що припливають і відпливають, навантаженими і розвантаженими, і це буде день, багатий враженнями; крім того, фіни дивовижно будують криголами (як сказано в «National geographic»), це їхня ніша, те ж саме пишу і я, за вартістю вони не можуть конкурувати з суднобудівними заводами Азії, зате конкурентноздатні у плані якості, тому що азійські суднобудівники не мають уявлення про справжні криголами, для них безглузда сама ідея криголаму, тому криголами у них виходять так собі, а от фіни знають, що таке лід, і будують приголомшливі криголами, здатні пробити лід Ботнічної затоки Балтійського моря, що досягає місцями товщини в шістдесят сантиметрів (ось знову зустрілося море, а море — це вода, та тут уже нікуди від неї не дінешся), взагалі-то Балтійське море можна пожаліти, подумав я, мені й раніше завжди було його шкода до сліз, не один я так ставлюся до цього нещасливого моря, це ж внутрішнє море, застійне, а стояча вода — це вода-невдаха, стояча вода — це якось несерйозно, а стоячої води Балтійського моря це стосується особливо, його вода «посаджена» на голодний пайок, вона малорухлива, тому води Балтійського моря — це загалом те, що мене влаштовує, не те що типова вода, тут вода — тиха, вона нічого не змінює, не руйнує, як інша вода, ця вода — тишко, вона — хвора, і тому вона мене влаштовує, я ж теж взагалі-то хвора людина, всі ми в якомусь сенсі хворі і з’їхали з глузду, природі треба витратити десять років, щоб змінити солону воду в Балтійському морі, тому не мочіться в Балтійське море, пишу я, бо якщо ви один раз помочитеся, — фінам і шведам доведеться кілька років розбиратися з вашою сечею.

Фінляндія — упорядкована країна, пишу я далі; так сказано в «National geographic», і це добре, що вона упорядкована, тому я переписую це для себе без збентеження; отже, Фінляндія — упорядкована країна, яка піклується про свій народ за допомогою ретельно розробленого законодавства, що сприяє підвищенню життєвого рівня. Усі працівники в закритих приміщеннях повинні мати доступ до денного освітлення, йдеться в журналі, і я теж пишу це у себе, і розмір транспортних відрахувань залежить від доходів особи, що користується послугами транспорту. У Фінляндії все добре працює. Працюють автомати на вулицях, туалети, телефони. Фарфор підприємств «Аравія», ножі та виделки заводу «Фіскарс», дерев’яні вироби з Африки, текстильні товари «Марімекко»… Знову «Марімекко»! Отже, автор «National geographic» теж визнав за необхідне згадати про «Марімекко»; знай наших; я он теж надягнув светр від «Марімекко»! Але там сказано, що все перераховане вище не лише входить у перелік товарів фінського експорту, але є також зримим вираженням фінського національного характеру, фінського смаку, стилю і настроїв. Мотиви запозичені з текстури морських хвиль, льоду і гранітних скель. Останнє, тобто граніт, особливо припало мені до душі тим, що граніт такий важкий, такий незмінний; напевно, у Фінляндії дуже багато граніту, якщо він згадується в «National geographic», подумав я, і думка про те, що там багато граніту, почасти примиряє мене з тією неприємною обставиною, що там так багато води, завдяки цьому я починаю прихильніше ставитися до Фінляндії. Фінляндія — це граніт, пишу я, і заради граніту завжди варто обрати Фінляндію місцем проведення своєї відпустки; граніт служить нам запорукою надійності, адже ми, норвежці, любимо наш рідний граніт і любимо граніт в інших країнах; і тут я роблю собі замітку на пам’ять, що треба буде потім, якщо встигну, присвятити окрему главу фінському граніту; в цей момент раптом дзвонить телефон, це Сестра, і що характерно, вона телефонує саме в ту хвилину, коли я сяк-так упорався з Фінляндією, поставив її на коліна, Фінляндія стала у мене як шовкова, і тут-то, звісно, мені дзвонить Сестра, вона повідомляє, що Бім остаточно зірвався і їй потрібна моя допомога. Це дуже недоречно, кажу я, робота над текстом у мене в самому розпалі, я весь у роботі по саму маківку, якщо так можна сказати, я наскрізь перейнявся Фінляндією, Фінляндія просто фантастична країна, я бачу це все чіткіше й ясніше, стаття з «National geographic» послужила для мене тим поштовхом, після якого вільно вилилося все, що я давно виношував у собі, та не міг висловити, зараз би мені тільки писати й писати; я нарешті розписався; я пробую натякнути, що Бім якось упорається сам, але Сестра про це іншої думки, вона знову повторює, що Бім остаточно зірвався і їй самій не впоратися, тому треба, щоб прийшов хтось, кого Бім поважає, і допоміг їй. Так, значить, Бім мене поважає? — питаю я. Поважає, каже Сестра. Він поважає кожного, кого звуть Ньяль, та, окрім того, він ще поважає тебе за те, що ти показуєш такі видатні результати в комп’ютерній гонці, каже вона; я уявив собі мої high scores,[14] записані в пам’яті його комп’ютера; лише в одній гонці Бім, напевно, зміг мене обіграти, у тій, коли я раптом опинився вдома, зупинився посеред шляху і завмер як зачарований через те, що околиці були такі схожі на мої рідні місця, де стояв наш дім, якого вже немає, бо тепер мій дім всюди і ніде, і коли я згадую про це, то відразу вода починає плескатися біля моїх ніг, а зараз мене притягує Фінляндія, бо справа зрушила з мертвої точки і я, здається, міг би за лічені години написати всю брошуру, та моя допомога потрібна в іншому місці, до мене звернулися, як людина до людини, а не як до брошурописця, і Бім от мене поважає; поважає — це тобі не жарт, думаю я, це тобі не дрібниця, а Сестра каже: я буду до скону тобі вдячна, я-то знаю, що це просто мовний зворот, і ніщо не вічне, навіть подяка, я так і бачу, як ми, можливо, зійдемося, одружимося і розійдемося, і зустрінемося вже в суді, де будемо ділити майно і дітей, і від вічної вдячності й сліду не лишиться, все було, та загуло, а замість подяки лишилася одна ненависть, але так не можна — якщо так думати, то сам зробиш себе самотнім, думаю я, треба допомогти людині, якщо хочеш розраховувати на чиюсь допомогу, і навіть якщо тобі за це ніхто не допоможе, все одно треба допомагати іншим, думаю я, бо так і треба думати, якщо ти людина, а я ж людина, хоча й брошурописець — у першу чергу брошурописець і носій влади, та водночас і людина — голенька, і самотня, і безсила, а доки ти людина, ти зобов’язаний допомагати іншій людині, думаю я, та й Фінляндії моя допомога потрібна менше, ніж Біму, бо Біму потрібна невідкладна і людська допомога, тоді як Фінляндії допомога потрібна в тому, щоб їй якнайбільше заробити на туристах, допомога в отриманні прибутку, тому, якби я ідентифікував себе з білою людиною, я б послав Сестру куди подалі, хоч на край світу, але ж я ідентифікую себе з індіанцем, який живе в гармонії з природою і у якого завжди є час, тому я не посилаю Сестру куди подалі на край світу, оскільки Фінляндія може й почекати, а Бім, за її словами, чекати не може, ну добре, я їду, кажу, зберігаю все написане про Фінляндію в пам’яті комп’ютера, зберігаю для надійності двічі, записую копію на дискету і ховаю дискету в кишеню; хотів було сказати, що проковтнув дискету — зберіг усе в пам’яті, записав на дискету і потім цю дискету проковтнув, та вийшла 6 нісенітниця, а нам потрібен зміст. Бім зник за горами, за долинами, тому шукай вітру в полі. Вже пізно вночі він таємно зателефонував Сестрі з чужого мобільного, взятого без дозволу, і пошепки сказав, що перебуває в рибальській хатині десь у районі нижньої течії Гейди, тобто в центральній Норвегії, більш ніж за п’ятдесят миль від будинку, йому там погано, але інші хлопці — ті самі приятелі, які, за словами Сестри, забивають йому голову різними дурницями, — не хочуть його відпускати додому, якщо вирішили бути заодно, тим паче що вони викрали чужу автівку і все таке інше. Ну то що там таке? — питаю я Сестру. Якщо мені треба їхати за ним, то я хочу знати, що відбувається. Сестра відкидає таємничість і розповідає: маячня якась, на зразок націоналізму та іншої нісенітниці щодо расової чистоти і вищості однієї нації над іншою — ось що там відбувається. З деяких пір Бім занадився ходити в цю компанію, а тут пастка й зачинилася, адже Бім насправді не такий, каже Сестра, його заманили; у Біма, звісно, бувають дивні думки і погляди, і його неважко було спіймати, та все-таки він не такий, просто начитався зайвого, і його неважко спіймати, бо зараз йому недобре, відтоді як трапилося нещастя, він ходить сам не свій, а тепер от зателефонував, і Сестра тлумачить цей дзвінок як крик про допомогу, він же потрапив у таке паскудне оточення, звідки просто так не втечеш, бо якщо ти йдеш — це означає, що ти зрадив тих, хто залишився, а зради треба соромитися, бо у цих хлопців у вжитку такі поняття, як честь, і товариськість, і зрадництво, і зрада, тому якщо вже ти туди увійшов, отже, увійшов, а той, хто не з ними, — той проти них; з цього я зрозумів, що Бім міцно застряг у рибальській хатині на Гейлі і йому потрібна негайна допомога, і я кажу Сестрі, що допоможу їй і витягну Біма, і щоб вона не хвилювалася, я все владнаю, а Фінляндія нехай почекає, кажу я, адже Фінляндія не застрягла в хатині на Гейлі і їй ніхто не засмічує мізки націоналізмом і тому подібними матеріями, а от із Бімом усе це відбувається, тому Біма треба рятувати, а Фінляндія поки що переб’ється якось без мене.

Я сідаю в авто і прямую на північ, я поїхав через Естердаль — так виходить коротше, ніж коли їхати через Гудбрансдаль, і хоча Гудбрансдаль, правду кажучи, цікавіша, я їду через Естердаль, адже я не німецький турист, я — норвежець і вже раз їздив по обох долинах на цьому ж автомобілі; авто хвацько мчить по дорозі, його не вкрали, не відвезли на штрафний майданчик і, можна сказати, воно у відмінній формі, часом я трохи перевищую дозволену швидкість, та це нічого — зараз ніч, рух мінімальний, лише іноді зустрічаються важкі вантажівки; кажуть, без автомобіля зупиниться вся Норвегія, і на перший погляд це звучить досить переконливо, адже Норвегія — в усьому країна екстремальних умов, разом з географічними, і для того щоб люди, які живуть в сільській глушині, отримали сир, і молоко, і сигарети, і пластир, і всі інші предмети вжитку, призначені як для повсякденного, так і для довготривалого користування, ми повинні перевозити по дорогах чималу кількість товарів, без цього ніяк не обійтися, поки у нас є сильна потреба в різноманітних речах і ми хочемо мати ці речі, щодо речей кожне покоління діє за однією і тією ж схемою: всі хочуть дати своїм дітям більше речей, ніж мали самі, і в результаті виходить дуже багато речей, одна річ тягне за собою іншу і ще іншу, і виростає ціла гора речей, а по суті справи, виходить повна нісенітниця. Тому що Норвегія і без автомобілів ні на секунду не зупиниться. Норвегія продовжує рухатися в тому ж темпі, в якому вона рухалася завжди — хоч з автомобілями, хоч без них. Періоди заледеніння приходять і щезають, так само і люди, і тут не потрібні ніякі автомобілі, Норвегія рухається і зупиняється незалежно від автомобілів; її рух не має нічого спільного ні з якими автівками, а норвезьке об’єднання власників вантажних автомобілів усе одно випускає наліпки, на яких написано, що без автомобіля зупиниться Норвегія. Запитати б, навіщо вони це роблять? Навіщо, якщо самі знають, що це неправда, адже вони чудово розуміють: що б ми не робили — Норвегія не зупиниться, міркую я риторично, ніби для вправи, вправлятися ж потрібно, я ж знаю відповідь, але я вправляюся у постановці запитань, бо в цьому полягає завдання ЗМІ, почасти в цьому і корениться їх влада: умій ставити правильні питання, і ти на коні, таке от нескладне правило. Як завжди, я двічі або тричі помічаю лосів, ця долина кишить лосями; якби я був німецьким туристом, я був би у захваті, на заправній станції в Альвдале я б купив наліпки для автомобіля із зображенням лося, однак, як сказано, я — норвежець, і поява лося не викликає в мене такого захоплення, та й узагалі зараз мені не до захоплень, я занадто нервую, адже я не з тих людей, хто звик виконувати такі доручення, такі небезпечні доручення, проте я взявся його виконати, бо так попросила Сестра і я бажаю Біму кращої долі, аніж стирчати в рибальській хатині на Гейлі з купкою пустоголових бовдурів; може, я даремно не обзавівся пістолетом, була ж у мене така думка, міркую я, та одразу ж відкидаю цю думку як повну нісенітницю: це ж ні в які ворота не лізе — я, і раптом з пістолетом! Повна маячня. Моє діло — слово, образний ряд, і пістолет тут ні з якого боку не годиться.

Гейла — одна з кращих лососевих річок Норвегії, згадую я, бо я сам родом звідси; я, як і всі, тільки живу в Осло; в Осло всі приїжджі — або самі звідкілясь приїхали, або сюди переселилися батьки, а коріння у всіх зосталося десь там, далеко; рідний дім у всіх не тут, і перед Різдвом починається гарячкова їзда, Різдво заведено зустрічати там, де ти народився; всі поспішають, як то кажуть, у рідне гніздо, але гнізда-то вже й немає, лишився тільки ностальгійний образ того, що колись давно було рідним домом, тепер уже не твоїм; так сталося з багатьма з нас: ми переїхали в Осло, оскільки Осло — столиця, а столиці, як магніт, притягують людей, це стосується не лише Осло, а й Стокгольма, Парижа і багатьох інших міст, і ми всі натовпами прямуємо в столиці, де, як нам здається, відбувається все найцікавіше, де можна зустріти багато цікавих людей, хоча насправді там нічого особливо цікавого не відбувається і люди здебільшого не набагато цікавіші, аніж в інших місцях, але ми пристрасно чекаємо і вперто сподіваємося, що от-от станеться щось цікаве, не може не статися, а коли перехворіємо цією пристрастю і зрозуміємо, що це була хвороба, — дивишся, вже пройшли роки, і тут ми впадаємо в задуму і в смертну тугу, в таку тугу, яка зараз огорнула мене, — туга самотності і вода — одна частина самотності на п’ять частин води, як у соках, та ж пропорція, що й у соках, і до біса всі соки!

Далі треба пливти річкою, думаю я. Припаркувавши авто, я стою на мосту і дивлюся на бурхливу річку у себе під ногами. Добре дивитися на річку, та погано те, що в річці тече вода, і плисти по річці — значить плисти по воді, а це означає зануритися в потік, у смерть і в паралельну реальність, чорт би забрав паралельні реальності, так і хочеться повторювати: чорт би їх забрав!

Протяжність тієї частини Гейли, яка багата лососем, становить сто двадцять кілометрів, і це багато, думаю я, це дванадцять миль лососевої річки, і на дванадцяти милях плаває багато лососів, а як мені відомо, Бім сидить десь у нижній течії Гейли, тому, якщо йти по берегу Гейли пішки, на це знадобиться не один день, отож доведеться плисти, і виходить, що я знову потрапляю в той же фільм, у той самий, в якому головний персонаж, ціпеніючи від жаху, змушений позбавлятися від нього, повертаючись до джерела свого страху, а я, як вважають глядачі, повинен пуститися в мандри по воді, щоб позбутися своїх кошмарів. Насправді правда значно гірша: правда в тому, що мені доведеться плисти по воді, та це не принесе мені порятунку, оскільки від води і від потопу не можна врятуватися, вони вічні, і, можливо, це єдина річ у світі, яка наближається до вічного, тому, незважаючи на всі добрі наміри Голлівуду та інших доброзичливців, мені це не допоможе, бо я — незалежний і безкомпромісний кінодіяч, я змушений піти назустріч небезпеці, піти назустріч воді, яка викликає у мене страх і ненависть, без надії на порятунок, адже я по той бік звільнення, я хворий, і я по той бік звільнення, і публіка піде з кіно розчарована, а деякі кінобоси відмовляться показувати мій фільм у своїх кінотеатрах, бо він занадто похмурий і нічого не може навчити.

