Старша Едда. Епос

«Старша Едда»  — уламок загублених часів

«Старша Едда» (ісл. «Saemundar Edda», вона ж «Семундова Едда», вона ж «Поетична» чи «Пісенна Едда») — пам'ятка давньоісландської словесности, взірець класичного епосу індоєвропейської традиції, одне з головних джерел для вивчення давньоісландської мови і скандинавської міфології. Значимість її для германської культури (не в останню чергу — для доби романтизму) можна зіставити зі значимістю Гомерового епосу для античної культури (опосередковано — і для європейської загалом) і «Махабхарати» та «Рамаяни» — для культури індійської. Відомого нам вигляду «Старша Едда» набула у XIII ст. — добі запису більшости ісландських саг, формування корпусу наративів давньоісландської літератури. Основний рукопис складається з 29 пісень міфологічно-героїчної тематики, проте в інших джерелах (переважно — сагах) збереглося ще близько десяти типово «еддичних» пісень (нинішнє видання їх не містить).

Усі варіанти назви епосу є умовними. Чому «Старша», чому «Семундова», чому «Поетична», чому, зрештою, «Едда»? Відповісти на ці запитання неможливо без екскурсу в історію віднайдення самого рукопису. XVII століття для тодішніх скандинавських держав — Данії й Швеції — це не лише доба економічної, політичної й військової експансії, але і культурного та інтелектуального піднесення. Так, на хвилі цікавости до давніх пам'яток в Ісландії (тодішній данській колонії) починається посилений пошук рукописів. 1643 року єпископ Брюнйольв Свейнссон знайшов старий пергаментний кодекс, що містив пісні про богів і героїв. Свейнссон поквапився приписати його авторство Семундові Сіґфуссону, більш знаному як Семунд Мудрий (1056 — 1133) — ісландському священникові й ученому, заразом — відомому фольклорному персонажу, мудрагелю й чаклуну. З легкої руки Свейнссона цей кодекс і дістав назву «Saemundar Edda». Втім, на сьогодні серед дослідників уже давно існує консенсус про те, що Семунд не має до «Семундової Едди» жодного стосунку.

Отже, із «Семундовою» ясно. Чому — «Старша»? Цю назву епос дістав на противагу «Молодшій Едді» («Едді Сноррі» або «Прозовій Едді»). Сноррі Стурлусон (1178 — 1241), ісландський політичний діяч, поет і науковець, створив у першій половині XIII ст. свого роду підручник для скальдів (поетів), який і назвав «Еддою». «Едда Сноррі» також містить відомості міфологічного характеру, проте записана здебільшого прозою (тому також називається «Прозовою Еддою»). «Молодшою» ж вона зветься тому, що за низкою лінгвістичних характеристик «Семундова Едда» є старшою від «Едди Сноррі» щонайменше на сотню років.

Нарешті, саме слово «Едда» не дуже надається до вичерпної інтерпретації. За однією з версій, назва рукопису походить від назви хутора Одді, де Сноррі мешкав, коли працював над ним. За іншою, «Едда» є похідним від óðr — «поезія», «натхнення», «одержимість» — і може означати щось на кшталт «поетика». Проте одне з найдавніших значень цього терміна — «прабаба», саме у цьому сенсі edda вжито, зокрема, у «Пісні про Ріґа» («Rígsþula», строфа 4). Чому Сноррі спало на думку назвати підручник з поезії «Прабабою»? Маємо хіба спекулятивного характеру припущення: позаяк ув «Едді» йдеться про діяння богів і героїв, її зміст можна уподібнити фольклору про давнину, традиційними носіями і ретрансляторами якого в усній формі є старі жінки (втім, див. далі термін þulr).

Після смерти єпископа Брюнйольва Свейнссона рукопис потрапив до Копенгагену — як і більшість давніх ісландських рукописів. До 1971 року він зберігався у Королівській бібліотеці, через що дістав назву «Codex Regius» («Королівський кодекс») 2365, або, скорочено, CR 2365. Нині зберігається у Рейк'явіку. Дослідники сходяться на тому, що манускрипт було укладено у другій половині XIII ст. на основі давнішого рукопису, про який, одначе, нічого не відомо. Судячи з лексичних, морфологічних і граматичних маркерів, багато пісень набули свого нинішнього вигляду ще в XI сторіччі.

«Codex Regius» складається із шести зшитків: п'ять із них мають вісім аркушів завбільшки приблизно 13x19 см., і ще один, останній, має п'ять аркушів. Між четвертим і п'ятим зшитками є чималий проміжок: здається, бракує цілого зшитка на вісім аркушів, про зміст якого ми можемо лише здогадуватися. Також пошкоджені тексти кількох пісень. Перші перекладачі й видавці «Едди» докладали зусиль для реставрації чи й реконструкції пошкоджених місць, але позаяк такі реконструкції відбуваються переважно на підставі смаків і поглядів того чи того дослідника, без вичерпної аргументації, перекладач нинішнього видання відмовився від подібних експериментів і в процесі перекладу спирався винятково на нормалізований текст класичного видання «Старшої Едди» видатного норвезького філолога Сюфуса Бюґґе (1876), в якому подається найбільш точна і повна картина рукописного матеріалу.