Я вирушаю в Тронхейм і беру в оренду байдарку — двомісну з двома веслами, двома рятувальними жилетами — словом, з подвійним спорядженням, і повертаюся назад, зупиняюся трохи вище за течією, милі на дві або на три вище, залишаю там авто і спускаю байдарку на воду, яка тече і несе зміни, as we speak, так би мовити, я волію висловитися англійською, оскільки норвезькою був би не той зміст, нашою мовою це перекладається «в момент розмови», а який же в цьому сенс — це мало що означає або взагалі не має значення, а нам потрібен сенс, потрібна значущість, адже так ми вважаємо, а річка весь час несе зміни, жодна мить не минає без змін, у цьому й полягає характерна риса річок, у цьому полягає майже вся їх дефініція — жодна мить не проходить без того, щоб річка не змінила своїх місцевостей, а Гейла у нас одна з найнебезпечніших річок щодо повеней, усі це знають, це навіть записано в енциклопедії, повені неодноразово набували тут розмірів стихійних лих, і найстрашнішим з них, здається, була повінь Сторофсен 1789-го, яка збіглася у часі з Французькою революцією, через загальне невдоволення у людей не залишилося іншого виходу, окрім як вдатися до революції, а я не люблю революцій, деякі з них я можу зрозуміти, та все-таки надто вже це скоро, занадто все під один гребінець, я вірю в зміни, які йдуть потихеньку, я вірю в еволюцію, хоча еволюція, звісно, не те — у французької еволюції немає тієї відважності, яка є у Французької революції, адже революція — це швидко: тиждень або, можливо, щось близько року, а еволюція не поспішає, вона скільки треба, стільки часу й займе, я не революціонер, я еволюціонер, я вірю в еволюцію на будь-якому рівні, допускаючи навіть збройну еволюцію в тому випадку, коли всі інші засоби ні до чого не привели, адже еволюція не відбувається поспіхом, вона завжди подумає і, де треба, спробує пристосувати одне до іншого: тут підлатає, там відріже, потім відступить трохи і подивиться, оцінить свою роботу збоку і залишить усе, як є, на кілька тисяч або мільйонів років, а потім раптом знову втрутиться і внесе яку-небудь геніальну зміну, якою увінчається становлення виду, причому якраз таку зміну, яку той обрав би сам, а революція — це вже великі зміни за короткий час, велика повінь 1789 року, що одночасно у Франції та в долині Гейли і напевно десь іще, адже потік весь час тече, і 1789-й не був винятком, хоча, певно, цього року він розбушувався сильніше, ніж зазвичай; я не знаю, я лише припускаю, бо я тоді ще не народився і мене там не було; тут я питаю себе, де ж я тоді був, у 1789 році, якщо там мене не було, адже десь же я повинен був знаходитися, принаймні мої гени; швидше за все, мої гени були в цей час у дорозі, як і всі інші гени, адже в першу чергу, міркую, я — носій генів; звісно ж, я працюю в сфері брошурописання, звісно ж, пишу брошуру про Фінляндію, я — представник ЗМІ, і про мене багато чого можна ще сказати, однак насамперед я — носій генів, мої брошури через тисячу років ніхто не згадає, а гени можуть нагадати про себе, якщо я, подібно до багатьох інших, правильно розіграю свою карту, я — проміжний господар генів — генів, які до мене побували десь іще і від мене теж кудись перейдуть, але зараз вони тимчасово оселилися у мене, і, припускаю, вони мною незадоволені через те, що я не обзавівся потомством, що не передав їх далі, і тепер домагаються, щоб я відправив їх у дорогу, для них було б поразкою померти разом зі мною, з їхньої точки зору це означало б перервати ланцюг, зупинити потік, адже гени люблять течію, тоді як я її ненавиджу, продовження шляху — це єдине, що їх турбує, все інше для них неважливо, вони абсолютно байдужі до Фінляндії, вони не бачать краси Фінляндії, так само як не бачать необхідності писати про неї брошуру, єдине, що їх цікавить у Фінляндії, — це фінські гени, фінські жінки, ось це те, що їм потрібно, бо тут можна змішатися і продовжити подорож, подивитися нові місця чи старі, де вони вже бували раніше, адже мої гени де тільки не побували, вони пожили в усіх країнах і в усіх часах і думають, що вони вічні, однак тут вони помиляються, вони теж можуть зникнути, як усе на світі, вода може їх забрати, я — носій генів, але я їх не слухаюсь, я не роблю так, як вони хочуть, бо я їх не люблю; нехай вони помічені на карті, я все одно їх не люблю; тепер ми знаємо, де і як вони розташовані, ми їх пронумерували і дали їм назви, про багатьох дізналися, хто з них чим займається, вони перестали бути таємницею, і, думаю, генам не надто подобається, що ми розкрили їхні секрети, а я радий, що їм неприємно, і до біса гени, хоча вони й брали участь у тому, що відбувалося в 1789 році, а може, саме тому і радий, що вони брали участь, коли революція прокотилася по Франції, а Гейла по Сторофсену, але сьогодні вода не виходить з берегів, загрожуючи затопленням, рівень води в річці звичайний; сніг, як видно, в основному вже розтанув, щось рано він нині розтанув; от сніг я люблю, сніг — це найприйнятніша форма води, це вода в порошкоподібному стані, це ніби спляча вода — вода, що втратила плинність, сніг ставить воді шах і мат, так я думаю, але зараз він розтанув, і я не можу пробачити снігу того, що він розтанув, і щороку у мене з цим проблеми, щоразу не можу йому цього пробачити, а тепер ось я сиджу в байдарці і пливу по колишньому снігу, і мені здається непрощенним, що він узяв і розтанув.

Я пливу за течією Гейли, ухиляючись від каміння, що стирчить, як мені здається, по-індіанськи, і намагаюся втриматися на середині, коли течія хоче віднести мене вбік. Всю дорогу я пропливаю повз хатини і сарайчики, які понабудовували любителі половити лосося, іноді зустрічаються й рибалки, хоча сезон ще тільки починається, і весь час бачу лососів; от ненормальні рибини, думаю я, треба їм неодмінно повертатися на нерест додому, саме в цю річку, де вони самі колись народилися; багато років провівши в іншій півкулі, вони, все одно у визначений час прямують додому, затужать за батьківщиною і повернуться; здавалося б, є тисячі інших річок на світі — вибирай будь-яку, але вони відшукують дорогу в свою рідну річку, перепливають океан і повертаються додому, на відміну від мене: я теж сумую за рідним домом, але ніде не можу його знайти і, так і не знайшовши, оселився в Осло, уявивши, як це добре жити там, де стільки різних можливостей, так думаю я, пливучи байдаркою вниз по річці, немов індіанець, хоча для індіанця я почуваюся досить-таки знервовано.

Річка робить коліно, повертаючи до фіорду, і я пливу туди, куди вона мене несе, іншого вибору у мене немає, адже річка — це вода, а якщо хочеш впоратися з водою, треба пливти за течією, не намагаючись гладити її проти шерсті, і ось я тихо пропливаю повз кущі і гайки, повз рибалок і мости, пропливаю під мостами, і от, виринувши з-під чергового моста, я помічаю на березі добротну рибальську хатину, а перед нею молодика з наголо вибритою головою. Він сидить, курить і дивиться на мене без усякого інтересу, от, мовляв, проплив човен; його мозок реєструє такий зоровий імпульс — байдарка; уявлення про байдарку передається в ту ділянку мозку, яка завідує зв’язком між сприйняттями і поняттями, і він думає: ось байдарка, я бачу байдарку — потім встає і йде в хатину, подумавши при цьому: «хатина», і зникає за дверима. На перший погляд, усе дуже просто і невинно, та насправді для здійснення навіть настільки простенької розумової та моторної дії в мозку бритоголового, очевидно, мають відбуватися складні розрахунки і процеси, тому, незважаючи на відсутність волосся на голові, всередині її зберігаються всі функції, які є у всіх, одні й ті самі хімічні процеси, амінокислоти, ензими, білки і нейронні зв’язки існують в чорних, жовтих, коричневих, червоних, мусульманських, єврейських та мормонських головах; їх ідентичність, звісно, — банальний факт, однак я особливо підкреслюю його — підкреслюю, оскільки це невпинно треба підкреслювати через нашу непрохідну тупість, бо ми дурні, як колода, такі дурні, такі дурні, що мимоволі хочеться сказати: до біса нас усіх, до біса тебе, хто читає мене, і до біса мене, хто пише все це, і взагалі всіх нас до біса, бо ми дурні, і небагато користі з того, щоб висловлювати це вишуканими способами, про це потрібно говорити прямо; і батьківщина стародавньої людини була в Африці, я це знаю, я читав; читав на мокрому папері і на сухому папері, на якому тільки папері не читав, бо це встановлений факт і про це всюди написано; навіть ці бритоголові, подобається їм це чи не подобається, походять з Африки, з найчорнішої Африки, оскільки новітні дослідження показали, що homo sapiens — тобто я, ти, ми всі — ніколи не розвивалися поряд з іншими первісними людьми, такими як homo erectus або неандертальці, нас це не влаштовувало, ми вирішили розвиватися самостійно, без допомоги інших низьколобих видів, які після довгої боротьби за існування зрештою махнули на цю справу рукою, вирішили: пропади воно все пропадом, і перестали боротися; ми ж виявилися спритнішими, пустилися в мандри і розбрелися по світу у всіх напрямках, оскільки в Африці нам уже стало затісно, нам захотілося розправити крила, і от ми пішли своїм шляхом, обзавелися різним кольором шкіри та іншими властивостями, пристосованими для життя в тих місцях, де ми розселилися; так, наприклад, тут, на півночі, доцільно було мати блакитні очі, бо сонце тут не таке яскраве, як в Африці, але Африці ми все ж зобов’язані багато чим, ми зобов’язані їй своїм існуванням, бо там були ідеальні для нас умови і в Африці ми пробули довго; і була у мене ферма в Африці,[15] думаю я, та це неправда, ніколи в мене не було ферми в Африці, а от у моїх генів була, у них була в Африці гігантська ферма, чудові були часи!

Я підгрібаю до берега і ховаюся з човном під гілками навислих над річкою дерев. Години спливають, бритоголові то виходять з хатини, то знову туди заходять, серед них я побачив і Біма, він теж то з’являється, то знову йде в хатину, трохи повудив, але так нічого й не спіймав, потім вони там випили пива, трохи погомоніли, як годиться у бритоголових, але про що там говорять — я не розчув, я чекаю, коли вони нарешті стомляться і ляжуть спати, тоді я перейду до наступного пункту плану, який становить головну мету всієї подорожі: заберу Біма; життя взагалі складається з проміжних цілей і головної, якій вони підпорядковані, міркую я, поїздка з Осло сюди, оренда байдарки, плавання вниз по річці — були проміжними цілями, вони були необхідними підготовчими етапами для здійснення головної мети; за цим принципом ми будуємо свою роботу, таким чином організовуємо всі справи, якими займаємося, і, як мені здається, це вишукано; наша унікальність полягає в тому, що ми можемо ставити перед собою більше проміжних цілей, аніж будь-які інші тварини, ми вміємо керувати процесами, що мають незліченну кількість етапів, на відміну від інших тямущих тварин, які можуть керувати лише такими процесами, котрі мають обмежене число етапів, а почалося це ще в Африці, повторюю я собі, ніхто не повинен забувати, що це почалося в Африці. Бритоголові відключаються один за одним. Вони напилися до нестями, як фіни, відзначаю я про себе і згадую одну історію, яку я прочитав у минулому році, як виняток, на сухому папері, бо я купив тоді шведську газету, а шведські газети, на відміну від вічно мокрої «Афтенпостен», завжди бувають сухі; там йшлося про інсталяцію одного шведського художника, спеціально створену ним для виставки в Німеччині; художник побудував типовий, пофарбований у червоний колір шведський літній будиночок з білим парканом і флагштоком — словом, усім, що годиться, — але цей будиночок він поставив на плоту посеред невеликого німецького озера і поселив на цьому плоту трьох шведських бритоголових — справжніх бритоголових; про те, як йому вдалося з ними домовитися, щоб вони там залишилися, в газеті не було сказано; мабуть, він дав їм стільки пива, скільки вони побажали, можливо, ще й сигарет, хто його знає, та принаймні вони не йшли, сиділи в будиночку, здебільшого нічого не робили й пили пиво, ще вони показували палець відвідувачам виставки й обзивали їх нехорошими словами, та через кілька днів їм набридло пити пиво і демонструвати собою один із зразків шведського мистецтва та шведської культури, тоді вони розгромили будиночок і вплав дременули звідти, а тепер ось я сам роздивляюся такий же будиночок — норвезький, з норвезькими бритоголовими, які тільки курять, п’ють пиво і щось там кричать, та все це, на жаль, аж ніяк не художня інсталяція. Впевнившись, що всі там поснули, я виводжу свою байдарку з-під навісу гілок і тихенько пливу по річці в бік будиночка; порівнявшись з ним, я з близької відстані переконуюся, що там ніхто не виявляє ознак життя, тоді я повертаю до берега, намагаючись не шуміти, вилажу з байдарки. Зорієнтувавшись в обстановці і двічі перевіривши, чи вільний шлях до відступу, я, уважно стежачи, щоб ненароком не наступити на розкидані пивні банки, заходжу в будиночок, де на ліжках, диванах і на підлозі валяються сплячі телепні, чомусь мені пригадується історія про негреня Самбо, у якого шайка тигрів украла одяг, і от коли він опинився роздягненим серед тигрів, звірі пересварилися через те, хто найгарніший, і, вчепившись один одному зубами в хвости, з такою швидкістю закрутилися навколо дерева, що перетворилися на масло, тоді Самбо підібрав свою одежину, а його мама насмажила млинців на тигрячому маслі, і Самбо донесхочу наївся, проковтнувши сто млинчиків; ось так і бритоголові самі за мене все зробили, подумав я, напилися до нестями, і якби я захотів, то міг би теж напекти бритоголових млинчиків і з’їсти сто штук; однак треба бути зібраним, кажу я собі, не розтікатися думками і пам’ятати про зібраність; тут нарешті я відшукав очима Біма, він лежав на ліжку в одній зі спалень; їх тут було декілька, це був, як уже сказано, великий і просторий рибальський будиночок; мабуть, з тих пір, як його побудували, у ньому перебувало безліч рибалок, які наловили багато лососів, думаю я, однією рукою розштовхуючи сплячого Біма, а іншою затуляючи йому рота, щоб він не закричав; це я — Ньяль, шепочу я, король комп’ютерних гонщиків, і кажу йому, щоб він зібрав речі, які привіз із собою: зубну щітку, чи що там іще; тут я подумав, що зуби-то вже чистити доводиться всім, незалежно від політичних поглядів, адже стоматологу не скажеш, що у мене, мовляв, такі радикальні переконання, при яких зуби чистити не обов’язково, бо для зубного лікаря це пустий звук, єдине, що його цікавить, — це твої зуби, тому залиште при собі свої політичні погляди, думаю я, виводячи і мало не тягнучи на собі здивованого Біма до води, яка, як навмисне, тече зовсім тихо. Підсадивши Біма в байдарку, я сів у неї сам і вже взявся було за весло, як раптом Бім згадав, що залишив у хатині одну книжку; забудь про неї, кажу я, але Бім не хоче їхати без книжки, доводиться йти мені, бо Бім п’яний і ледве стоїть на ногах; в якомусь сенсі я виступаю в ролі індіанця, а Бім у ролі білої людини, він пояснює мені, де лежить книжка, і я знову йду до будиночка, знаходжу книжку і вже повернувся, щоб піти, як раптом чую за спиною якесь сопіння, один з бритоголових завовтузився уві сні, я завмер на місці і почекав кілька секунд, але він все продовжує сопіти, тоді я погладив його по щоці і почав наспівувати: «Була така хороша днинка, та день минув, синочку, і всі хлоп’ята сплять давно, поспи і ти, дружочку, аж поки сонце не зійде, промінчиками заграє і в спаленьку загляне, тоді й ти теж стриб — і встав»; та пісенька не допомогла, я чую за спиною приглушений вигук: якого біса! І з цими словами він встає з ліжка і стриб на підлогу, але він такий п’яний, що падає від одного стусана, який я дав йому вільною рукою; спи, голубчику, кажу я йому, скоро буде день знову, з олівцями, фарбами, папером і розмальовками; кажу я на ходу, мчу до річки, стрибаю в байдарку і відштовхуюсь від берега. Ледве я встиг відштовхнутися і запрацювати веслом, гребучи на середину, як з будиночка один за одним повискакували інші бовдури; ти ще за це поплатишся! — кричать вони мені вслід, даремно це тобі не мине, кричать вони, ми знайдемо тебе, і жбурляють мені услід камінюччя, та жодного разу не влучають, усе каміння пролітає далеко повз ціль; певно, погано ви старалися в африканській школі, прогульники нещасні, думаю я, адже в Африці ми вчилися, як треба в боротьбі за виживання кидати каміння та інші знаряддя, правило перше гласить: не можна братися за цю справу сп’яну, бо якщо ти нап’єшся — порушується мозкова функція координації рухів, це ж елементарно; звісно, я розумію, що можуть бути різні причини, чому людина випиває, розумію, що в житті багато несправедливості, буває так, що просто нудьга собача, і якось нелогічно виходить, коли у нас іноземцями з іноземною зовнішністю займаються, а ось такі, як ці хлопці, які від народження живуть у Норвегії, жодного разу не відчули, що ними хтось займається, і це лише одна з безлічі причин для пияцтва, і я це розумію, це ж ясно як день, тому я не засуджую пияцтво, я лише хочу сказати, що пиво не сприяє влучності кидка, про це ще в «Старшій Едді» сказано: «Менше від пива користі, ніж думає багато хто», і «Гірше не можна в дорогу запастися, ніж пивом обпитися», і «Рано встає той, хто хоче забрати добро чи життя; не бачити здобичі лежачому вовку, а перемоги — тому, хто проспав».[16] I чи ж багато користі напиватися і спати мертвецьким сном тому, кому є що сказати, і чи ж багато користі базікати про культуру вікінгів, не знайомлячись з джерелами, думаю я, по-індіанськи працюючи байдарковим веслом на середині річки, в самій бистрині течії.