Загальноприйнятим є поділ «Старшої Едди» на два основні текстові корпуси: «Пісні про богів» та «Пісні про героїв». Цей поділ є суто умовним (себто в рукописі спеціально не відображається) і відбувається на підставі заголовків і абзаців манускрипту, а також — тематики пісень. Перші десять пісень присвячені пригодам скандинавських богів, асів і ванів, та їхніх одвічних супротивників — турсів, йотунів, тролів. Ці пісні є одним з основних джерел наших відомостей зі скандинавської міфології. Так, перша пісня, «Пророцтво Вьольви», розповідає про нордичну космогонію (створення світу) і есхатологію (його загибель). Деякі відомості про устрій всесвіту містяться у «Бесіді з Вафтрудніром» і у «Промовах Ґрімніра». Низка пісень присвячена подорожам бога Тора, захисника богів і людей, і його битвам із хтонічними чудовиськами. Пісня «Пересварка Локі» є прикладом жанру senna — «сварка», одного з чільних жанрів давньогерманської традиції, а також пояснює, як склалися обставини, які в майбутньому мають призвести світ до загибелі. Нарешті, «Повчання Високого» (Одіна, голови германського пантеону) є водночас джерелом:

а) життєвих настанов для різних соціальних прошарків;

б) скандинавських міфів, які почасти сягають корінням доби індоєвропейської спільноти; в) відомостей про магічні практики Старої Півночі.

«Пісні про богів» ілюструють низку міфологем, спільних для переважної більшости індоєвропейських міфологій. До них належить: образ Світового Дерева; мотиви самогубства божества; битви з драконом (так званий «основний міф» індоєвропейської традиції); протистояння між двома родами богів (аси проти ванів); між богами і давнішими, хтонічної природи створіннями (аси і вани проти турсів); традиційний пантеон, члени якого символізують не лише природні, але і соціальні явища (але очолюваний не громовержцем, як зазвичай, а божеством насильницької смерти); мотив чарівних яблук, що подовжують життя; сакралізація війни і двобою; сюжет створення світу з фрагментів тіла прадавньої велетенської істоти; кінець світу внаслідок останньої битви добра і зла; відродження світу. Розкривається також походження соціальних практик (заручини, шлюб, війна, укладення миру тощо). Більшість пісень має давнє, ще континентальне походження, деякі ж було створено вже за доби вікінгів (ІХ-ХІ ст.) або й пізніше. Питання про вплив християнства на епос, базований на язичницькому матеріалі, залишається відкритим.

Корпус пісень про героїв присвячений видатним постатям і чільним сюжетам германської традиції — Вьолунду, Хельґі, легендарним родинам — Вьольсунґам і Гюкунґам, драмі довкола персон Сіґурда, Брюнхільд, Ґудрун і Атлі. Відповідно цей корпус можна умовно поділити на три нерівномірні частини: «Сказання про Вьолунда», що є перехідним від пісень про богів до пісень про героїв; триптих про Хельґі, перша пісня якого оповідає про Хельґі, сина Хйорварда, а дві другі — про іншого Хельґі, сина Сіґмунда Вьольсунґа, проте, крім спільного імени, таке поєднання можна обґрунтувати фабулярними ходами, притаманними обом наративам; і, зрештою, Вьольсунґо-Нібелунґівський сюжет — без перебільшення, центральний сюжет для героїчної германської літератури як скандинавської, так і континентальної. Варто сказати про нього кілька слів.

Сюжет цей загальновідомий, тож тут ми просто нагадаємо його основні перипетії. Юний герой Сіґурд з роду Вьольсунґів мститься за батька, вбиває дракона Фафніра, здобуває його скарб (який виявляється проклятим), пробуджує зі сну войовницю Сіґрдріву (згодом ототожнену з Брюнхільд) і отримує від неї поради та настанови, після чого братається з вождями бургундів, синами Гюкі, Ґуннаром і Хьоґні, та бере шлюб із їхньою сестрою Ґудрун. Брати через підбурювання ображеної Брюнхільд, заздрощі й жагу до скарбів убивають Сіґурда, а Ґудрун видають за короля гунів Атлі. Атлі й сам не проти заволодіти скарбами, тому запрошує до себе братів жінки й убиває їх. Ґудрун мститься йому за це і вирушає до заморської країни, де бере третій шлюб із королем на ймення Йонак. Її дочку Сванхільд видають заміж за короля ґотів Германаріха, але той убиває її через перелюб. Сини Ґудрун вирушають мститися за сестру, та це їм вдається не повністю.

Історія про Сіґурда (Зіґфріда німецької традиції) з'явилася вочевидь внаслідок нашарування давніх міфів та історичних подій доби Великого переселення народів на германську культурну матрицю вендельського періоду (VI — VIII ст.) та їхнього переосмислення за доби вікінгів і згодом, на континенті, в класичному середньовіччі. Прототипом головного героя став, радше за все, король франків Сіґберт, прототипом брата його жінки Ґудрун/Крімгільди і водночас — винуватця його загибелі Ґуннара/Ґунтера — король бургундів Ґундіхар, прототипом Атлі/Етцеля став повелитель гунів Аттіла, згадується під іменем Йрмунрекка король остґотів Германаріх. Відомо, що гуни на чолі з Аттілою 437 року знищили королівство бургундів на Райні. Сам Аттіла помер 453 року за дивних обставин. За однією з версій, його вбила на шлюбному ложі його нова дружина Ільдіко (Ільда, Хільда, звідки імена «Крімгільда», Ґудрун скандинавської традиції, сестра королів-бургундів Ґуннара й Хьоґні, дружина вбитого ними Сіґурда, і «Ґрімхільд», матір Ґудрун). Кривава драма, що розгортається при дворі короля гунів Атлі у «Гренландській пісні про Атлі» й у «Гренландських промовах Атлі», радите за все має за фабулярну основу самі ці дві ключові події. Згодом у цю історію були вплетені постаті Сіґберта, Германаріха, а також братів Саріуса й Амміуса з народу росомонів та сестри їхньої Сунільди (Хамдір, Сьорлі й Сванхільд з «Підбурювання Ґудрун» та «Промов Хамдіра»).

Варто зазначити, що цей сюжет набув величезної популярности у Німеччині та Скандинавії (забутий прямими нащадками учасників — франками, ґотами, бургундами тощо), але реалізується у геть протилежні способи. Якщо у німецькій «Пісні про Нібелунґів» жінка мететься власним братам за вбитого ними чоловіка, то у «Старшій Едді» та «Сазі про Вьольсунґів», навпаки, жінка мететься новому чоловікові за вбитих ним родичів. У першому випадку ілюструється феодальна мораль, за якою чоловік є важливішим за родичів, у другому — мораль родова, за якою кревні важливіші за чоловіка. Другий мотив є вочевидь давнішим, як давнішою є і скандинавська версія вьольсунґо-нібелунґівського сюжету.

Лінія самого Сіґурда є інтерпретацією індоєвропейських міфів: герць із драконом, здобуття скарбів, помста за старшого родича, шлюбні випробування, пробудження валькірії (сюжет «Сплячої красуні»), мотив протистояння воїна і коваля тощо. Тут Сіґурд виступає як традиційний індоєвропейський культурний герой, який упорядковує хаос у космос єдино доступним йому способом — за допомоги насильства. З низки цих пригод вибивається хіба що «Пророцтво Ґріпіра», яке вважається відносно пізнім твором, де Сіґурд отримує пророцтва про свою долю і загибель. Тут проявляється риса германського фаталізму: дізнавшись про свій життєвий шлях, Сіґурд не прагне щось змінити або його уникнути, навпаки, вирушає назустріч напророченому. Саме тому він є взірцевим германським героєм (але те саме можна сказати і про його вбивць Ґуннара й Хьоґні, та й про його жінку Ґудрун). Чому ж ці давні міфи були переосмислені у зв'язку з франкським королем Сіґбертом, важко твердити напевно (якщо взагалі можна довіряти версії про Сіґберта як про прототип Сіґурда).

Вплив скандинавської міфології на добу романтизму і навіть на сучасну масову культуру важко переоцінити, проте це тема окремих розвідок. Для нас тут є важливим лише той факт, що «Старша Едда» лишається одним із ключових джерел для дослідження скандинавської міфології. Але не менший інтерес цей епос становить і для філологів. Адже «Старша Едда» писана давньоісландською мовою, як і переважна більшість ісландських саг, тож дає можливість вивчати мовний матеріал XI—XIII сторіч. До того ж «Едда» містить чимало архаїзмів і лексичних форм, не характерних вже для мови саги. Давньоісландська мова, як і мова Норн і мова рунічних написів, використовується для реконструкції мови Давньої Півночі (dånsk tunga, «данська мова»), а разом з готською, давньоанглійською, давньоверхньонімецькою — для реконструкції прагерманської мови й у індоєвропейських мовних студіях, і тут «Едда» є незамінною скарбницею архаїчної лексики. Цілий мовний пласт «Едди» є прикладом поетичного кодування, тобто слів, не характерних для прози, вживаних винятково у поезії — aldar 'люди', gamli 'орел', geiri, gim 'вогонь', gjálfr 'хвилі' (пор. англ. gulf і нім. Golf), gramr, siklingr 'король', 'правитель', 'лідер', bekker 'річка', bifröst 'веселка', brim, Rakni, geimr 'морe', flotnar 'мореплавці', álfröðull, «сяйво альвів», 'сонце', fljóð 'жінка' tramar 'тролі', 'злі духи' тáпі 'місяць' (у прозі вживається також, але досить рідко) тощо.

При тому, «Старша Едда» є цілком інакшою формою поезії, ніж та, що набула широкого поширення за доби вікінгів і міцно вкорінилася в Ісландії — себто ніж поезія скальдів. Власне, еддична і скальдична поезії — не лише дві різні форми поезії, вони протиставляються одна одній за багатьма параметрами. Так, поезія скальдів міцно прив'язана до певного розміру — тоді як еддична строфа тяжіє до цілком інакшої розстановки наголосів, до розмірів, вочевидь, більш архаїчних, та й цей розмір не завжди дотримується (що ми бачимо хоча б на прикладі «Пісні про Харбарда»). Скальдична строфа містить зазвичай чотири рядки — еддична від шести до восьми. Вірш скальда — це або твір з якоїсь нагоди («віса»), або хвалебна пісня на честь правителя («драпа»), або любовна поезія («мансонґ»), або так званий «нід» — образливий вірш, або, іноді, заклинання. Еддична ж пісня є повноцінним наративом із фабулою, присвячений давноминулим подіям, що іноді прямо підкреслюється. Твір скальда майже завжди має автора, тоді як еддична пісня — це фольклор, результат переспіву з покоління у покоління певного сюжету. Можна обережно припустити, що до запису еддична поезія побутувала в усній традиції так званих тулів (þulr). Цим давнім словом з поетичного тезаурусу, якщо вірити словникові Ричарда Клісбі й Ґудбранда Віґфуссона, позначається знавець давніх переказів, поет, мудрець, можливо, чаклун. Окрім «Едди», слово вживається на рунічних написах на каменях, але вже на момент запису «Едди» вийшло з широкого вжитку. Можна припустити (це не може бути чимось більшим, аніж спекуляцією), що у залізну добу в скандинавському (і, ширше, германському) середовищі існував прошарок людей, основним ремеслом яких було зберігання й ретрансляція міфів, а також, імовірно, релігійно-магічні практики — це і були тули. За доби вікінгів традиція тулів помітно редукується, аж до такого стану, що ми можемо більш-менш певно твердити, що особливої касти інтелектуалів-жерців, подібної до кельтських друїдів або до індійських брахманів, станом на Х — ХІ ст. у Скандинавії вже не існує (якщо не брати до уваги язичницький храм в Уппсалі). Постає нове суспільство і нова поезія — поезія скальдів, тоді як давні епічні пісні переважно зберігаються в народній пам'яті, поступово втрачаючи актуальність через запровадження християнства (але тут «героїчним» пісням пощастило більше, ніж пісням про богів). Якщо еддичну і скальдичну поезію щось і ріднить, то це метричні прийоми — алітерація (коли у строфі кілька слів мають починатися з одного приголосного звуку) і кеннінґ (особливий рід тропів, коли два і більше предмети співставляються, щоб описати третій: «поле хвиль» — кеннінґ на позначення моря, «кінь відьми» — на позначення вовка, «володар перснів» — короля, «ялина намиста» — жінки тощо). Проте еддична поезія не прив'язана до цих метричних прийомів до такої міри, як поезія скальдів.