Бім п’яний і стомився, тому допомоги від нього чекати марно. Все сам та сам, думаю я, старанно працюючи веслом, виходить недобре, та що вдієш, так чи інакше, нам треба відпливти подалі, щоб відірватися від бритоголових, а то раптом їм заманеться пуститися за нами навздогін, думаю я, треба втекти так, щоб вони нас уже не знайшли, хоча вони й погрожували мене відшукати, та це вони, напевно, так — для красного слівця; ну як вони мене знайдуть, не так-то легко мене відшукати, думаю я, а сам працюю веслом і борюся з течією година за годиною.

Зрештою я відчув, що все — більше не можу боротися з течією, і причалюю до піщаної коси. Витягнувши Біма з байдарки, я вкладаю його на пісок, підсуваю йому під голову рятувальний жилет замість подушки, і ми спимо. Вряди-годи мені не наснилася вода, мені сниться королева Соня, уві сні ми з нею виявляємося художниками й обертаємося в одних і тих самих колах, ми з нею не знайомі, але у нас є спільні друзі, і ми зустрічаємося з одними і тими самими людьми, ходимо в одні й ті самі кафе, буваємо на одних і тих самих виставках і т. д., між нами існує якийсь магічний зв’язок, взаємний потяг, який ніколи не переходить у фізичний, лише наші очі інколи на мить зустрічаються, і я завжди знаю, де вона знаходиться в дану хвилину, а вона знає, де я, але ми ніяк цим не користуємося, ми просто знаємо одне про одного, де ми знаходимося, так само як у школі завжди знали, коли та, в яку ти закоханий, знаходиться на шкільному подвір’ї, ми просто знали, не наважуючись підійти, але знати знали, ось так і ми з Сонею знаємо це, але ми з нею обоє — несміливі художні натури; можливо, ми боїмося, що це завдасть нам душевної рани, ми не наважуємося віддатися своєму почуттю, і це відбивається в нашому мистецтві — воно сповнене комплексів, невільне, пригнічене, ми обоє приречені на невідомість і самотність, та ми не скаржимося, якось перебиваємося на стипендії, однак кожен з нас весь час знає про іншого, де той знаходиться, і ми зустрічаємося поглядами, і для нас існує можливість, якась крихітна надія, що коли-небудь між нами виникне контакт, ми цього не відкидаємо, але й не приймаємо як належне, ми живемо одним днем, бідні ми бідні, думаю я уві сні, які ж ми бідні; потім я прокидаюся і бачу, що Бім сидить на березі, розглядаючи околиці. Я підсаджуюся до нього, і Бім каже: тут могло б бути місто. Місто? — дивуюся я подумки. — Тут? Хоча чому б і ні? Тут гарне місце, дельта річки, майже як у гирлі Нілу в «National geographic», а річкові дельти зручні для життя, бо земля там родюча, пригадую я, і це завдяки річкам — вони наносять частинки родючого мулу, так триває багато років, річка змінює ґрунт, її наноси все змінили, і відбувається це тому, що вище за течією вона щось розмила і теж змінила, вона забрала речовини з іншого місця і принесла їх сюди, просто не річка, а якийсь Робін Гуд, думаю я, і ось уже розкинулася пласка рівнина, покрита травою і поросла деревами, рівнина з родючим ґрунтом, тому чом би й не збудувати тут місто? Ти маєш рацію, кажу я, ідея хороша. Вона не моя, каже Бім. О’кей, погоджуюся я, твоя чи не твоя, та все одно хороша. Це ідея німців, каже Бім, вони хотіли побудувати тут місто, бо вважали це місце ідеальним, і хоча Тронгейм знаходиться всього за одну милю звідси або, може, за дві і теж прекрасно розташований, там і річка і все інше, та вони вважали, що це місце ще краще. Після війни знайшлися креслення, каже Бім. Сам Шпеєр брав участь у цьому, додає він і зауважує, що я не відразу зрозумів, хто такий Шпеєр. Шпеєр був архітектором Гітлера, каже Бім. Альберт Шпеєр двадцять років просидів у Шпандау, але помер вільною людиною, розповідає він. Виявляється, цей Шпеєр збирався побудувати тут місто. Я намагаюся уявити собі, як би це було, проте не можу зрозуміти, в чому сенс будувати місто поряд з іншим містом, вийшло 6 два міста впритул одне до одного, мимоволі напрошується питання, навіщо потрібні два міста, коли одного вистачило б — точно так само, як було б достатньо одного фіна на співбесіді в посольстві, але їх було двоє, через що складалося враження надмірності; очевидно, для фінів посольство — не гра, так само як для німців війна була не грою, вони були далекоглядними і розважливими, і якщо вирішили, що тут потрібне місто, то, мабуть, були по-своєму праві, мені важко щось сказати — що я тямлю у містах та їх розташуванні на місцевості — дійсно, дуже мало, можна сказати, нічого, я ніколи не задавався метою побудувати місто, я не цілюся так високо, я мічу набагато нижче, напевно, тому я й не затіваю війн, з мене досить тих міст, які вже побудовані без мене, мені і цих вистачає.

Схоже, ти дуже цікавишся німцями, кажу я. Бім киває. Я багато про них читаю, каже він. Так, думаю я, про німців, здається, написано чимало книг, ще б не писати про цих божевільних, вони такого накоїли, що про них ще сотні років будуть писати книги, а тепер ці німці виловлюють у нас рибу, кажу я вголос, понаїдуть до нас із житловими причепами, з холодильними камерами, наловлять нашої риби, відвезуть до Німеччини і там зварять. Це несправедливо, каже Бім. Несправедливо, що всі не люблять німців. Німці програли війну, але їх неправильно зрозуміли, насправді вони хотіли добра, їх несправедливо звинувачують, а щодо євреїв — то це все вигадки, доказів-то немає, каже Бім, цей хлопчисько, мені стало смішно: ясна річ — молодий та зелений, але всьому ж є межа, думаю я, а потім кажу йому, що після таких слів я просто перестану його поважати, бо якщо він справді в це вірить, то він обмежена і неосвічена людина, а можливо, і просто дурень; і взагалі, ну його до біса, думаю я про себе, хоча й не кажу цього вголос, і я справді так думаю, я цього не висловлюю, та саме так і вважаю, нехай сидить тут на мілині і мріє про місто, яке тут могли б побудувати, або повертається в рибальську хатину до своїх дружків, вони якраз скоро проспляться, тому якщо ти поквапишся, то поспієш вчасно, кажу я Біму, з похмілля вони, швидше за все, вже забули про нічну пригоду; а що стосується мене, то мені все одно, у мене є своє життя, хоч таке-сяке, але є, я ж доросла людина, я причетний до влади ЗМІ, і в мене є Фінляндія, Фінляндія в будь-якому випадку зі мною, і якщо Біму заради того, щоб надати нацизму більш прийнятного вигляду, охота витрачати свої молоді сили на заперечення того факту, що німці знищили мільйони невинних людей, то, про мене, будь ласка, я в це не стану втручатися, кожен відповідає за себе сам, кожен самостійно робить вибір, хоча і не обов’язково найкращий, але тут, як то кажуть, вільному воля, вибирати є з чого, і кожен вибирає на свій смак, будь-який вибір буде легітимним, якщо він добре обґрунтований, тому я не стану тобі заважати, можеш наполягати на своєму, це твоє невід’ємне право — вірити, ніби євреї організували всесвітню змову проти всіх і вся і ніби нацисти лише провчили їх, а вбивати не вбивали, стій на своєму хоч до посиніння, та ти не можеш вимагати від мене, щоб я тебе слухав, у мене і без тебе є про що подумати, ми з тобою живемо в різних світах, ми різні люди, я старший за тебе, живу іншим життям, та слід визнати, що не у тебе одного плутанина в голові, ми всі заплуталися, хтось менше, хтось більше, я теж заплутався, навіть я заплутався, та лише в іншій павутині, не в тій, що ти, бо нас захлеснула плутанина, щось не так, і Гітлер тут ні до чого — це вже точно, Гітлер пустив собі кулю в лоб і зараз нічого не заплутає, його просто немає, а мені ніколи тебе слухати, у мене є своє життя і свої справи, і є речі, які потрібно просто приймати як щиру правду, навіть якщо це завдає тобі болю, я, наприклад, чув, що є люди, які витрачають своє життя, щоб довести, що ніхто не літав на Місяць, а все це суцільна брехня і кіношні трюки, так вони вважають, ну і Бог з ними, хай думають, що хочуть, тільки мене в це не треба вплутувати, інакше мені життя не вистачить, тому не забирайте у мене час; ось зараз я щойно з’їздив за п’ятдесят миль від Осло, щоб розшукати тебе, бо ти зателефонував сестрі і сказав, що ти хочеш звідси вибратися, і в цьому немає нічого такого, всі ми іноді хочемо звідкись вибратися, і от я проплив на байдарці, проїхав багато миль по воді, щоб забрати тебе звідси (а я ж ненавиджу воду, так ненавиджу, що навіть сказати тобі не можу), і ось ми тут сидимо з тобою удвох, і якщо ти збираєшся й далі розводити балачки про німців, і якщо ти збираєшся й надалі вимагати, щоб тебе називали Скарпхедіном, — то мені це байдуже, до біса Скарпхедіна, хоч він і згорів у вогні і жодного разу не писнув, або саме тому, що він згорів і не писнув (якщо гориш — треба кричати, інакше це не по-людськи), і зовсім це не ідеал — бути жорстоким, кажу я, бо ми вже знаємо, що буває з жорстокими людьми, хоча ти, мабуть, і не знаєш, ти ще занадто молодий, але я можу тобі розповісти: з ними буває дуже, дуже погано, вони не вміють любити, вони стають самотніми, а іноді стають лиходіями, от я чув, що Гітлер кожного Різдва сідав у машину і наказував водієві, щоб той катав його по Мюнхену, і так тривало весь час відтоді, як він став рейхсканцлером, і до самої смерті; в той час як інші німці святкували Різдво у колі своїх родин, Гітлер без перепочинку катався по Мюнхену, поки не стомиться — от яке Різдво було у Гітлера, бо війна — це самотність, а тотальна війна — тотальна самотність, от що стається з жорстокими людьми, і в гіршому випадку вони пускають собі кулю в лоб або кінчають на лаві підсудних у Міжнародному суді в Гаазі, де їх судять як військових злочинців, кажу я. І я теж самотній, зізнаюся, я теж самотня людина, але я самотній не тому, що я жорстокий, я самотній тому, що я людина (принаймні так мені хотілося б думати, а це вже зовсім інша проблема), однак годі про мене, кажу я і дивлюся на Біма: отож що ти вибираєш, Біме? — питаю я, вперше називаючи його справжнім ім’ям. Бім нервово ковтає. І мені здається, що я бачу у нього на очах сльози, та я не впевнений; можливо, мені це просто здалося, бо хотілося побачити ці сльози, дуже сильно хотілося. Вони нас знайдуть, каже Бім. Вони ж скажені і ніколи не здаються, тому вони знайдуть тебе і мене, і тоді нам буде непереливки. Може, й знайдуть, кажу я. Є речі, за які варто постраждати. Не можна прожити життя, жодного разу не обпікшись, у житті раз у раз доводиться щось вибирати, і при цьому ти комусь наступаєш на улюблений мозоль; якщо ти щось вибираєш, то відкидаєш інше, кажу я, і це може мати для тебе неприємні наслідки, якщо хтось вважатиме твій вибір помилковим. Так відбувається всюди, де живуть люди, навіть у Фінляндії. Я поїду з тобою додому, каже Бім. Я не хочу повертатися в рибальську хатину, я хочу піти від них, хочу додому. Давай поїдемо додому!

Доказів стільки, що вони не залишають місця сумнівам, кажу я, вже сидячи в машині. Мільйони людей — євреї, гомосексуалісти, цигани та політичні противники — систематично знищувалися протягом цілого ряду років, існують тисячі показань свідків, фільми, фотографії, книги, досі живі люди, які це пережили. У ході судових розглядів було встановлено, що все це відбувалося насправді, а ті, хто стверджує, що нічого цього не було, брешуть, кажу я. Суди іноді помиляються, каже Бім. Згоден, кажу я, а крім того, ніхто не знає, звідки береться реальність; може, все це суцільна ілюзія; може, і нас з тобою немає; може, ми з тобою зараз не сидимо в авто, а лише уявляємо собі, ніби ми тут сидимо, кажу я; і так можна продовжувати до нескінченності, можна скільки завгодно ускладнювати картину, та це ж думки, і все, що не візьми, — це думки, тому, — будь ласка, дай мені спокій, кажу я, бо мені давно вже не чотирнадцять років. І хоча думка про те, що все — сама лишень ілюзія, відкриває перед уявою привабливі можливості, оскільки в цьому випадку Фінляндія теж виявляється ілюзією, тому писати про неї брошуру немає ніякого сенсу, а отже, я вільна людина і можу робити, що хочу, і вода в такому випадку теж ілюзія, ви тільки уявіть собі, як це було б добре, адже тоді не було б жодних потоків і розливів, і не було б навіть ілюзії потоку, і все було б тільки сном: мені сниться, що мені сниться; мені сниться, що мені сниться, що мені сниться… Проте мені вже давно не чотирнадцять років, тому дайте мені спокій, будь ласка; є речі, які існують, і є речі, які не існують; і є речі хороші і погані, незалежно від того, з якого боку подивитися, і якщо тобі не шкода витрачати час на те, щоб доводити, що правда — це неправда, і відстоювати щось, чого немає, будь ласка — воля твоя, але я хочу міцної визначеності замість плутанини, що розтікається, мені потрібні тверді рамки, чіткі дефініції, і насамперед я хочу точно окреслити Фінляндію, нанести її на міліметрівку.

Так сказав Торгрім, каже Бім. І що ж він сказав? — питаю я. Сказав, що немає доказів, — відповідає Бім. Ну, добре. А хто такий цей Торгрім? Він начебто головний, каже Бім. Я киваю. Значить, Торгрім щось на зразок фюрера в цій компанії, подумав я. Це його ти збив з ніг, коли забирав мене, каже Бім, тому він тепер на тебе злий. Отже, він так і каже, що знищення євреїв нічим не доведено? Ну, так він каже, відповідає Бім. Скажи, а в тебе є якісь причини вірити Торгріму? — питаю я. Взагалі-то немає, відповідає Бім, просто він же головний і побував один раз на зльоті в Швеції, а там виступав якийсь чоловік і сказав, що немає доказів, а крім того, він розповідає, що читає книги Ірвінга; я розгубився, бо Джон Ірвінг — один з найпопулярніших авторів книжкового клубу, він пише довгі романи, які подобаються жінкам, і, наскільки мені відомо, в них дуже мало нацизму, тому для мене виявилося несподіванкою, що Торгрім читає Ірвінга, однак це все ж таки хоч якась ознака психічного здоров’я, подумав я. То ти кажеш, Торгрім читає Джона Ірвінга? Я відчуваю, що мені важкувато уявити собі таку картину. Значить, він член книжкового клубу? — питаю я. Може, він бере участь в короткочасних літературних круїзах чи в літературних екскурсіях по Барселоні? Або у вас там щось на зразок читацького гуртка? Цим, чи що, ви займалися в хатині, коли я приплив до вас на байдарці? Невже Торгрім читав вам уголос останню книжку Ірвінга? — питаю я Біма. Це — Девід Ірвінг, каже Бім. Не Джон Ірвінг, а Девід Ірвінг. Ну, це зовсім інша справа! Це як день і ніч. Девід Ірвінг пише на історичні теми. Я чув про нього. Він пише книги, в яких намагається довести, що не було ніякого холокосту. Девіда Ірвінга судили в британському суді і визнали його писанину безпідставною і такою, що не має ніякої сили, але Торгрім, звісно ж, читає саме ці книги і вже встиг передати далі послання, яке міститься в них, і, таким чином, воно вкоренилося в чиїхось головах як факт, хоча це не факт, а підробка, проте воно вкоренилося, розрослося й зміцніло. Але ж ти й сам багато читаєш, кажу я. Принаймні твоя сестра каже, що ти багато читаєш, а якщо так, то тобі не могли не траплятися тексти, які повністю викривають Ірвінга і Торгріма, залишаючи їх голісінькими наодинці з самими собою і з їх особистою трагедією. Так, я справді читаю досить багато, каже Бім. І все одно ти їм повірив? — питаю я. Не знаю, каже Бім. Ми це якось не обговорювали, ніби що є, те є. А що ти зараз читаєш? — питаю я. Що це за книга, за якою мені тоді довелося повернутися? Та он ця, каже Бім, простягаючи мені товстезну автобіографію Лені Ріфеншталь. Я про неї, звісно, чув і навіть бачив кілька її фільмів, а як же інакше, недарма ж я стільки років провчився в університеті, а якщо ти кілька років провчився в університеті, то ніяк не оминеш Ріфеншталь, так чи інакше ти неодмінно з нею зіткнешся, бо вона знімала фільми в часи Третього рейху, фільми, які потім звинуватили в пропаганді нацизму; про те, так це чи не так, — можна сперечатися тижнями, однак чисто формально, з точки зору правового розгляду вона, як я читав, визнана невинною, і її-то автобіографію, виявляється, вивчає зараз Бім. А чому ти це читаєш? — питаю я. По-моєму, це цікаво, каже він. Чим же це тобі цікаво? — питаю я. Чуже життя, відповідає він. Та ще й таке, як у неї! — думаю я. У якомусь сенсі вона все пережила і все перепробувала, і мені імпонує, що Бім читає цю книгу, це в чотирнадцять-то років; адже я мало не в два з половиною рази старший від нього, та цього не читав, а коли мені було чотирнадцять років, я читав про індіанців, а не про Лені Ріфеншталь або Другу світову війну, за одним винятком: ця книга називалася «Тебе це теж стосується», і вона входила в обов’язковий список шкільного читання, її написала людина, яка пережила концентраційний табір; після того як я її прочитав, я потім кілька тижнів не міг оговтатися від жаху й огиди, як це, мабуть, і було задумано. Крім того, я хочу знімати фільми, каже Бім, а Ріфеншталь якраз теж знімала фільми, от я і вирішив, що дізнаюся з цієї книги щось корисне. Ну і як? — питаю я. Не знаю, каже Бім. Ти можеш спокійно знімати фільми, кажу я. Для тебе це напевно не скінчиться тим, чим скінчилося для неї. Ти живеш в інший час. У наші дні знімати кіно безпечно. Ти можеш знімати фільми про що хочеш, і нікому до цього не буде діла, ти можеш говорити все, що тобі завгодно і як завгодно, і в дев’яти випадках з десяти на це звернуть увагу тільки ті, кому платять за те, щоб вони звертали увагу. Вона не займалася пропагандою, каже Бім. Її фільми отримали премії у багатьох країнах, і критики були в захваті, багато хто так і писав, що її безпідставно звинувачують у тому, що вона займалася пропагандою, каже Бім, просто вона була майстром своєї справи, але випадково потрапила в погане оточення. Зовсім як ти, вставляю я. Атож, каже Бім, якщо абстрагуватися від того, що вона видатна людина, а я ні. І «Афтенпостен» надрукувала про неї сповнену ентузіазму статтю з приводу «Олімпії», каже він, вони написали щось на зразок того, що завдяки «Олімпії» починаєш вірити в щасливе майбутнє людства; і все це надруковано на мокрому папері, думаю я чомусь; як тоді, так і тепер ця газета завжди була мокрою — адже вона частина потоку, я не дуже-то розумію, яке значення вкладаю в ці слова, бо година вже пізня і я втомився, і ми все їдемо до Осло повз нескінченні ліси, в яких бродять лосі, тисячі лосів, яких скоро напевно застрелять, бо в цих місцях люди люблять постріляти, і не просто постріляти, а так, щоб кого-небудь застрелити, вони люблять убивати лосів, цілий рік з нетерпінням чекають цього свята, тому дайте мені спокій, будь ласка, мені вже не чотирнадцять років, а набагато більше, і тим не менше, все змішалося в потоці.

Після повернення в Осло Бім залишається жити у мене. Він сам не хоче додому, бо там, як він каже, вони знайдуть його, а він не хоче, щоб вони його знайшли, до школи він теж відмовляється ходити, бо там його теж знайдуть, а він, як уже було сказано, не бажає бути знайденим. Не можу сказати, щоб мені була дуже доречною присутність Біма, та Сестра попросила: чи не можна Біму пожити в моїй квартирі? І мені забракло духу відмовити, тим паче що до початку літніх канікул лишився лише місяць. А там вони обоє на літо поїдуть в інше місце, де він зможе сховатися, і Бім перейде в іншу школу, сказала Сестра, а поки що (як тимчасовий вихід) йому найкраще пожити у мене; за нормальних обставин я б навіть зрадів такій пропозиції, адже (що вже тут приховувати) я дуже самотній, мені потрібно більше спілкуватися з людьми, та у мене ж робота, яка вимагає великої уваги, можна сказати — забирає весь мій час, вона захопила мене з усім потрухом, Фінляндія хоче помірятися зі мною силами, від мене вимагається високий ступінь концентрації, щоб не опинитися переможеним, щоб не вийшло так, що Фінляндія стала переможницею, а я переможеним, — я повинен довести Фінляндії, хто тут сильніший, а дні так і спливають, залишилося вже зовсім небагато, а коли скінчиться відпущений термін, брошура має лежати на столі, причому хороша брошура, ось це-то мене й гризе, що брошура повинна вийти хороша, якби не це, якби не так багато залежало від того, чи вийде вона хорошою чи поганою, це б мене так не мучило, але я будь-що маю зробити хорошу брошуру і тому я так мучуся, а тут іще Бім сидить в іншому кутку кімнати за комп’ютером і ганяється як попало на мотоциклах, ми перевезли сюди його комп’ютер, щоб йому було чим зайнятися, він вчить уроки і відсилає їх електронною поштою, а в перервах грає. Скажи, а щоб знімати кіно, обов’язково треба мати хороші оцінки? — раптом питає він, відволікаючи мене від справи якраз посередині складних побудов, пов’язаних з цінами на квитки; справа в тому, що Сестра принесла мені пречудовий датський путівник, який називається «Подорож до Фінляндії», ціни в ньому зазначені в датських кронах, і мені доводиться самому переводити їх у норвезьку валюту, причому не просто переводити, а скількись там іще й накидати у зв’язку з тим, що книжка видана в 1976 році, а відтоді світ не стояв на місці, а навпаки, дуже навіть рухався вперед і вперед, і за цей час багато води спливло в порівнянні з 1976 роком, це дуже ускладнює справу, та я вирішив залишити частину цієї роботи читачам, нехай самі трохи попрацюють, не можна ж вимагати від нещасного автора брошури, щоб він усе за них зробив, — усьому є якісь межі, я вважаю за краще розглядати себе як учителя, учитель може щось підказати, він вчить учнів думати самостійно, розвиває в них дослідницьку жилку, я вкажу їм потрібний напрямок, підкину ідею, і це вже більш ніж достатньо; отож справа закінчується тим, що я, попри всі сумніви, вказую ціни в датських кронах 1976-го, у 1976 році дорога туди і назад на поромі з Копенгагена в Гельсінкі коштувала вісімсот чотирнадцять крон, це виглядає зовсім непогано, люди зрадіють, що це, виявляється, так дешево, думаю я, люди дуже люблять, щоб було дешево; єдине, що вони люблять ще більше, — це коли щось виявляється взагалі безкоштовним; далі я цитую, що тисячами фінських озер щодня у всіх напрямках курсують білі пароплавчики, — це звучить так ідилічно, навіть, можна сказати, романтично, я так і бачу цю картину: сотні білих пароплавчиків пливуть урізнобіч; правда, в цьому є щось ірраціональне — навіщо, питається, потрібно їхати в усіх напрямках, проте там так і написано, чорним по білому, мабуть, так воно і є, інакше з якого дива видавництво «Політікен» стало б поширювати геть неправдиву інформацію про Фінляндію? Звісно, 1970-ті роки були непростим часом: «холодна війна», атомна бомба, безліч страхів, знімалися фільми про катастрофи, та чи доходило тоді до того, щоб фабрикувати неправдиві відомості про інші країни і друкувати їх у путівниках? Мені в це якось не віриться. Фінляндія, або Суомі (з наголосом на першому складі), з усіх країн, розташованих на Скандинавському півострові, є найбільш віддаленою від маршрутів, якими рухається основний потік туристів. І лише з цієї причини занадто мало датчан відвідує Фінляндію. Потрібно тільки зробити над собою невеличке зусилля, щоб не поїхати слідом за загальним потоком, який щороку рушає на південь, і попрямувати замість цього до Фінляндії, де вас із розпростертими обіймами зустріне гостинний і життєрадісний народ, чия країна рясніє природними красотами.

То про що ти мене питав? — кажу я, закінчивши вищенаведений шматок. Я питав, чи треба мати хороші оцінки для того, щоб знімати фільми, каже Бім. Звісно, ні, відповідаю я. Ніколи не бувало такого, щоб про фільм судили за оцінками, які режисер отримував у школі, людям начхати на оцінки, аби фільм був хороший, кажу я, от якщо фільм поганий, тоді хто-небудь може й поцікавитися, а що там стояло у нього в щоденнику, тому гарні оцінки теж не завадять, кажу я. Власне, не обов’язково, проте й не завадить. Такою була моя відповідь Біму, який трохи заплутався, та, по суті, він зовсім непоганий хлопчисько, який якимось чином опинився раптом у моїй квартирі і от сидить тут і робить уроки.

У 1323-му Фінляндія була крихітною країною, пишу я далі, але вже до 1595 року вона збільшилася майже вдвічі. Так написано в путівнику. Педагогічні здібності датчан проявилися в тому, що вони представили всю картину розвитку фінського ареалу протягом 600 років, і, як мені здається, я спокійно можу використовувати її у себе, адже ті люди, які побували у Фінляндії в 1976 році, навряд чи захочуть повторити цю подорож саме тепер, у них знайдуться інші справи, вони читають зараз інші брошури, з тих пір вони наподорожувалися досхочу, і якщо, як і раніше, здатні здійснювати подорожі, то, гадаю, вони оберуть більш екзотичні країни, бо ці люди люблять бути в перших рядах, неодмінно хочуть бути в перших рядах, — у них це свого роду одержимість, отож щойно інші теж відкриють для себе Фінляндію, їм вона вже й задарма не потрібна, ця риса безперечно мене дратує, це ж снобізм геть кепського штибу, тому до біса всіляких всезнайок, які в 1976 році проводили відпустку у Фінляндії; можливо, я занадто суворий, але не можу інакше, тому до біса їх — і крапка. У 1617-му Фінляндія знову приросла новими землями, пишу я далі, цього разу на сході, а в 1721 році трохи зменшилася, треба ж, а в 1743-му (подумати лишень) вона стає ще меншою; важкі, вочевидь, настали часи, сповнені негараздів, чвар і безладу, та ось нарешті в 1809 році Фінляндія виросла до гігантських розмірів, кордони розсунулися далеко на північ і на південний схід, це вже та Фінляндія, яку ми знаємо, моя Фінляндія, моя велика Фінляндія. I had a farm in Finland,[17] подумав я раптом ні з того ні з сього. У 1920 році країна знову зменшилася, пишу я, у 1940-му зменшилася ще трохи, а в 1944-му ще трішечки, не те щоб вона стала маленькою (цього в жодному разі не можна сказати), та все-таки була вже не такою великою, як на початку XIX століття, — одне слово, то збільшення, то зменшення, суцільне кругообертання, і з Фінляндією відбувається те ж саме, що й з усім іншим, однак цей кругообіг не вічний. Фінляндія розросталася і знову стискалася, і сьогодні, як можна подумати, набула нарешті своєї остаточної форми, хоча навряд чи вона остаточна, навіть така, як є, вона видається мені досить-таки великою, єдине, що може викликати якісь заперечення, — це її форма, бо у поєднанні з Балтійським морем, Швецією та країнами Прибалтики все разом схоже на хлопчика на іграшковому екскаваторі, який копає і копає, його обличчя і верхня частина тулуба — це західне узбережжя Фінляндії, я бачу їх щодня на телевізійній мапі метеопрогнозу, та хто ж думає про такі речі, приєднуючи або відрізуючи землі? А крім того, можливо, ці контури в будь-якому випадку були б схожі на хлопчика з іграшковим екскаватором, адже, по суті, обриси формуються природою, і тут природа створила хлопчика з іграшковим екскаватором (і в цьому виражається іронія долі, думаю я, хоча навіть для себе не можу сформулювати, у чому ж я тут вбачаю іронію долі), а президента Фінляндії, пишу я, поглядаючи в датський путівник, що лежить на столі, звуть Урхо Калева Кекконен, і про нього можна сказати, що він просто чудовий президент, який користується в країні популярністю, додаю я від себе, і до того ж прекрасна людина, тому нехай вас не відлякує це дещо дивне і жорстке за звучанням ім’я — така вже особливість всіх фінських імен, пишу я, вони дивні й жорсткуваті на слух, зате самі фіни — люди м’які і… ну, м’які, а що далі? Яке слово виражає поняття, протилежне дивному, — не дивні, звичайні, нормальні? Так-то воно так, але всі вони погано поєднуються зі словом «м’який». От вона, могутність ЗМІ, так багато залежить від того, яке слово виберу, на чому врешті-решт зупинюся, я зупиняюся і якийсь час зосереджено думаю, поки не приходжу до того, що взагалі-то мені абсолютно до лампочки, яке там буде слово, і фіни мені теж до лампочки, оскільки себе я там не уявляю, для мене не грає жодної ролі — дивні фіни чи не дивні, і тому я пишу «круглі», пишу, що фіни м’які і круглі, написав і сам порадів, мені це дуже сподобалося своєю безглуздістю, нісенітниця дає почуття звільнення, бо немає ніякого резону в тому, щоб скрізь був сенс, це ж тиранство, адже є стільки явищ, в яких не видно ніякого сенсу, і я висловив це, написавши, що фіни м’які і круглі, а хтось, напевно, причепиться до того, що президента зараз звуть зовсім не Кекконен, та більшість, думаю, нічого не помітить, бо люди не стежать за подіями, їм це нецікаво, вони всі по горло у воді і тому нічим не цікавляться, води так багато, все так перемішалося, що люди просто забувають про все, що їх не стосується, і це головне, і це визначає їхній фатальний шлях, їхній шлях і мій теж, бо я теж багато чого забув, і, як не крути, все забудеться, і ця брошура теж покотиться під три чорти.

А що ти пишеш? — питає Бім. Бім дратує мене, все-то він випитує, все копає! Мені потрібні тиша і спокій, та якщо йому неодмінно треба знати — будь ласка: я пишу про Фінляндію, я роблю брошуру про Фінляндію, — це замовна робота, договірна робота, це мій заробіток, я, як усі, повинен заробляти на життя, мені потрібні гроші; не секрет, що я працюю до зносу, та кінцева мета — абсолютне мовчання, і, щоб досягти її, треба пройти через безліч випробувань; отже, це буде брошура про Фінляндію. Значить, ти багато всього знаєш про Фінляндію? — питає Бім. Я майже нічого не знаю про Фінляндію, кажу я, і тим не менше взявся зробити брошуру про Фінляндію; звісно, це звучить дивно, і це дійсно дивно, але спробуй знайти щось таке, що не було 6 дивним, і я тебе погладжу по голівці, кажу я. Мама і тато знали одного чоловіка, який сидів у в’язниці у Фінляндії, каже Бім (в’язниця у Фінляндії, відзначаю я подумки, і мені подобається ця думка, бо в даний момент мені подобається все, що стосується Фінляндії). Він був менеджером джазу з Карибського регіону, каже Бім, це був жіночий джаз, там було п’ятеро дівчат і один хлопець, і всі вони, ну як тобі сказати, були не зовсім… ну, загалом, вони були чорні; вони виступали з концертами в Осло та Стокгольмі, а потім вирушили до Фінляндії, але коли вони пливли на поромі, там опинилася компанія фінів з ротвейлерами, цілий клуб собаківників, вони поверталися після виставки у Швеції; фінський клуб собаківників у Швеції, зазначаю я про себе; вони сиділи в барі, продовжує Бім свою розповідь, і там хтось щось сказав, що іншим не сподобалося, хтось поліз із кулаками, зав’язалася бійка, і дійшло до того, що фіни стали знімати намордники зі своїх ротвейлерів, тут прибігла охорона і запхала менеджера і музикантів у камери на самому дні трюму, а собаківників відпустили, і менеджер подумав, що це страшенно несправедливо, однак він вважав, що вранці, коли вони прибудуть на місце, їх випустять, та їх не випустили, навпаки, відправили в карцер на три доби, а після того як вони відсиділи там три доби, їх перевели в звичайні камери і протримали там ще сім діб, потім був суд, і джазистів оштрафували, а менеджера виправдали, але до того часу він встиг відсидіти одинадцять діб у фінській в’язниці і казав, що ніяк не почувався переможцем, розповідає Бім, і тепер Фінляндія для нього гірше чуми, і він каже, що ніколи більше туди не поїде, що це паскудна країна, де люди бояться тих, хто від них відрізняється. Інакше кажучи, це трохи нагадує тебе і твоїх приятелів, вставляю я. Так, загалом схоже, погоджується Бім, трохи подумавши, тільки я від цього відійшов. Але Торгрім і досі такий. Торгрім — паскудна країна.