Нинішній переклад здійснено за нормалізованим текстом Сюфуса Бюґґе, підготовленим до видання Ґудні Йонссоном і виданим 1959 року в Рейк'явіку. У процесі перекладу була здійснена спроба якомога точніше відтворити оригінальні розмір і ритм, а також алітерацію, наскільки це дозволяють засоби української мови. Низка еддичних пісень («Пісня Дьорруда», «Пісня сонця», «Пісня про Ріґа», «Пісня про Ґротті» тощо), які не входять до «Codex Regius», на жаль, поки що залишаються не перекладеними. Сподіваємося, що наступне українське видання «Старшої Едди» міститиме й їх.

Віталій Кривоніс

Пророцтво Вьольви

1

Почуйте мене всі

священні родини[1],

малі та великі

Хеймдалля чада[2]!

Волієш, Вальфадре[3],

щоб мовила Вьольва

сказання про давнє,

що я пам'ятаю.

2

Я йотунів[4] знала,

до віку роджених,

що мене породили за давніх-давен;

дев'ять країв

і дев'ять початків

великого древа

межі[5] у землі.

3

За давніх часів

усе було пустка,

ні піску, ні моря,

ані хвиль холодних;

ані землі унизу,

ані небес нагорі, —

розверста безодня,

трава не росла.

4

Доки Бора сини[6]

твердь не піднесли,

ті, що Мідґард[7]

ошатний створили;

сяяло сонце

з півдня на стіни,

на луках зростали

зеленії трави.

5

Сонце із півдня,

місяцю дружнє,

правицю простягло

до краю небес;

сонце не відало,

де його хата,

місяць не відав

моці своєї,

зорі не знали,

де їм стояти.

6

Зійшлися владики

на долі престоли,

священні боги всі,

і радились разом;

ночі й нащадкам[8]

ім'я дарували,

ранок назвали

і полудень також,

присмерк і вечір,

щоб час рахувати.

7

Зустрілися аси

на Ідавеллі,

капища й храми

високі звели;

поставили кузню,

добре кували,

лещата зробили,

створили знаряддя.

8

У тевлі[9] на лузі

весело грали,

речі зазвичай

мали зі злота,

поки три діви

дуже потворні

не прийшли, турси[10],

із Йотунхейму[11].

9

Зійшлися владики

на долі престоли,

священні боги всі,

і радились разом,

хто має дверґів[12]

народ створити

з Бриміра крови

та Блаїна кости[13].

10

Мотсоґнір був

названий першим

з дверґів усіх,

а Дюрін — другим;

людських подобизн

багато зробили

дверґи із глини,

як Дюрін звелів.

11

Нюї, Ніді,

Норді, Судрі,

Аустрі, Вестрі,

Альтйов, Двалін,

Нар і Наїн,

Ніпінґ, Даїн,

Бівур, Бавур,

Бомбур, Норі,

Ан і Анар,

Оїн, Мйодвітнір.

12

Веґґ і Ґандальв,

Віндальв, Торін,

Трор і Траїн,

Тек, Літ і Віт,

Нюр і Нюрад,

ось перших я дверґів,

Реґін і Радсвірд, —

усіх я назвала.

13

Філі, Кілі,

Фундін, Налі,

Хепті, Вілі,

Ханнар, Свіур,

Біллінг, Бруні,

Більд і Бурі,

Фрор, Хорнборі,

Фрег і Лоні,

Аурванг, Ярі,

Ейкінск'яльді.

14

Час уже дверґів

з Дваліна стану

роду людському

назвати від Ловара,

тих, що явились

із ясного каменю

Аурванґа моря

на Йоруваллі.

15

То були Драупнір

і Дольґтрасір,

Хар, Хауґспорі,

Хлеванґ і Ґлої,

Дорі, Орі,

Дув, Андварі,

Скірфір, Аї.

16

Альв та Інґві,

Ейкінск'яльді,

Ф'ялар і Фрості,

Фіни і Ґіннар;

хай пам'ятають

весь довгий рід

Ловара чад,

доки люди живуть.

17

Аж троє прийшли

із того стану,

модних і лагідних

асів родини,

знайшли на землі —

лежали безсилі —

Аска та Емблу[14],

позбавлені долі.

18

Не мали ні подиху,

ані душі вони,

ні теплої крови,

безкровні обличчя;

подих дав Одін,

душу дав Хенір,

Лодур тепло дав

і колір обличчям[15].