Гарненький анекдотик про Фінляндію, думаю я і беру його на замітку для майбутнього вживання, та в цю брошуру я його не вставлю, це ж ясно як день, ясно, як сонячне світло. Ясно, як сонячне світло? Ні, так сказати не можна, однак, незважаючи ні на що, в брошуру це не увійде, оскільки такий пасаж, навпаки, може служити блискучим прикладом того, що за жодних обставин не годиться для брошури. Згадки про ксенофобію, про те, що, випивши пива і поговоривши з фінськими собаківниками, можна сісти у в’язницю на одинадцять днів, ніяк не можуть послужити приманкою для норвезьких туристів, тому я дякую Біму за його розповідь і відразу ж прошу, щоб він все-таки помовчав, бо мені треба працювати; я показую йому на багатства, які стоять у мене на книжковій полиці, і кажу, що він може читати все, що йому захочеться, за умови, що він помовчить. Бім поплентався до книжкової полиці, а я знову засів за Фінляндію; опинившись віч-на-віч з Фінляндією, ми міряємо одне одного поглядом, з’ясовуючи, хто чого вартий, — це дуель, ми стаємо спиною одне до одного, відраховуємо десять кроків, одночасно обертаємося й опиняємося лицем до лиця — Фінляндія зі мною і я з Фінляндією, в повітрі наростає напруга, психологічний момент на рівні професійної майстерності, кожен вичікує, коли вистрелить інший, я дивлюся в очі Фінляндії, і Фінляндія дивиться мені в очі, і я бачу озера, і ліси, і меланхолію, і сауни, і все те фінське, чого я зовсім не знаю, але про що чув і читав, і що я, всупереч здоровому глузду, намагаюся втиснути у форму брошури, а Фінляндія бачить… Так, у тому-то й штука! Важко сказати, що бачить Фінляндія, адже це не я, а Фінляндія бачить, але ж я — це я, і мені слід було 6 знати, що в мені бачить Фінляндія, коли вона на мене дивиться, та, схоже, я цього не знаю, і це мене лякає, занадто вже я невиразний, до того невиразний, що все в мені розпливається, я — розтікаюся, я — вода, я майже безформний, майже позбавлений властивостей, їх у мене зовсім небагато, та ще моя крихітна часточка могутності ЗМІ, за яку я тримаюся обома руками, адже без неї я — ніхто, і все це бачить Фінляндія, і ми вичікуємо, і нерви напружені до межі, і панує тиша, та от ми натискаємо на курок, неможливо сказати, хто зробив перший рух — я чи Фінляндія, настільки синхронно це відбувається, неймовірно синхронно, це така синхронність, що про неї ще довго пам’ятатимуть, навіть коли забудеться все інше, що було синхронним, і два постріли лунають одночасно, як один, і я вразив Фінляндію прямо в лоб, а Фінляндія в лоб вразила мене, і ми обоє падаємо замертво — миттєва смерть, і жодних прощальних слів, навіть жодної прощальної думки, і зустріч зі мною стала фатальною для Фінляндії, а зустріч з Фінляндією — фатальною для мене, і в цьому навіть немає нічого особливо сумного, адже інакше й бути не могло, так лягли карти, так було закладено в природі речей, і я зізнаюся — я не зрозумів Фінляндії, але можна втішитися тим, що й Фінляндія не’ зрозуміла мене, для Фінляндії я — загадка, точно так само, як Фінляндія — загадка для мене, але у Фінляндії є малі пташки, багато-багато малих птахів, яких люблять норвежці (на цьому я вже зупинявся), а Фінляндія — це гордіїв вузол, думаю я, от якби в мене був меч, я б довго не роздумував, я розрубав би цей вузол, як Александр Великий, і зробився б царем Азії та Фінляндії, я б запросто розрубав вузол, мені це раз плюнути, та у кого ж у наші дні може бути меч (у когось напевно є, думаю я, швидше за все, у божевільних колекціонерів, ну й грець із ними).

Однак треба ще згадати про алкоголь. Щодо алкоголю ми, норвежці, і фіни поводимося однаково. Ми, можливо, і не п’ємо щодня, але вже якщо п’ємо — то п’ємо так, щоб напитися як чіп, а напившись, ми, перед тим як звалитися з ніг і заснути, деякий час тиняємося на хистких ногах, наносячи словесні образи і заподіюючи фізичну шкоду самим собі й оточенню. Так заведено у Фінляндії, і так ведеться в Норвегії. Ми схожі, і я пишу в брошурі, що ми схожі, тому хто любить пити швидко й багато, може дуже вдало провести відпустку у Фінляндії; в принципі, я вважаю, це має стати важливим моментом, та всі й без того знають про це, і от зараз я це написав, це зайняло в брошурі так мало місця, і з цього нічого не випливає далі — сказано й сказано, і знову я лишився ні з чим. Ох і скрутно ж доводиться брошурописцю, так туго, що далі нікуди! Адже Фінляндія знаменита тугодумами, меланхолійними тугодумами, згадую я раптом, принаймні так прийнято вважати, і хоча це штампи, вони народжуються не на порожньому місці, це не просто вигадки, тож коли я раніше писав про Фінляндію, яка це весела й усміхнена країна, то був не зовсім правий, я прийняв бажане за дійсне, а насправді у тугодумній Фінляндії багато сумних людей. Фінляндії необхідна допомога, мені варто було б допомогти цій бідній країні, замість того щоб байдуже дивитися, треба було 6 вивести її з тужливого глухого кута, а то бідолашна Фінляндія заблукала у пітьмі на бездоріжжі і не знає, куди їй, сердезі, податися, думаю я, я ж можу вивести її з нетрів, он у мене на полиці стоїть книга, якій уже сто років, і там описаний порівняно швидкий спосіб лікування меланхолії, я вставлю це в брошуру, подумав я, нехай це буде моїм подарунком Фінляндії і послужить керівництвом до дії для норвезьких мандрівників, щоб, зіткнувшись з меланхолією, вони знали, як надати невідкладну допомогу, а зіткнутися з цим їм напевно доведеться, пишу я, та ви не лякайтеся, відкрийте стражденним дружні обійми і прочитайте наступний уривок усім фінам, які цього потребуватимуть: «Успішне лікування меланхолії в клініці природного лікування. Пан Б. з Дрездена страждав меланхолією в поєднанні з частковим паралічем. Він був доправлений в клініку своєю матір’ю і братом. У цього молодого чоловіка була важка меланхолія, він уникав людей, ні до чого не виявляв інтересу і, крім того, був дуже недовірливим. Лише після довгих умовлянь мені вдалося переконати його залишитися в клініці, після того як його родичі пішли. Лікування складалося з регулярного догляду за шкірою в поєднанні з відволікаючими процедурами, компресами і відповідною легко засвоюваною дієтою, з тривалого перебування на свіжому повітрі, сну при відкритих вікнах; окрім цього, застосовувалося магнетизування. Відволікаючі процедури (ходіння босоніж по вологій траві) пацієнт проходив з особливим задоволенням. Під впливом багаторазових щоденних прогулянок (дозованих відповідно до самопочуття хворого), приємних розваг і т. д., пригнічений стан пацієнта поступово минув, і по закінченні восьми тижнів пацієнт був виписаний з клініки як такий, що повністю одужав. Відтоді він перебуває у доброму здоров’ї і постійному хорошому настрої».

Головний засіб — ходіння босоніж по мокрій траві, пишу я. У цьому єдина надія Фінляндії, і ми, норвежці, повинні їм допомогти, показати їм, як це робиться, а трави у Фінляндії скільки завгодно, причому здебільшого мокрої, оскільки там часто йдуть дощі, про це я, здається, забув раніше згадати, але це так — там часто дощить, тому треба брати з собою одяг для дощової погоди, пишу я, і тоді знімайте взуття, ходіть босоніж по траві й заохочуйте фінів робити те ж саме; змушуйте їх роззуватися, в крайньому випадку, якщо вони будуть опиратися, стягуйте з них взуття силоміць і відправляйте їх на траву, нехай походять босоніж по мокрій траві, нехай відчують добряче травичку, нехай відчують емоції, що крають душу, відчують біль; головне — потрібно вміти відчути біль, думаю я, хоча сам роблю все, щоб не підпустити його близько; і нехай це стане нашим подарунком фінам, пишу я, зціліть їх від меланхолії, і в подяку перед нами вони відчинять двері в цю чудову країну, щоб ми могли провести там відпустку, адже в цій країні стільки цікавого, що вона завжди буде вабити мандрівників своєю таємничою магією й особливою чарівністю. Так я пишу. І здається, зі мною щось відбувається, схоже, що слабшає мій внутрішній опір, адже поки я писав цю брошуру, я весь час відчував внутрішній опір, тому, можливо, я повинен вкласти в неї більше свого «я», потрібно розкритися, розкритися і прийняти Фінляндію як друга, як бажаного друга. А чужа людина — це незнайомий друг, кажуть у деяких колах, і, можливо, саме тут і криється моя помилка — у тому, що я підійшов до Фінляндії з деякою долею агресії, а не з любов’ю, думаю я, і якщо відкинути агресію, то, можливо, щось станеться, треба піти назустріч Фінляндії, не можна ж очікувати, що Фінляндія перша піде мені назустріч, Фінляндія — це країна і не може нікуди піти, зате я — людина, і можу йти куди хочу, я вільний і стражденний, я — нічий, як вільний птах, перелітний птах, скажімо журавель, журавель — птах болотяний, у мені й справді є щось таке від цибатої болотяної птиці, принаймні мені це не раз доводилося чути, і от я, перезимувавши в Північній Африці, лечу на Північ, лечу навмання, невсипущим оком виглядаючи внизу таке місце, де б мені захотілося спуститися, я весь час думаю про їжу, як птах я весь час зайнятий добуванням їжі, і от я пролітаю над усіма піцами і антипастами (і як їх там іще) Італії, проте вони мене не ваблять, італійці дуже вже непосидючі, це не для мене, і я перетинаю кордон і лечу над Австрією — старим притулком нацистів, і бачу, як там п’ють каву, п’ють айншпеннер, фіакер, капуцінер, п’ють гроссер браунер, кляйнер шварцер, кляйнер шале голд, кляйнер браунер і як їх там іще — стільки всяких різновидів кави, але я — болотяний птах, мені не потрібна кава, я й без того бадьорий від природи, ні, це не для мене, і ось уже Чехія з пивом і овечим сиром, — це мені не подобається, і тут мене підхоплює штормовий вітер і приносить в Англію, а там усі ганяють чаї (з розрахунку одна ложечка на чашку плюс ще одна ложечка на чайник, як прийнято писати, і коржики: п’ять децилітрів пшеничного борошна, дві чайні ложечки пекарського порошку і т. д., і т. п.). До біса англійські коржі! Це не для мене, не моє, нехай уже самовдоволена Англія, горда своєю колишньою величчю колоніальної держави, сама ганяє чаї і їсть свої коржики без мене, і взагалі — що хорошого вони зробили для болотяних птахів? Треба летіти на схід, думаю я, щось там на сході так і вабить мене, хоча я, будучи птахом, і не можу висловити, проте у мене є почуття й інстинкти, і мені цього вистачає; отже, я перелітаю через Північне море й опиняюся над Данією, там я бачу оселедці і вугрів, що, загалом-то, не так уже й погано, та на додачу до них багато-багато ковбас (а це занадто жирно; ні, це не для мене); і от я лечу вже над Швецією, де є тефтелі і сухі хлібці, і «Янсонс фрестельсе»; ну, «фрестельсе» мені зрозуміло — це спокуса, а от хто такий Янсон? Може, це взагалі магазин або ресторан, та Бог із ним, з Янсоном, бо зараз запахло птахами, оскільки внизу перед очима з’явився предмет моїх мрій, я знав, що впораюся, мені було важко, летіти довелося далеко, але й нагорода велика, бо переді мною розкинулася Фінляндія, ось вона внизу, моя улюблена Фінляндія, рай болотних птахів, де роблять холодець, рибу, запечену у хлібі, і де панує тиша, а я, як будь-який болотяний птах, люблю холодець, і хліб, і рибу, і тишу, тому я приготувався до приземлення, і от Фінляндія красиво рухається мені назустріч, і ми лоскочемо одне одному животики, і дражнимося, і лащимося, наче закохані, і співаємо: «Ти мене кохаєш? Так, кохаю. Справді? Так, справді. Можна, я прийду до тебе? Так, приходь, будь ласка, гулі-гуленьки мої, гулі-гулі-ай-люлі!» І Фінляндія прийшла до мене як наречена, і я перед нею — щирий. Та скільки ж можна розкриватися? Цікаво, наскільки доцільна відкритість? Мені сниться. Що мені сниться? Що мені сниться? Що я — болотяний птах. А в Стокгольмі на конторці у Стріндберга лежить, як відомо, нерозкритий лист, і лист — це я, думаю я, і всіх хвилює, чому він лежить нерозпечатаний, та щойно його відкриють, того ж дня всі втратять до нього інтерес, і він стане нікому не потрібен, а лист — це я, і щойно я розкриюся, того ж дня перестану бути кому-небудь цікавим і потрібним, а ось і лотерейний білет лежить переді мною, як і раніше, заклеєний, лежить там, куди я його поклав кілька тижнів тому, і я хочу так і залишити його недоторканим, адже поки я не зішкрябаю заклейку, він залишиться привабливою можливістю, мрією, а чи багато мені доводилося мріяти, та може статися так, що одного чудового дня мені дуже знадобиться мрія, подумав я, тому я вже якось пересилю себе, щоб не розкрити білет, бо щойно я зішкрябаю заклейку, в ту ж мить він стане нікому не цікавий і не потрібний, а коли людям нічого не потрібно — все зупиняється. Тут я чую, як заходить Сестра. Їй видано свій ключ від квартири, вона сама відмикає двері, цілує Біма в лобик і запитує, як справи, а Бім відповідає їй, щоб вона не шуміла, бо мені треба зосередити думки на Фінляндії; хоча вона й говорить пошепки, я все-таки чую, як вона запитує Біма, що він читає; виявляється, він читає Біблію; Біблія стоїть у мене на полиці, як же без Біблії, це велика книга, повз неї не пройдеш, незалежно від того, віруючий ти чи невіруючий, це частина історії літератури, однак я не очікував, що Бім надумає вибрати саме цю книгу, а він вибрав, і я чую, як він каже Сестрі, що, схоже, стає християнином. Досить блазнювати, каже Сестра. А я й не блазнюю, каже Бім. Я починаю вірити в Ісуса з Назарету, він увійшов у моє серце, каже Бім, це сталося от зараз, поки він там писав про Фінляндію, а я тут читав Біблію, розповідає Бім, і раптом ррраз — Ісус увійшов у моє серце, тому справу вже зроблено. Треба ж! — подумав я. Не одне, так інше! Та тут Сестра більше не витримала і накинулася на мене з обвинуваченнями. То це ти дозволив хлопчикові читати Біблію? — питає вона. Я ж не знав, що там хлопчина читає, кажу я, я так захопився своїм текстом, я був болотяним птахом і літав над Європою; між іншим, це величезний континент, але що правда, то правда — я дійсно дозволив йому читати будь-яку книгу, яку він захоче; я ж думав, що він вибере якусь книжку про Другу світову війну чи, наприклад, он ту, про акул; бачиш, ось риба-молот, і китова акула, і всі інші акули; чомусь, як я тепер розумію, я подумав тоді саме про цю книгу, та я не підійшов подивитися, що він там вибрав, навіщо мені дивитися, адже в мене тоді були важливіші речі на думці, мені треба думати про Фінляндію, мені подавайте тільки Фінляндію, то звідки ж мені було знати, що він вибере Біблію? Сестра прямує в той куток, де я сиджу, і починає говорити зі мною тихим голосом. Ти зробив жахливу дурість, каже вона, Бім — дуже вразлива дитина і піддається впливу кожної книжки: про що читає — тим і стає; ось тепер він почувається християнином, і кінця цьому не видно; ну й облиш хлопця в спокої, нехай побуде християнином, якщо йому так хочеться, кажу я; зрештою, в нашій країні, здається, існує свобода віросповідання, до того ж, це колись мине у нього; але Сестра не вірить, вона в розпачі; витягувати Біма з середовища правих екстремістів мало якийсь сенс, каже вона, та якщо він тепер вдариться в християнство, то вона вже просто не знає, з якого боку тоді до нього підступитися, бо релігія — дуже химерна штука, не знаєш, за що вхопитися, і кінця цьому не видно, скаржиться Сестра, тут я з нею, загалом, згоден — мені теж не видно. Гей, послухайте-но, я тут щось не розумію. Ось це місце: «…нині прославився Син Людський, і Бог прославився в ньому».[18] Хто цей син людський? — питає Бім. — Мауглі, чи що?