19

Бачу, ген ясен,

наймення Іґґдрасіль,

древо, омите

білим потоком;

звідти роса

падає в доли,

вічнозелений

став над Урдбрунні[16].

20

З'явились там діви

три велемудрі[17],

просто з тих вод,

і під деревом сіли;

Урд звали першу,

другу — Верданді,

різали руни,

Скульд була третя.

Присуд судили,

життя обривали

всім, хто родився,

долю рекли.

21

Війну пам'ятає,

першу на світі,

Ґулльвейґ тоді

списами кололи,

і в залі Високих

спалили її,

тричі палили

тричі народжену,

довго палили;

вона й досі живе.

22

Хейд її звали,

як входила в хату,

відьма-віщунка,

мудра із посохом;

чари творила, як тільки могла,

чари на розпач,

радість робила

злостивим жінкам.

23

Зійшлися владики

на долі престоли,

священні боги всі,

і радились разом,

що мають аси

взяти за викуп,

чи мусять боги

про викуп забути.

24

Одін пожбурив

списа у військо,

війну розпочавши так

першу на світі;

знесли огорожу

твердині асів,

потиснули ворога вани

на полі борні[18].

25

Зійшлися владики

на долі престоли,

священні боги всі,

і радились разом,

хто небо згубити

зволив підступно,

чи тролям віддати

Ода дружину?

26

Тор в бій поринув,

сповнений гніву,

навряд чи всидів би —

такий був завзятий.

Вірні присяги,

землею та морем,

дужі боги

слово зламали.

27

Знає вона про Хеймдалля,

що слух його[19] сховано

під древом святим,

високим до неба;

бачить вона,

як падають води

з застави Вальфадра[20].

Чи знаю достатньо?

28

Якось до неї

ас завітав

старий і суворий

і в очі поглянув.

«Що в мене спитаєш?

Як мене випробуєш?

Все, Одіне, знаю,

де око твоє:

попід прегарним

джерельцем Міміра.

П'є мед Мімір

кожного ранку

з застави Вальфадра.

Чи знаю достатньо?»

29

Батько Військ дарував

їй персні й намиста,

отримав натомість

пророцтва і чари,

линув погляд її

світом широким.

30

Зріла валькірій[21]

вона всюдисущих,

ладних рушати

до ґотів народу[22];

Скульд щит тримає,

друга з них — Скьоґуль,

Ґунн, Хільд, Гьондуль

і Ґейрскьоґуль.

Нині всі названі

норни Володаря,

ладні рушати

полем валькірії.

31

Бачила Бальдра[23]:

скривавлений муж,

Одіна чадо,

злу долю спіткав;

стояв, тонкий станом,

високий, на полі,

стрункий і прегарний

пагін омели.

32

Зробив йому рану

той пагін чудовий,

скорботи політ,

Хьод його кинув.

Бальдрів брат був

народжений рано,

став Одіна син,

ніч проживши, бійцем.

33

Він рук не омив,

не чесав і волосся,

доки Бальдра кривдник

не ліг у багаття;

плакала Фріґґ

у Фенсалірі

над горем Вальхалли.

Чи знаю достатньо?

34

Сплів тоді Валі

пута жорстокі,

міцно тримали

тенета з кишок.

35

Бранець лежав

під Хвералундом,

схожий лицем

на підлого Локі.

Там сидить Сіґюн,

за мужем своїм

затьмарена горем.

Чи знаю достатньо?

36

Зі сходу біжить

отруйна ріка

з ножами й мечами,

Слід[24] її звуть.

37

Стоїть на півночі

у Нідавеллірі[25]

палац золотий

родичів Сіндрі[26];

інший стоїть

ув Окольнірі[27],

йотунів хутір

на ймення Бримір.

38

Дім вона зріла,

далеко від сонця

стоїть у Настрьонді[28],

на північ дверима.

Отрута стікає

крізь димохід,

критий той дім

плетивом змій.

39

Там вона бачила:

струмінь тугий

вбрід переходили

клятвопорушники,

підлі убивці

та перелюбники.

Там смокче кров

Нідхьоґґ із мерців,

людей хижо рве.

Чи знаю достатньо?

40

На сході сиділа

стара у Ярнвіді[29],

там породила

Фенріра рід[30].

Стане один

з того родоводу

нищити місяць

у троля подобі.

41

Тіла шматуватиме

мертвих людей,

оселю богів

багрянітиме кров'ю.

Сонячне світло

влітку зчорніє[31],

шаленітимуть бурі.

Чи знаю достатньо?

42

Сів там на кручі

та грав на арфі

велетки пастир,

радісний Еґтер;

над ним горлав

у гаю чарівнім

півень червоний

на ймення Ф'яллар.

43

Кричав над асами

Ґуллінкамбі[32],

будив героїв

Батька Дружин[33];

інший горлає

у підземеллі

чорно-кривавий

з оселі Хель.

44

Гарчить гучно Ґарм

на Ґніпахеллі,

пута порвуться,

жадібний рине.

Погляд мій мудрий

бачить далеко,

долю побідами

сильних я знаю.

45

Поміж братами

чвари почнуться,

родичі будуть

близьких убивати;

важко на світі,

наруга велика,

час меча і сокири,

тріснуть щити,

час вітрів і вовків,

доки світ не впаде,

жоден з людей

не зглянеться з інших.

46

Грають Міміра сини,

оголошено вирок

гуком гучним

Г'яллархорна.

Хеймдалль сурмить,

ріг у руці,

радиться Одін

з главою Міміра.

47

Тремтить Іґґдрасіль,

ясен поставний,

гуде древнє древо,

йотун звільнився.

Нажахані всі

на смерті шляху,

допоки Сурта

родич поглине.

48

Що із асами?

Що із альвами[34]?

Гримить Йотунхейм,

аси на тінґу[35],

дверґи стогнуть

у дверях камінних,

на горнім шляху.

Чи знаю достатньо?

49

Гарчить гучно Ґарм

на Ґніпахеллі,

пута порвуться,

Жадібний рине.

Погляд мій мудрий

бачить далеко,

долю побідами

сильних я знаю.

50

Хрюм йде зі сходу,

щит в нього з липи,

Йормунґанд[36] обернувся

у гніві великім.

Змій б'є у хвилі,

клекоче орел,

рве мертвих Нідфоль,

Наґльфар[37] пливе.

51

Човен зі сходу

рушить з Муспелля[38],

в човні його люди,

а Локі стерновий.

Велети рушать

з Жадібним разом,

з ними і брат

Бюлейста їде.

52

Сурт[39] їде з півдня

з губителем листя[40],

сяють мечі

на сонці богів,

гори зіткнулися,

відьми пощезли,

до Хель люд рушає,

тріснуло небо.

53

Прийшло до Хлін[41]

ще одне горе,

Одін став

з вовком на герць,

а вбивця Белі[42]

б'ється із Суртом;

мертвим впаде

відрада Фріґґ[43].

54

Гарчить гучно Ґарм

на Ґніпахеллі,

пута порвуться,

Жадібний рине.

Погляд мій мудрий

бачить далеко,

долю побідами

сильних я знаю.

55

Прийшов тут могутній

син Батька Побід[44],

Відар, на битву

зі звіром-стерв'ятником.

Бив сина Хведрунґа[45],

в серце йому

меча вгородив,

так мстив за батька.

56

Прийшов тут прекрасний

Хлодун нащадок[46],

йде Одіна син

на битву зі змієм,

люто вбиває

Мідґарда сторож,

будуть всі люди

кров'ю спливати;

зробив дев'ять кроків

моцний син Фьорґун,

убив його змій,

та ганьби він не звідав.

57

Сонце зчорніло,

земля кане в море,

зникають із неба

яснії зорі.

Гейзер парує,

пломінь нуртує,

жар завирує

аж до небес.

58

Гарчить гучно Ґарм

на Ґніпахеллі,

пута порвуться,

Жадібний рине.

Погляд мій мудрий

бачить далеко,

долю побідами

сильних я знаю.

59

Бачить вона:

здіймається з моря

знову земля,

рясно зелена.

Падають води,

злітає орел,

над гребнями хвиль

рибу шукає.

60

Зустрілися аси

на Ідавеллі,

згадали про модне

древо землі[47],

згадали вони

величні діла,

згадали і Фімбульта[48]

руни прадавні.

61

Там мають знову,

колишнім подібні,

тевлі злоті

в траві віднайтися,

що мали вони

за давніх часів.

62

Будуть зростати

жита без засіву,

зростеться все зламане,

повернеться Бальдр,

житиме з Хьодом

у Хрофта[49] палатах,

в обійсті богів.

Чи знаю достатньо?

63

Тут кинув Хенір

прут ворожіння[50],

жити синам

братів обох

випало в домі вітрів[51].

Чи знаю достатньо?

64

Бачить вона —

будинок стоїть,

гарний мов сонце,

злотом сяє на Ґімлі.

Там мають жити

воїни вірні,

там же довіку

будуть щасливі.

65

Йде тоді владний

суддя і господар,

сходить могутній

правити всім.

66

Йде тоді темний

летючий дракон,

сяючий змій

з Нідавеллір;

летить понад полем,

тримає у кігтях

трупи Нідхьоґґ.

Тепер вона щезне[52].

Повчання Високого

I

1

Двері усі,

як прийдеш додому,

ти роздивись,

ти перевір,

бо невідомо,

недруг який

там причаївся.

2

Щедрому шана!

Гість прибуває,

де має він сісти?

Квапиться дуже

до вогнища той,

хто здалеку прийшов.

3

Вогонь потрібен

тому, хто прийшов,

і коліна замерзли.

Одяг і харч

згодяться тому,

хто рушив у гори.

4

Потрібна вода

тому, хто надходить,

рушник і запрошення гречне,

гідно учиниш,

його розпитавши

і слово почувши.

5

Мудрість потрібна

тому, хто далеко забрів;

знайоме все вдома;

сміються у вічі

дурню тому,

хто сяде між мудрих.

6

Розум свій муж

не має хвалити,

краще його приховати;

мудрий і тихий,

на хутір зайшовши,

шкоди нечасто зазнає;

бо друга вірнішого

нема у людини

за розум великий.

7

Муже обачний,

у гості як прийдеш,

тихо балакай,

вухами слухай,

очима дивись;

так робить всяк мудрий.

8

Той є щасливим,

хто здибати зміг

хвалу і пошану;

добру пораду

нелегко знайти

в грудях у інших[53].

9

Той є щасливим,

хто має собі

шану і мудрість;

пораду погану

муж часто знайде

в грудях у інших.

10

Ліпший тягар

чоловіку в дорозі —

це розум великий;

він кращий за скарб

у незнанім краю;

то бідних багатство.

11

Ліпший тягар

чоловіку в дорозі —

це розум великий;

кепський в дорогу

зробиш запас,

як пива нап'єшся.

12

Такого добра,

як люди гадають,

від пива не буде;

бо що більше п'єш,

то менше твій розум

належить тобі.

13

Чапля безпам'ятства

лине над світом,

розум краде у людей;

птаха отого крильми

зв'язаний був я

у домі Ґуннльод[54].