Біжимо підтюпцем. Я і Сестра. Добіжимо підтюпцем до Фрогнер-парку, а вже там почнеться справжній біг. Ми кликали з собою Біма, та він вважав за краще залишитися вдома і читати, читати про незначні і великі події в житті Сина Людського. Ну, як у тебе просувається справа з Фінляндією? — питає Сестра. Взагалі-то — не дуже добре, кажу я, важка це країна й не дуже-то дозволяє просуватися, закрита якась і ніби німа, вона ні в чому не йде мені назустріч, кажу я, я вже й так і сяк намагався знайти до неї підхід, але вона йшла мені назустріч лише в моїй уяві, невблаганні факти свідчать про те, що Фінляндія може чудово обійтися без мене, Фінляндія навіть не підозрює про моє існування, а кінцевий термін уже от-от настане, тому справи мої кепські, під загрозою моя репутація, і посмертна слава теж, а я ж то, чесно кажучи, вже вважав, що потроху завойовую деяке визнання, а тепер усе пропало, яке вже тут визнання, — попереду мене чекає повний провал, я кану в безодню, це буде такий провал, якого світ не бачив, марно я стану день і ніч посилати сигнали біди, я все одно кану в безодню, на саме дно, де панує вічна пітьма і плавають білі риби, що харчуються фосфорними газами, які піднімаються із земних надр, і буду я, як вони, харчуватися газами, фосфором, ти тільки уяви собі, дожити до такого тотального приниження. Можливо, ти занадто ускладнюєш, собі завдання, каже Сестра. Адже це — брошура для туристів, тут усього лишень потрібно кілька історичних фактів, деякі відомості про клімат, трохи про визначні пам’ятки, і все, більше нічого не треба. Для середньої брошурки цього цілком достатньо, кажу я, але мої брошури виділяються на загальному тлі, я ставлю собі складніше завдання. Я завжди глибоко розробляю тему, досліджую її до потрухів, поки не відшукаю головну жилу, я п’ю живу кров, поки не зіллюся з об’єктом дослідження в одне ціле, поки Фінляндія не перестане бути для мене порожнім словом або далеким об’єктом, а перетвориться на багатогранний образ, і тоді я, перейнявшись цим образом, отримую здатність створити таку чудову брошуру, що люди будуть читати її захлинаючись і не зможуть відірватися; зачитуючись, вони будуть занурюватися в неї глибше й глибше, і кожна читачка вже не мислить свого життя без цієї брошури, брошура так полонить її, що вона захворіє Фінляндією, я хочу, щоб Фінляндія стала її мрією, щоб усі божеволіли від Фінляндії, кажу я, хочу, щоб звабливий образ Фінляндії невідступно стояв перед її внутрішнім зором, щоб вона не знала ні сну, ні спокою, поки не поїде до Фінляндії, в іншому ж випадку їй доведеться звертатися за допомогою до фахівця. І тільки тоді я буду відчувати, що мені вдалося домогтися того, чого я хотів, так і ніяк інакше. Та в тебе негаразд із головою, каже Сестра. Можливо, кажу я, та тим не менш, так я працюю і так мислю, а ти, замість того щоб казати, що у мене з головою негаразд, краще б допомогла, ти ж сама зголосилася, ти обіцяла допомогти мені, коли просила наглянути за Бімом (чи за Скарпхедіном, як його тоді звали), нагадую тобі, що ти тоді сама сказала, що допоможеш мені; чи ти про це забула? Я не забула, каже Сестра, але, як мені здається, за великим рахунком я мало чим можу тобі допомогти. У звичайній брошурі про Фінляндію мої знання могли б знадобитися, каже вона, та в твоїй брошурі вони будуть ні в тин ні в ворота: те, що ти кажеш, занадто незрозуміле, і твоя брошура мені, чесно кажучи, теж здається хитромудрою, не уявляю собі, кому від неї може бути якась користь. Ти краще викладай свої знання, кажу я, а вже там видно буде, до ладу вони чи не до ладу. Фінляндія складена із гнейсових порід, каже Сестра, подекуди з кристалічних сланців, під вагою льодовикових мас ґрунт просів, і в давнину Фінляндія опустилася на двісті метрів нижче свого нинішнього рівня, потім вона знову піднялася, утворивши родючий рівнинний ландшафт у західній частині, прилеглий до узбережжя Балтійського моря, а на півночі і на сході утворилося безліч озер. І це все? — питаю я. Все, що ти можеш запропонувати? Сестра киває. У такому випадку маю сказати тобі, що це паскудна пропозиція, ніякі гнейси не заманять норвежців до Фінляндії; мабуть, на це клюнуть якісь геологи, та чи багато в Норвегії геологів? Ну, тисяча, мабуть, каже Сестра, а може, кілька тисяч. Ого, подумав я, відчувши проблиск надії, для початку це вже дещо: зрозуміло ж, що тисяча — це краще, ніж нічого, однак мої амбіції, схоже, були націлені на те, щоб привабити у Фінляндію мільйон норвежців, от яке завдання я ставив перед собою, тому, якщо менше мільйона — це вже поразка, і якщо мені в останню хвилину вдасться вдихнути енергію в брошуру, то треба буде переписати контракт, подумав я, тоді в посольстві все вийшло якось враз, я не міг зібратися з думками, бо зникло моє авто, я думав, що його вкрали, а виявилося, що його відвезли на штрафний майданчик, причому, як я вже казав, це сталося третій рік поспіль, тому я не спромігся уважно вивчити контракт, що обов’язково повинні робити всі власники малих підприємств, я добре пам’ятаю, як нас цього вчили на курсах, які проводило бюро з працевлаштування, а я це випустив, і тепер у мене таке відчуття, що фіни мене обдурили, вони загребуть величезні гроші, коли до Фінляндії приїде мільйон туристів, а мені від цього багатства перепадуть якісь жалюгідні десятки тисяч, я втрапив у пастку, у фінську пастку, я клюнув на приманку, думаю, треба було вимагати авторський гонорар у відсотках, щоб мені відраховувалося по десять крон за кожного норвежця, що перетинає кордон Фінляндії протягом років так десяти, це ж буде сто мільйонів крон! Я міг би полишити справи, розпрощатися з трудовою діяльністю, піти на спочинок та побудувати будинок далеко від води, я міг би з голови до ніг одягнутися в гортекс і взяти собі секретаря для розсипки сигналів біди, я міг би цілком присвятити себе боротьбі зі стихією, що розбушувалася, й обшити всі стіни в будинку старими коробками з-під яєць, щоб домогтися повної тиші, я став би жити без телевізора і без телефону, я вилучив би будь-який шум і більшість зовнішніх сигналів і лише час від часу запрошував би на обід купку прогнозистів з єдиною метою: всіх їх побити. Тільки треба, щоб «Афтенпостен» була мокрою, думаю я, бо вже звик до того, що вона завжди мокра; у мокрому вигляді вона найкраще відповідає своєму призначенню, тому я навіть готовий доплачувати за те, щоб її приносили мені в мокрому вигляді, проте нічого з цього не збудеться, бо я, дурень, підписав контракт, безмовно погодившись на умови, запропоновані фінами, хоча знав же про те, що чоловік, який кілька років тому трохи підправив логотип «коли», заправив за це замість гонорару якийсь там відсоток від кожної проданої пляшки, отримав його, і став мільйонером, і навіть мільярдером, а я отримав невелику разову суму, а у мене ж невиплачені кредити і досить великі витрати, тому мені ніколи не вилізти з боргів, ніколи не вибратися з безодні, і тут, як не бийся, як не крутись, кінця не видно, суцільний біг по колу, хіба що не вічний, слава Богу, не вічний. Я б теж міг з цим упоратися, думаю я; що мені варто підправити логотип «коли», та для мене це хвилинна справа, як-не-як, я ж закінчив університет за спеціальністю «засоби масової інформації та комунікація» і все таке інше, і працюю я в ЗМІ, і володію дещицею їх могутності й пошани, це ж чиста випадковість, що від «Коли» зателефонували тому ім’яреку, а не мені, хоча хто його знає, може, вони й мені дзвонили, та не застали вдома, або я не зняв тоді трубку, я ж не щоразу її знімаю, адже я не міг тоді знати, що телефонують з «Коли». Отак і вийшло, що мені дісталася Фінляндія, мені випав квиток з Фінляндією, а той, хто підправив логотип «коли», виявився б, либонь, абсолютно безпорадним, дістанься йому Фінляндія, Фінляндія йому не те що не під силу, перед Фінляндією він просто карлик, от йому й не запропонували, а запропонували мені; хоча і я ж думав, що зможу впоратися з Фінляндією, я гадав, що ми стоїмо з нею врівень і будемо гарно виглядати поряд, та зараз усе ясніше стає, що Фінляндія більша за мене і що вона тоне, і я разом з нею, ми разом ідемо на дно, і я з прикрістю починаю розуміти, що Фінляндія тягне мене на дно, ніби камінь, і я разом з Фінляндією занурююся в безодню.

Послухай, я тут дещо ніяк не зрозумію, сказав Бім, щойно я увійшов у двері після пробіжки, весь спітнілий і пригнічений. Там увесь час торочать про Сина і Отця, і Святого Духа, каже Бім, іноді у мене складається враження, що ці троє — одне. Як же так? Їх же троє. Я цього не збагну, адже не може бути, щоб відразу було і те й інше, то як же це насправді — один він чи їх троє? Один, кажу я, впершись у стіну витягнутими ногами. О’кей, каже Бім. Утім, ні, кажу я, їх усе-таки троє. Для мене це не має значення, каже Бім, просто хочеться знати, а то вони весь час там виникають, тому треба ж мені знати, якими я повинен їх уявляти собі — як одного чи як трьох. Ти не надто над цим замислюйся, кажу я. Це не так уже й важливо. Зрештою, різниці майже ніякої; подумаєш — один і три; різниця всього лише на дві одиниці, тому, як не рахуй, не набагато помилишся, кажу я; так навіть краще, якщо залишити деякий допуск, у межах якого можливі відхилення, інакше все робиться квадратним і незграбним. Отже, вважатимемо, що їх троє? Так і будемо вважати, кажу я і йду в душ.

Залишилося два дні до здачі брошури, і я перечитую написане; вийшло не так уже й мало, слів багато; взагалі-то я думав, що вийде менше, але помічаю, що частина написаного мною буде незрозуміла для фінів; питання в тому, чи треба їм розуміти, не все ж має бути зрозумілим, деякі речі треба сприймати такими, як вони є, гадаю я, вони вимагають емоційного сприйняття, щоб пройняли до глибини душі; саме такими, за моїми відчуттями, вийшли деякі частини брошури; це взагалі властиво всякому авангардистському мистецтву — воно зустрічає опір, так завжди буває; пам’ятаю, я читав десь про людей, які їхали автомобілем по польовій дорозі в Англії, раптом вони увійшли в смугу густого туману, а наступної миті опинилися в Амазонії, от і зрозумій, що там таке сталося; вони подивилися на годинник і побачили, що годинник показує той самий час, який був, коли вони потрапили в смугу туману; вони зателефонували англійському послу, той приїхав за ними, і свідки підтвердили, що вони щойно були в Англії; цю подію приховали, бо всі були налякані її незрозумілістю, але я-то думаю, що боятися тут нічого, наш мозок здатен вмістити дуже багато, ми ж використовуємо щонайбільше десять відсотків його можливостей, хоча я, напевно, використовую все-таки більше, та переважно люди використовують свій мозок від сили на десять відсотків, і, як не сумно, це стосується також і фінів, тому в мене є деякі побоювання щодо того, як вони сприймуть мою брошуру; прикро все ж таки, якщо ти працював з неослабною напругою, зробив нелюдські зусилля, йдучи невторованими шляхами, відкриваючи невідомі землі, наштовхнутися замість нагороди на скептичний прийом і нерозуміння. Та така вже доля брошурописця-авангардиста. Однак поки є ще час і можна дещо підправити в тексті; можу ж я в чомусь і догодити фінам, вставивши в текст такі корисні для справи відомості, як, наприклад, те, що Фінляндія однаково підходить як для зимового, так і для літнього відпочинку. Зима у Фінляндії чудова, пишу я, вона варта меси, все вкрито чудовим покривом глибокого снігу, сніг килимом встеляє землю; у мені, звісно, все противиться тому, щоб порівнювати сніг із килимом, але фінам це має сподобатися, тому в моїй брошурі сніг килимом встеляє землю, так повелося споконвіків, що сніг розстеляється килимом, і нам, людям, це здається гарним; той, хто любить ходити на лижах, пишу я, не знайде для цього кращого місця, аніж Фінляндія, у лісі там живуть милі пташки, чий спів супроводжуватиме твій біг у затінку березових гаїв; у Фінляндії, пишу я, сніговий покрив просто створений для лижного спорту, у нас у Норвегії подібний сніговий покрив можна було зустріти, ймовірно, в шістнадцятому чи сімнадцятому столітті; рідкісне задоволення являє собою похід у фінський супермаркет, пишу я далі, у величезних супермаркетах Фінляндії продаються товари з усього світу; все найкраще з усього світу потрапляє на прилавки фінських супермаркетів, оскільки Фінляндія лежить на перетині торгових шляхів, пишу я, і так було споконвіку, Фінляндія — країна, в якій зустрічаються одна з одною ряд європейських та слов’янських культур і традицій, Фінляндія — це плавильний котел. Слід зазначити, пишу я, що наприкінці XIX і на початку XX століття до Фінляндії ринув великий потік емігрантів; вони казали, що вирушають до Америки, а насправді їхали у Фінляндію, бо Фінляндія й тоді була, і сьогодні лишається чудовою країною; певна річ, це брехня, та хто ж буде перевіряти; люди ніколи не перевіряють, а тільки, зручніше вмостившись за кухонним столом, кажуть своїй дружині: уявляєш собі, я й не знав, що, виявляється, Фінляндія прийняла такий великий потік емігрантів; а якщо хто-небудь, всупереч очікуваному, перевірить цей факт і притягне мене до відповіді, то, безперечно, йтиметься про зіткнення двох точок зору, я в будь-якому разі можу сказати, що це моє бачення, на мій погляд, до Фінляндії (країни необмежених можливостей) емігрували сотні тисяч бідних європейців, і ніхто не має права заборонити мені розуміти це таким чином, тут справа в різному баченні предмета, а з моїми очима ще й не таке можна побачити, тут узагалі немає межі можливостям, адже я свавільник, у мене негаразд із головою, і для мене не існує меж; та ось брошура, можна сказати, готова, тому я звертаюся до Біма і вмовляю його перервати ненадовго читання Біблії; Бім щойно закінчив книгу Йова і мовчки переживає це потрясіння; я пхаю йому в руки цифрову камеру, прошу його прогулятися і наклацати кілька видів, щоб було схоже, ніби це знято у Фінляндії. Як це так? — питає Бім. Треба просто, щоб картинки були такі, ніби вони зняті у Фінляндії. Та ми ж у Норвегії, каже Бім. Я знаю, кажу я, але я не думаю, що тут є суттєва різниця, ти тільки постарайся не знімати високі гори, вивіски й автомобілі, ну й ще деякі предмети — і все буде як треба, і особливо постарайся, щоб у кадр потрапили світловолосі дівчата, найкраще — в смугастому одязі, на велосипедах, кажу я, поруч із берізками. Але ж це неправда, каже Бім, Фінляндія — це Фінляндія, а Норвегія — це Норвегія, а я вже вирішив жити по правді, тому я не можу брехати; дуже навіть можеш, кажу я, і до того ж, це не брехня, це — ЗМІ та комунікація, а не брехня, і поки ти живеш у мене, я буду вирішувати, де брехня, а де не брехня, тому давай хутко біжи, кажу я, і випроваджую його за двері. Сам я теж вискочив на хвилинку на вулицю, щоб купити три-чотири рибини і хліба; я запхаю рибини в буханець, оскільки, мені здається, потрібно зробити фотографію, на якій можна побачити рибу в хлібі, — таку страву їдять у Фінляндії, до того ж здавна, я гадаю, це дуже давня штука, це ж фольклорна страва, а ніщо так не вабить туристів, як фольклор, хіба що тільки аквапарк із водними гірками та атракціонами, думаю я, та цього вже вони від мене не діждуться; зате, якщо я правильно зрозумів, фіни їдять рибу, запечену у хлібі, а я впевнений, що зрозумів, бо, зазвичай, я все розумію правильно, я ж із тямущих. Повертаючись додому, я вийняв пошту, в пошті опинився лист від ословської організації з вивчення суспільного здоров’я, я ще не отримував від них листів, тому він мене зацікавив, там написано, що я обраний для участі в акції, котра проводиться, вони хочуть мене тестувати, щоб дізнатися, здоровий я чи хворий, або, можливо, схильний до захворювань, до листа додається анкета із запитаннями, на які мене просять відповісти, я без довгих приготувань негайно ж беруся до цієї справи; от який я молодець, думаю я, зі мною так легко мати справу, все одно ж я не можу продовжувати свою роботу, поки не повернувся Бім і не приніс знімки. В анкеті питається: які розміри твого житла? Потім: чи є в квартирі кішка? Ні, кішок немає. Це ж зайві клопоти. Чи траплялося з тобою що-небудь з переліченого нижче протягом останніх шести місяців, як-от: чи переносив ти серйозні хвороби, травми, чи не зазнавав нападів? Я позначаю: «Ні». Чи виникали у тебе серйозні проблеми (наприклад, суперечки) з кимось із близьких друзів, родичів або ділових партнерів? Оце так! На це отак собі й не збагнеш, що сказати! Є там щось таке, не висловлене вголос, між мною і нижньою сусідкою, з тією, що весь час готова робити тобі якісь капості, на противагу скаутам, які завжди готові допомогти; а окрім неї, є ще й Фінляндія, з якою у мене теж складні стосунки, адже її (у певному сенсі) можна назвати діловим партнером або близьким другом; принаймні я вважаю, що Фінляндія — мій близький друг; отже, треба позначити «так». Потім: чи траплялося тобі загубити або втратити з вини злодіїв яку-небудь дорогу тобі річ? Ще й яку дорогу! Нещодавно у мене забрали автомобіль; одного чудового дня його раптом не виявилося на місці там, куди я його поставив, і це було дуже невчасно: я саме збирався їхати в посольство Фінляндії, і мені довелося брати таксі, і якийсь час я думав, що авто вкрали, і це було для мене великою неприємністю, бо я прив’язаний до свого автомобіля, та потім з’ясувалося, що його забрали на штрафний майданчик (третій рік поспіль, у зв’язку з весняним прибиранням вулиць), записую я в графі для приміток: просто поставити хрестик мені в цьому випадку здалося недостатнім, це занадто легковажно; далі йде кілька запитань щодо моїх почуттів і думок, там питається, чи відбувалося в цьому плані щось незвичайне останніми тижнями чи місяцями; коли ти будеш відповідати на це запитання, пригадай, будь ласка, коли у тебе був нормальний стан.