14

П'яний я був,

пива напився

у мудрого Ф'ялара;

те в пиві найкраще,

що хміль як піде,

повертається тяма.

15

Обачним і скромним

хай буде у князя нащадок,

і в січі відважним;

Веселий і радісний

буде хай кожен

до смертного ложа.

16

Дурня надія

смерти зректися,

уникнувши битви;

та старість настане,

не знайде ніхто

од неї прихистку.

17

Лупає дурень очима,

прийшовши до рідних,

мовчить чи балака;

та варто йому

зробити ковток, —

спливе його дурість.

18

Лиш той є розумним,

хто їздив далеко

у різні краї,

досвід його

часто підкаже,

що інший замислив.

19

Чарку тримаючи, муже,

пий медовуху, та в міру,

мову веди як годиться,

буде не дивно

ані для кого,

як спать рано підеш.

20

Жадібний муж,

не маючи тями,

жере собі до загину;

часто сміються

з пуза дурного,

як прийде до мудрих.

21

Знає худоба,

що скоро вже треба

іти з пасовиська;

а муж нерозумний

спинитись не може,

живіт напихає.

22

Муж нещасливий

і кепської вдачі

кепкує з усього;

знати не може,

хоча знати мав би,

що й сам не без вади.

23

Муж маломудрий

сидить цілу ніч,

роздумує думи;

стомиться він,

як ранок настане,

і вся з того користь.

24

Муж нерозумний

щирість помітить

у посмішці друга.

Де йому знати,

що з нього кепкують,

як з мудрими сяде!

25

Муж нерозумний

щирість помітить

у посмішці друга;

та знайде він,

прийшовши на тінґ,

прихильників мало.

26

Муж маломудрий

гадає — все знає,

як в хаті сидить;

путнього зможе

мало сказати,

коли запитають.

27

Муж нерозумний,

як прийде у гості,

хай краще мовчить;

ніхто не помітить,

як мало він знає,

коли небагато і скаже;

та муж нетямущий

знати не може,

що бовкає він забагато.

28

Мудрим вважають

того, хто спитає

і сам розповість,

жоден сховати

не зможе з людей,

що трапив собі на шляху.

29

Хто багато балака,

не може змовчати,

той бовкне дурницю;

хто прудко вертить

язиком без упину,

часто поплатиться важко.

30

Поглядів зверхніх

на інших не кидай,

в гості прийшовши;

мудрим ся дуже хтось має,

поки його не питають,

і весело далі святкує.

31

Мудрим ся має,

хто з хати чкурнув,

образивши гостя;

не знає дотепник,

що жартом своїм

гнів набалакав на себе.

32

Люди частенько

ґречними є навзаєм,

аж посваряться раптом,

чвари старі

ладні згадати,

перечить гість гостю.

33

Рано поснідай,

та в гості зібравшись,

добре поїж.

Сидить і сопе

той, хто голодний,

і зможе промовити мало.

34

Звивистий шлях

до кепського друга,

хоч хата його недалеко,

до доброго друга

дорога проста,

хоч і неблизько живе.

35

Гість, як прийшов,

сидіти не має

задовго в господі;

збридне і друг,

як мешкає довго

в хаті чужій.

36

Дім — це чудово,

хоча б і малий,

та ти в ньому ґазда;

хоч дві лиш кози

і дах із лози, —

ліпше це, ніж просити.

37

Дім — це чудово,

хоча б і малий,

та ти в ньому ґазда;

серце кривавить

у того, хто харч

має просити.

38

Мужу не гідно

зброю забути,

в мандри зібравшись;

бо невідомо,

коли на шляху

спис знадобиться.

39

Не знаю тих добрих

і щедрих людей,

хто дару не візьме,

чи скнари такого,

що дяки не прийме

за свій подарунок[55].

40

За статками тими,

що їх нажито,

побиватись не варто;

візьме набуте все ворог,

те, що гадав дати другові,

вийде на гірше.

41

Зброю і одяг

друзям даруй,

то їх вельми потішить;

щедрий і щирий

дружбу зміцнить,

якщо буде доля ласкава.

42

Другу своєму

вірним будь другом,

даром плати за дарунок;

кпина за клину

гідна віддяка,

за зраду — обман.

43

Другу своєму

вірним будь другом,

також і друзям його;

з недругом друзів

жоден з мужів

знатись не мусить.

44

Знай же, як є в тебе друг,

якому ти віриш

й від нього добра дожидаєш,

думками ділися із ним,

дарунки роби,

часто навідуй.

45

Як маєш знайомця,

віри якому не ймеш,

та хочеш від нього добра,

красно із ним розмовляй,

мислі приховуй,

обманом за зраду плати.

46

Також із тим,

кому віри не ймеш

і маєш підозри:

мусиш всміхатись йому,

розмовляти красиво;

подібним плати за подібне.

47

Юний я був,

мандрував самотою,

шлях загубив;

скарб віднайшов,

як попутника здибав:

людям людина радіє.

48

Щедрим, відважним

ліпше живеться,

рідко вони лиха спізнають,

а муж нещасливий

жахається всього,

мов скнара від дару[56].

49

Одіж свою

дав я у полі

двом дерев'яним мужам[57];

людської подоби

це їм надало:

ганьбиться, хто голий.

50

Сохне сосна,

що росте самотою,

корою не вкрита;

так і людина

без інших людей.

Нащо їй довге життя?

51

Пломінь яскравий

палає між друзів непевних

повних п'ять днів[58],

а шостий настане,

згасне вогонь,

і дружбі кінець.