Це формулювання приголомшує мене, ніби удар в сонячне сплетіння. Адже я дійсно був не такий, як завжди. Відтоді, як мені почала снитися вода, я був не такий, як завжди, я був сам не свій, а ці хлопці з організації по вивченню суспільного здоров’я хочуть, щоб я пригадав, яким я був до того, як це нахлинуло і все стало розтікатися; це ж вражаюче формулювання, подумав я, адже це означає, що вони теж знають про повінь, а всі інші запитання — це лише хитрість для відводу очей, яка використовується для того, щоб, не викликаючи зайвих підозр, скласти карту повені, подумав я; та я розгадав їхню хитрість, і мені від цього відразу полегшало, адже це означає, що там, на самісінькому верху існуючої системи, помітили і зрозуміли всю небезпеку того, що відбувається. А це значить, що я не єдина людина, яка бачить ці потоки, отже, підйом води — це вже суспільна проблема, яка таїть у собі загрозу соціальних і економічних потрясінь, тому, по суті, яке ж від цього може бути полегшення; і тут мене охоплює справжній страх, адже це означає, що потоп — це не лише моя проблема, насправді він поширюється і росте, і надалі вода з кожним роком буде прибувати, а рівень її безконтрольно підніматися, і цю небезпеку вже помітили люди, які стоять на чолі охорони здоров’я та відповідних відомств, подумав я, вони знають, що повінь насувається, що її неможливо зупинити і по-справжньому всім нам гаплик, і от тепер вони вирішили з’ясувати, чи здогадалися про це ми, тобто народ, і чи почалася серед нас паніка, або ж ми продовжуємо жити як жили, у щасливому невіданні; непогано придумано, вирішив я, — скласти опитувальний лист на восьми сторінках з несуттєвими запитаннями про кішок і, ніби між іншим, найспокійнішим тоном попросити людей пригадати, чи не змінювалися вони в чомусь протягом останніх тижнів або місяців, і якщо це так, то пригадайте, мовляв, будь ласка, що було до повені, і дайте відповідь так, нібито ваше «я» ні в чому не змінилося; непогано придумано, та все-таки недостатньо добре, бо я наскрізь бачу їхній задум, я розібрався, я ж працюю в галузі ЗМІ і звик у всьому розбиратися й аналізувати, недарма ж я стільки років провчився в університеті, і взагалі-то я був уже на шляху до того, щоб заробити популярність, створити собі ім’я, поки не накотилася на мене ця напасть, і тепер мої справи йдуть під гору, я став іншим, Фінляндія потягла мене на дно, і повінь ніколи не скінчиться; давайте будемо чесними, вона ніколи не скінчиться, вона потягне мене вниз, вона викине мене точно так само, як викине тебе, хто читає ці рядки, і точнісінько так, як вона потягне вниз і викине тих, хто їх не читає, — усім нам судилося зануритися на дно, до риб, а потім бути викинутими в порожнє Ніщо.

Бім повернувся лише пізно ввечері. Він кілька годин просидів на лавці і не відриваючись читав, розповідає Бім, він не помічав нічого навколо і не помітив, як минув час, тому що Ісус оселився в його серці і все міцніше в ньому утверджується, скоро він остаточно там оселиться, і тому ні час, ні місце, ні багато інших речей уже не мають значення, каже Бім; він майже нічого не знімав, про це він дуже шкодує, але, як йому здалося, чогось схожого на Фінляндію зовсім не траплялося, вдалося вибрати лише кілька дерев, квітів, білоголових діточок, та ще один саам люб’язно дозволив себе сфотографувати, у Фінляндії ж є саами, а різницю між норвезьким і фінським саамом може помітити тільки фахівець (так мені здається, каже Бім); ще він сфотографував людей різного етнічного походження, які грають у баскетбол; це мені здалося вдалим, адже Фінляндія — плавильний котел, і там багато грають у баскетбол — білі проти чорних, жовті проти коричневих — одне задоволення на це дивитися. Але тут мені трапилося одне місце, яке я не розумію, каже Бім, у той час як я завантажую фотографії в комп’ютер і розподіляю їх у різні місця тексту. Там йдеться про те, як один господар будинку став наймати сезонних робітників для роботи на винограднику, господар пообіцяв дати їм по денарію, вони взялися за роботу, а господар продовжував наймати ще й ще працівників, і деякі пропрацювали лише півдня, а найостанніші встигли попрацювати до вечора тільки одну годину, та він все одно кожному дав по денарію (по-моєму, це несправедливо, каже Бім; адже одні відпрацювали 12 годин, інші лише годину, але їм однаково заплатили), і тут господар їм і каже, щоб ті, що працювали довше за всіх, не ображалися, бо хотів бути добрим (як на мене, це не доброта, а несправедливість), а потім він каже, що останні будуть першими, а перші останніми. Ну скажи, хіба це не нісенітниця, питає Бім, це ж страшенно несправедливо, ти згоден?[19] Згоден, кажу я, мені теж здається, що це дуже несправедливо, та якщо подивитися з іншого боку, то ті, хто працював цілий день, ніяк не постраждали від того, що інші теж отримали по денарію, вони ж отримали все, як домовлялися. Але якби вони знали, що так вийде, вони могли б довше поспати, не кваплячись поснідати, погуляти, ну, скупатися чи що, бо, схоже, там у них спекотно, навіть, здається, дуже жарко, а на виноградник прийшли б перед тим, як стемніє, позбирали б трохи винограду і все одно отримали б ті ж самі гроші; ні, знаєш, я цього не розумію, каже Бім, завтра до нього точно ніхто не прийде зранку, всі з’являться тільки під вечір, це вже напевне. Ти маєш рацію, кажу я, цей господар дійсно сам собі підставляє ніжку; а з іншого боку, якщо правда, що останні стануть першими, а перші останніми, тоді для мене ще залишається надія, подумав я, бо, на мою думку, сенс тут може бути тільки такий: те, що не відповідало вимогам, визнають таким, що відповідає, а те, що відповідало вимогам, — буде визнано таким, що не відповідає, і те, що пливло в потоці, перестане плисти, а те, що не пливло, попливе під три чорти, тому я виберуся з потоку, а ті, хто сьогодні відчуває під ногами твердий ґрунт, у нього потраплять, і потік їх віднесе. А чи ж сказано, коли це буде? Хотілося б знати! Коли останні стануть першими, а перші останніми? Чи скоро це буде, чи встигне збутися до терміну здачі брошури? Тому що, правду кажучи, моя брошура не повністю відповідає вимогам, я перший готовий це визнати, я лежу на лопатках, я визнаю себе переможеним, я — останній, та якщо я останній, то повинен стати першим, і якщо цей переворот станеться скоро, то я опинюся в найвиграшнішому становищі, для мене така ситуація кругом виграшна, бо те, чого мало, стане багато, а те, чого багато, — виявиться мало; я дуже сподіваюся, що фіни читали цю біблійну історію, думаю я, дуже сподіваюся на це, адже фіни начебто християни, я не встиг цього перевірити, та ясно ж, що це так, вони люди віруючі, хрещені й прийняли Ісуса в серце своє, бо Фінляндія — християнський плавильний котел, та й Ісус, напевно, відвідував Фінляндію під час своїх мандрів. Мені здається, я пригадую, що він там побував, та, можливо, я й помиляюся, я читав про це дуже давно, не в університетські роки, бо в університеті йшлося про дефініції, про засоби масової інформації та комунікації і про владу ЗМІ, я здав усе це блискуче, не можу відмовити собі в задоволенні це повторити; та тут треба повернутися в набагато давніше минуле, повернутися до недільної школи, де я кілька разів побував і отримав спеціальний жетончик за те, що виступав на заняттях; і от там, у школі, на стіні висіла карта, де червоними пунктирними лініями був позначений маршрут чиїхось мандрів, і Фінляндія, як пам’ятається, теж була позначена на цій карті, проте, як я вже казав, я можу й помилятися; тому про всяк випадок я вириваю відповідну сторінку з Євангелія від Матвія, підкреслюю слова «і останні стануть першими, а перші стануть останніми» і терміново відправляю її факсом у посольство Фінляндії, для мене дуже важливо, щоб вони їх прочитали заздалегідь, а часу лишилося обмаль, рівно стільки, щоб устигнути вставити ілюстрації і поспати, бо завтра вже естафета, а післязавтра настає термін здачі брошури, і час працює проти мене, як завжди, отож, ну його до біса; мені випало бігти десятий етап, так сказала Сестра, маршрут проходить через Фрогнер-парк, від кладовища Вестре-Гравлунд до вулиці Нобельсгате, всього тисяча двісті двадцять метрів, а я страшенно не в формі, це вже точно, і сумніватися нема чого, але «Сокіл» кличе, і я буду на місці, а як же інакше, я відчуваю, що я один із них, а в моєму житті небагато гуртків, про які я можу сказати, що я один з них, тому на мене справило сильне враження, коли я побачив, що «Сокіл» ставиться до мене, як до своєї людини, це ж зворушливо, ми з «Соколом» — брати по крові, я — Срібна Стріла, і єдине, чого я хочу, — це жити спокійно в моїй резервації, але біла людина красномовна, вона говорить роздвоєним язиком, і мені знову й знову доводиться вступати з нею в поєдинок, а сестра моя — дика кішка, тому стережіться її.

На ранок я встаю на світанку і відразу беруся за розминку. В обідню перерву я приходжу на майданчик для покинутих автомобілів і отримую майку з кольорами «Сокола» та стартовий номер, тут я дізнаюся, що естафетну паличку мені передасть той, від кого я отримав серпневий номер «National geographic», а я потім повинен передати її Сестрі. Ми надягаємо майки, підкріплюємося легким сніданком і кілька разів співаємо пісню «Сокола», після чого вирушаємо на свої стартові позиції. Я прийшов з добрячим запасом, тому можу заздалегідь ознайомитися з маршрутом. Я кілька разів неквапливо пробігся по трасі підтюпцем і подумки склав план забігу; план — це важлива штука, він рятує від несподіванок; очевидно, щодо Фінляндії теж потрібно було приділити більше уваги плану, це моя помилка, у цій недбалості винна вода, що нахлинула, і вона ж зробила Фінляндію слизькою, як вугор, думаю я, розмашистим кроком наближаючись до Соні Хені, яка стоїть на окраїні парку і зустрічає мене широкою, такою широкою посмішкою, я подумки відзначаю підйоми та спуски, в основному мій маршрут проходить по рівній дорозі, але є невеликі спуски, наприкінці шлях йде під гору, от тут-то я повинен буду зробити ривок, адже спортсмени завжди роблять ривок на підйомі, цей прийом дуже ефективно діє на психіку суперників, так чинять велогонщики, що беруть участь в «Тур де Франс», і так чинять бігуни на довгу дистанцію, — всі роблять ривок на підйомі, і я теж зроблю ривок на підйомі (треба приберегти сили, відзначаю я про себе). Та коли на-став час передачі естафетної палички, я відчув, що трохи стомився після розминок, і ще мені хочеться пити, і треба помочитися; можна пити власну сечу, я про це читав, китайці роблять так постійно, кажуть, це очищає організм і підбадьорює, та мені це якось дивно — все-таки ж сеча, тому я вже краще поп’ю води, якось потім треба буде при нагоді навчитися пити сечу, а тут на Вестре-Гравлунд є вода, тут є крани, адже мертвим теж потрібна вода, і я, жива людина, вирішив скористатися таким краном для мерців; я, майже крадькома, напився водиці з царства мертвих; непогано б іще підвищити рівень цукру в крові, та тільки де, думаю, його тут купиш, я й грошей із собою не прихопив, знову погано все розпланував, і мені треба помочитися, та ніде не видно підходящого місця, щоб можна було непомітно прилаштуватися і де ніхто б мене не побачив; ні, цього приниження я ні за що не хочу пережити, хоча вода переповнює мене до болю, а бігун з естафетною паличкою от-от прибіжить; я стою на старті, він позначений синім кольором, і кругом повно народу, всі кричать і підстрибують; на щастя, всі скачуть, тому і я можу підстрибувати, не привертаючи до себе уваги; я стрибаю; напевно, це виглядає так, наче я розминаюся перед бігом, але я стрибаю виключно тому, що мені страшенно треба помочитися, мене от-от розірве, вода оселилася в мені і хоче підірвати мене зсередини, і це просто несправедливо, що вся вода в мені, в той час як інші люди взагалі живуть собі спокійно і знати не знають ні про яку воду, у Біма от оселився Ісус, а в мені поселилася вода, вода в мені, навколо мене і наді мною, я сам — суцільна вода, і тут раптом я чую знайомий голос: «Ти диви, а ти, виявляється, біжиш за „Сокола“; треба було тобі бігти за нас, адже ми не знали, що ти бігаєш, ти ж про це нічого не сказав», я дивлюся і бачу, що це говорить один з посольських фінів — один з єдиних двох фінів, яких я зустрів у своєму житті, за винятком бабусі з холодцем (але її насправді немає, тому й говорити нічого), і виявляється, фін біжить у тому ж етапі, що і я; і ми такі раді, радіємо нашій завтрашній зустрічі, каже фін, ми з нетерпінням її чекаємо, все посольство з нетерпінням чекає, що ж ти для нас створив; подумати лишень, як гарно б це виглядало, якби я біг за Фінляндію, подумав я, але бігти по Фрогнер-парку за Фінляндію, яку я не розумію і яка не розуміє мене, і яка зіграла в моєму житті фатальну роль — оце вже ні, думаю я, підстрибуючи на місці, а фін — той не стрибає, бо він, як я бачу, в хорошій формі, і йому не треба помочитися, він так і пашить енергією, і такий стрункий, якими стрункими бувають люди, котрі багато бігають, це особлива, дратівлива стрункість, стрункість сильна, і йому не терпиться, каже він, просто не терпиться подивитися, адже з цією брошурою для них пов’язані великі надії, каже він мені, сам посол цікавиться і вже кілька разів питав, як просувається робота над брошурою, каже фін, адже скоро літо і норвежці плануватимуть свої відпустки. То робота приспіє вчасно? — питає він, і я підстрибуючи киваю; дуже дивно виходить, коли одночасно киваєш і підстрибуєш, подумав я, кивок від цього ніби зникає, здалося мені, і це змушує мене додати: «Так!». Я кажу: «Так! Брошура приспіє. А факс мій ви отримали?» — питаю я. Він відповідає, що отримали, проте так і не зрозуміли, що це означає, але тут я прошу його подумати ще, щоб розібратися, а завтра побачимось. І тут він хапає естафетну паличку й мерщій зривається з місця, за Фінляндію; і відразу ж підбігає учасник естафети від «Сокола», на повному ходу передає мені паличку, і я теж пускаюся бігти, слідом за Фінляндією; суперництво йде між «Соколом» та Фінляндією, зараз я покажу Фінляндії, хто сильніший, треба було давно це зробити, але в найближчі хвилини я змагаюся за команду «Сокола», я відчуваю себе одним з них, я сам-один з команди, і від мене залежить честь «Сокола», тому я повинен постаратися викреслити свою індивідуальність і перетворитися на холоднокровну бігову машину, мої власні дрібні проблеми повинні відступити на задній план, думаю я, огинаючи перший поворот, зараз головне — «Сокіл», а вони ж три роки поспіль відвозили моє авто, і збоку це може здатися досить парадоксальним, що зараз я біжу за них щодуху, але ж я сам був винен у тому, що моє авто відвозили так часто, а у «Сокола» — щире серце, і він лише виконує свою роботу, і от я вже пройшов перший поворот, немов довгов’язий болотяний птах, і біжу за Фінляндією, буквально наступаючи їй на п’яти, а Фінляндія, треба визнати, тримає хороший темп, і мене це заохочує, я повинен її будь-що обійти, бо хто ж його знає, якими ін’єкціями Фінське посольство зарядило кров своїх бігунів, про це я не наважуюся навіть подумати, зате я сам чистий, як немовля, я нічого не приймав, навіть глюкози, у мене катма грошей, і я не знав, де її можна купити, і мені треба помочитися, і всі роки, проведені в університеті, не допоможуть мені висловити словами, як сильно мені треба помочитися, вода так і розпирає мене зсередини, ще трохи, і вона мене розірве, це справжня війна, вода мобілізувала всі свої ресурси і загрожує підірвати мене зсередини. І ось дорога пішла під гору в бік широкої алеї, і Фінляндія, як і раніше, на одну кінську голову попереду, і зліва виринає перша вігеландівська статуя на вершині тріумфальної арочки, відзначаю я на бігу, і вона зображує групу жінок і дітей, які міцно притулилися одне до одного, в той час як двоє могутніх чоловіків пильно вдивляються у далечінь, стежачи, щоб вода не нахлинула на них раптово; очевидно, Вігеланд сприймав це так само, як я, подумалося мені, у своєму мистецтві він говорив про воду та повені, його так само захльостував потік, як мене, але він уникнув психологічних катастроф, пустивши воду по каналах свого мистецтва, і він зробив до того ж розумний хід, завчасно подарувавши всі плоди своєї творчості комуні міста Осло, і комуна винагородила його тим, що подарувала йому чудову водонепроникну майстерню, в якій він міг сховатися від води; може, й мені слід було б вчинити, як він, думаю я, треба було принести брошуру про Фінляндію в дар місту Осло в обмін на затишне житло де-небудь високо в горах, куди не піднімається вода, і тоді комуна могла б після моєї смерті створити парк моєї брошури, сімейний парк, де можна і відпочити, і купити сосисок, і погодувати качечок і тому подібне, і от я вже біжу пліч-о-пліч з Фінляндією, і Фінляндія з подивом поглядає на мене, немов не очікувала, що я можу так швидко бігати, але я можу бігати дуже швидко, думаю я, і от знову поворот, і раптом бігти стало легко, дихання, ритм — усе прийшло в норму, і тут я роблю ривок, хоча ще не добіг до підйому, адже мені здається, що я здатен ще на один ривок, коли ми добіжимо до підйому, я можу зробити стільки ривків, скільки буде потрібно, це майже як у комп’ютерних мотоциклетних гонках, я набрав швидкість і біжу швидше за воду, і раптом настає повна тиша, і я залишаю Фінляндію позаду, і потім ще одного бігуна, у якого на спині написано «Норцинк», а цей «Норцинк», який виробляє цинк і фторид алюмінію в Вестланні, як я читав на мокрому папері, нещодавно був куплений фінською компанією, отож я лишив позаду все фінське, і це викликає у мене дуже приємне відчуття, ніби я повернувся додому; нарешті я вдома, думаю я, а я ж бо вже вирішив, що ніякого дому більше немає, і от я вдома і заходжу в свій дім, зачиняю за собою двері, і навколо цілковита тиша, я заварюю собі чашку міцного чаю, сідаю на диван, дивлюся у вікно і засинаю як убитий, і мені сниться, що я повертаю назад свою частку влади, якою володіють ЗМІ, відбувається особлива церемонія, під час якої я передаю владу наступному, кому вона більше потрібна, бо я повернувся нарешті додому і мені більше не потрібна ніяка влада, бо навіщо влада людині, якщо вона у себе вдома, думаю я уві сні, і тут прокидаюся від того, що я біжу естафету і мені треба помочитися, і тепер уже справа дійшла до серйозного, йде війна, тут усе серйозно, і чортові фіни все ще позаду, і переді мною стоїть завдання, яке треба якось вирішити; тут уся справа в розрахунку, думаю я, треба розрахувати, чи встигну я і помочитися, і одночасно перемогти Фінляндію, проте закінчити розрахунок я не встигаю, бо в низу живота у мене відбувається вибух, і назовні потоком виривається вода; наступне, що я встигаю усвідомити, — це як я стою посеред фонтана, метрів за сорок чи п’ятдесят від траси пробігу, я стою посеред великого фонтана — творіння Вігеланда, над яким шестеро могутніх бронзових чоловіків здіймають догори щось на зразок тарілки, тарілка, можливо, має символізувати земну кулю, спробуй розбери, що це таке, і навколо них виливаються потоки води, вони тримають потік, вони, так би мовити, підтримують його нагорі, а я стою у фонтані і мочусь із такою силою, що тільки бризки летять, я й сам — фонтан і несамовито фонтаную, і при цьому регочу божевільним сміхом, і сеча хлюпоче в усі боки на дорослих і дітей, тут її на всіх вистачить, і вона хлюпає на дивні вігеландівські рельєфи немовлят, підкинутих догори кінським копитом, і скелетів, і рибалок, і товстозадих дам, і звідкіля він усе це взяв, питається, голубчик наш Вігеланд, він же був просто хворий, хворий на голову, потік звів його з розуму так само, як він зводить з розуму й мене, бо якщо вода почала підніматися — наша справа проти неї пропаща, і от я перетворився на фонтан, фонтан із сечі, і мочитися — це ж такий захват, я якось раптом по-новому на це подивився, я, здається, зовсім інакше починаю ставитися до цього процесу, схоже, я почну пити сечу, як китайці, — божевільний, звісно, народ, але мені пора бігти далі, бо, випустивши з себе на волю сечу, я відчув надзвичайний приплив сил, я вискакую з фонтана і вилітаю на бігову трасу, я бачу Фінляндію і «Норцинк» далеко попереду, але я мчу зі страшенною швидкістю, з такою швидкістю, що дерева і люди втрачають свою деревну і людську подобу, зливаючись у кольорові смуги, в яких мозок уже нічого не в змозі розрізнити, незважаючи на те, що я, як уже говорилося, використовую потужність свого мозку в набагато більшому обсязі, аніж інші, от як швидко я мчу, я ж біжу сьогодні за «Сокола», я біжу за команду «Сокіл», проте трішечки, зізнаюся, і за себе теж, мені ж і за себе треба якось позмагатись, помститися за свої невдачі, тому я зовсім не холодна бігова машина, як я думав, а гаряча й самотня людина, яка біжить, рятуючи своє життя, і в цю мить я повертаю наліво, через міст, і от нарешті той самий підйом, я роблю ривок, у мене в запасі ще багато сил для ривка, тому я рвонув уперед і от уже обігнав Фінляндію, а про «Норцинк» і казати годі, і ні той, ні інший із суперників нічим на це не можуть відповісти, та й що б вони могли мені сказати, хіба що фінською, та я їх все одно не зрозумію, тому вони мовчать і не дають відповіді, і, вирішивши, що їм нічим відповісти, я обертаюся до Фінляндії і кажу: може, ти тепер стулиш пельку і помовчиш хвилиночку? І потім я їх лишаю позаду вже остаточно, і тепер я — найсильніший, моя взяла, а не Фінляндії, ролі змінилися — це класичний варіант, це сюжет для кіно, і моя взяла, бо в ту мить, коли Фінляндія вже вирішила, що лишила мене в хвості, я рвонув уперед, і вийшло, що моя взяла, бо такі правила, можеш запитати кого завгодно, саме так і повинно бути за всіма правилами скрізь, де є правила, а це означає, що більш-менш в усьому світі.

Я вибігаю на вулицю Нобельсгате в самотній величі; певна річ, я не абсолютний лідер забігу, але я лідер відносно фінів, і наше змагання перетворилося на жорстокий двобій між Срібною Стрілою і «Соколом», з одного боку, і білою людиною, представленою фінами, — з іншого; тут розгорнулася основна боротьба, все інше було так, між іншим, і всі інші учасники та команди не являли жодного інтересу, і першим на вулицю Нобельсгате вибіг я, і я знову роблю ривок, хоча в цьому більше немає необхідності, і єдине, що мене ще турбує під час ривка, — це оте щодо перших, які стануть останніми, і навпаки, адже тепер-то я виграю, і тут уже я не хочу виявитися останнім, хоча за інших обставин, коли я програю, я, звісно ж, мрію стати першим, — одне слово, я хочу бути першим, і коли виграю, і коли програю, що, мабуть, можна назвати цілком природним бажанням, і от я передаю естафетну паличку Сестрі і продовжую бігти з нею поруч, бо не відчуваю ніякого бажання зупинитися. Я випив сили з Фінляндії і сам став таким же сильним, як вона, я сповнений наснаги, тоді як Фінляндія вибилася із сил: спочатку Фінляндія  випила мої сили й зміцніла за мій рахунок, а тепер я випив сили Фінляндії і зміцнів за її рахунок, тобто перемогла повна справедливість, думаю я, усе правильно, так і мало статися: Фінляндія вибилася з сил і лежить пластом на Нобельсгате, а я біжу, як довгов’язий болотяний птах, вулицями Осло, тріумфуючи свою перемогу, біжу пліч-о пліч з Сестрою, яка теж біжить легко й бадьоро, ми з нею — два довготелесі болотяні птахи, які линуть до місця гніздування, а моя частка від влади ЗМІ залишилася в парковому фонтані у вигляді сечі, влада — це паскудство, думаю я, і тепер я безвладний, та зате переможець, безвладний переможець, і я захистив свою честь, нарешті вона — моя, я нею володію, і після того, як Сестра передала естафетну паличку наступному бігунові, ми не зупиняючись побігли далі, рука в руці, по вулицях, і ми біжимо все швидше, бо у мене такий надлишок сил, що я ділюся з нею зайвим, і вона радісно приймає мій дар.

Нарешті ми добігли додому, зупинилися, вражені метушнею, пожежники та поліцейські огородили наш будинок заборонними стрічками, не пропускаючи нікого у двір, в якому я живу; нас зустрів розгублений Бім з Біблією під пахвою і розповів, що вони його таки знайшли; вони — це Торгрім і його компанія; пустоголові розшукали Біма і стали стукати, вимагаючи, щоб він їх впустив, але Бім їм не відчиняв, тоді вони влаштували пожежу в коридорі, щоб спалити Біма; як вони й сказали, іншого виходу у них, мовляв, не лишилося, от вони й підпалили двері зовні, та Бім зумів вибратися через вікно, скочив на якийсь дах, потім на веранду, забіг у чиюсь квартиру і вибіг на вулицю, і скоро пожежа охопила весь двір, каже Бім; і от полум’я палахкотить, у вогні метушаться пожежники з топірцями, шлангами та іншим спорядженням, заливають усе навколо водою; вони ллють воду тоннами, але вода ніяк не діє на полум’я, цього разу вода, як виняток, приречена на поразку, як Фінляндія; полум’я настільки потужне, що вода перед ним ніщо; у мене від цього видовища немов камінь з душі звалився, я насолоджуюся нікчемністю води — води, що спасувала, потоку, що програв, і я відчуваю, що вогонь мені не страшний, я ніколи не боявся вогню, вогонь ніколи мені не загрожував і не оселявся в моїй душі, як вода, яка мені загрожувала й оселилася в моїй душі (нижче ти знайдеш ряд запитань щодо твоїх думок і почуттів, написано в опитувальному листі, і якщо в останні тижні або місяці ти був не таким, як зазвичай, то відповідаючи, пригадай той час, коли ти був у нормальному стані), і зараз, дивлячись на бурхливий вогонь, в якому згорає все, що стосується Фінляндії, я подумки бачу, як ховається в душовій брошура, сподіваючись там перечекати пожежу, щоб потім я знайшов її на згарищі і відніс завтра вранці в посольство, та її надії марні — брошурі ніколи не бувати в посольстві, їй взагалі ніде не бувати, полум’я спалить всю душову, вода у водонагрівачі випарується, і водонагрівач згорить у вогні, пожежа сильніша за всіх, а вода — безсилий карлик, а це означає, що Фінляндія лежить у труні і в її труну забили останній цвях; і, дивлячись на те, як яскравим полум’ям горить Фінляндія, я відчуваю, як повертаюся до свого нормального стану; виявляється, дивитися на цю пожежу мені приємно, я відчуваю те ж саме, що повинен відчувати австралійський абориген, який щойно дізнався від свого батька про єдино можливий спосіб землеробства, що полягає в тому, щоб спалити все дотла, і тоді на цьому місці виросте щось нове; і тут я раптом розумію, що це справедливо не лише для Австралії, але й для Осло. Це ж так просто! І як я раніше не здогадався! Треба було давно самому все спалити, та тоді я цього ще не знав, бо я був суцільною водою і потопом, усе моє єство розчинилося у воді, але це зробили за мене пустоголові, вони думали, що дістали мене, та вони мене не дістали, а, навпаки, допомогли, і я двічі за сьогоднішній день став переможцем Фінляндії. Який день! — думаю я. Який дивовижний день! Тепер, коли Фінляндія більше не стоїть на заваді, я можу проявити свою справжню сутність; я цвіту, як квітка, як болотяний птах, адже в мені є щось від цибатої болотяної птиці, як мені часто доводилося чути; і от ми стоїмо втрьох — Бім, Сестра і я — і дивимося на пожежу, і ми стоїмо, міцно обнявшись, і з кожним спалахом вогню я все більше повертаюся до свого нормального стану, в якому я існував до того, як пішли сни про воду, як забрали моє авто, і до того, як у моє життя увійшла Фінляндія; і мені вже не потрібно пригадувати той час, коли я був у нормальному стані, властивому мені до того, як я змінився, бо той час повернувся, я, так би мовити, повернувся на стартову позицію, я знову той самий, колишній, та водночас інший, бо в пожежі згорає моя самотність. Така щаслива пожежа. Найкраща пожежа в моєму житті.

Примітки

1

Норвезьке національне свято, приурочене до дати прийняття першої норвезької конституції 1814 року.

2

«Між битвами» — назва п’єси класика норвезької літератури Бйорнстьєрне Бйорнсона (1832–1910).

3

Седергран Едіт (1892–1923) — шведськомовна фінська поетеса, родом з Петербурга. Померла від туберкульозу.

4

Кірвесніємі Мар’я Лійса (при народженні Хямяляйнен) — фінська лижниця, переможниця Олімпіади.

5

У Фрогнер-парку під відкритим небом знаходиться більше ста скульптур, створених норвезьким скульптором Густавом Вігеландом (1869–1943) у період 1924–1943 років.

6

Євангеліє від Матвія, 10,6.

7

Слова з дитячої пісеньки про весну Гофмана фон Фаллерслебена.

8

Біслет — стадіон в Осло.

9

«Стіна» (англ.).

10

Сага про Ньяля: ісландські саги. — М., 1956. — Гл. XXV / пер. С. Кацнельсона.

11

Сага про Ньяля: ісландські саги. — М., 1956. — Гл. СХХХ / пер. В. Беркова.

12

Жорсткий (англ.).

13

«Мені-то яка з цього користь?» (Англ.)

14

Високі результати (англ.).

15

«З Африки» — назва книги датської письменниці Карен Бліксен.

16

Промови Високого /пер. А.І. Корсуна / Старша Едда: давньоісландські пісні про богів та героїв. М.-Л., 1963. С. 16–17.

17

У мене була ферма у Фінляндії (англ.).

18

Євангеліє від Івана, 13,31.

19

Євангеліє від Матвія, 21,1—16.

Content

Ерленд Лу
Найкраща країна у світі,
або
Факти про Фінляндію

Примітки