52

Великий дарунок

не завжди згодиться,

часто придбаєш за менший;

за півпаляниці

та чарку неповну

друга я здибав.

53

В малої піщинки,

у хвильки малої

і розуму мало.

Також і люди

не всі розумаки;

порівну всяких на світі.

54

Мудрим помірно

буть має муж,

мудрувати не варто;

ліпше живеться

людям таким,

що не розумні надміру.

55

Мудрим помірно

буть має муж,

мудрувати не варто;

мудрих серця

рідше радіють,

ніж у немудрих.

56

Мудрим помірно

буть має муж,

мудрувати не варто;

долю свою

наперед хто не зна,

живе безтурботно.

57

Жар від жарини

прийме вогонь

й від пломеню пломінь;

людина в людини

науки дістане,

у тиші — здуріє.

58

Рано вставай,

як хочеш забрати

в інших добро чи життя;

не матиме здобичі

лежачий вовк,

а заспаний муж — перемоги.

59

Рано вставай

і йди до роботи,

коли трударів небагато;

бариться чимало,

хто зранку проспав,

багач, хто бадьорий.

60

Дошок для даху

й доста кори

може відміряти ґазда,

і заготує,

скільки потрібно,

дров на пів року.

61

Вмитий і ситий

на тінґ вирушай,

хай би одежа негарна;

взуття і штанів

не стидається муж,

як і коня в поводу,

кращого він не дістав.

62

Голову хилить

гнівно орел

над хвилями давнього моря;

також і муж

між ворогів,

як не має підтримки.

63

Спитати і мовити

той має вміти,

хто хоче прозватися мудрим;

відати мусить

один, а не двоє,

решта узнає від трьох.

64

Силу свою

має розумний

обачно являти;

виявить він

і поміж звитяжців

за інших сильнішого.

65

...

за певні слова,

сказані мужем,

іноді важко платити.

66

Бувало, зарано

приходив я в гості

або надто пізно;

тут випили пиво,

там ще й не варили,

немилий, на кого не ждали.

67

Тут і там на гостину

запросять мене,

як м'яса не буду просити,

чи два шматки шинки

я другу віддам,

один в нього з'ївши.

68

Вогонь — це чудово

для роду людей

і сонячне світло,

здоров'я міцне,

як має людина,

й без лиха життя.

69

Той ще не зовсім нещасний,

хто має погане здоров'я;

хтось є синами щасливий,

мудрістю інший,

отарою тучною — третій,

хтось добрими справами славний

70

Краще живим

бути, ніж мертвим,

завжди живий наживеться;

я бачив: багаття

здіймалось багатому,

та був він приречений смерті.

71

Їздити верхи

може кульгавий,

пасти череду — однорукий,

стане в пригоді й сліпець,

доки не спалять,

і жодного зиску з мерця.

72

Син — це чудово,

хай навіть спізнився

побачити батька;

пам'ятний камінь[59]

край шляху не стане,

як син не воздвигне.

73

Двоє з одним ворогують,

язик голову згубить;

під кожним плащем

рука, разити готова.

74

Ніч весело стріне,

хто має добрі припаси[60],

реї короткі на судні;

тривожна осіння пітьма;

зміниться вітер

не раз у п'ять днів,

частіше — за місяць.

75

Статок великий

часто з людини

дурника робить;

один є заможним,

інший — бідняк,

і в тому не винен.

76

Гине худоба,

родичі гинуть,

і смертний ти сам,

та смерти не відає

слава гучна

гідних учинків.

77

Гине худоба,

родичі гинуть,

і смертний ти сам,

та знаю одне,

що смерти не звідає:

присуд живих про мерця[61].

78

Повно добра

я зрів у Фіт'юнга[62] роду,

та стали вони жебраками;

так і багатство

жартує з тобою,

друг цей непевний.

79

Муж маломудрий,

раптом діставши

статок чи жінки кохання,

стане пихатим,

але не розумним,

зайде далеко в нахабстві.

80

Ось що скажу,

як про руни спитаєш,

відомі богам, —

їх дужі[63] створили,

а викарбував їх чаклун[64];

краще тому, хто мовчить.

81

День під вечір шануй,

жінку — на вогнищі[65],

меч — після бою,

діву, як стала твоєю,

лід, як тримає,

пиво, як випив.

82

Дрова на вітрі рубай,

у моря погоди чекай,

дівчину зваблюй в пітьмі, —

день усе бачить;

човен хай морем біжить,

а щит — захищає,

меч хай рубає,

а діва — цілує.

83

Пиво край вогнища пий,

ковзай по кризі,

шкляву кобилу купи,

а меч, як іржавий[66],

вдома коня нагодуй,

хорта ж — у сусіда[67].

II

84

Правду скажу:

мужу не варто

жінки словам довіряти,

круту верткому —

серця в них подібні[68],

і зрада у грудях лежить.

85

Луку, що тріснув,

вогню, що палає,

вовку прудкому,

галасливій вороні,

свині, що вищить,

без кореня древу,

хвилі високій,

казану, що кипить,

86

летючій стрілі,

валу, що пада,

кризі осінній,

змії, що згорнулась,

жіночим словам,

ламкому мечу,

ведмежим забавам

і конунга синові,

87

хворій худобі,

холопу свавільному,

лестощам відьми,

ворогу мертвому,

88

раннім врожаям

віри йняти не варто,

як і юному синові;

погоді для сівби

і розуму сина

вірити надто не треба.

89

Братовбивці нащадку,

як стрінеш його на шляху,

хаті палаючій,

коню зашвидкому, —

бо стане нездатним,

як ногу зламає, —

вірити муж не повинен

всьому, що названо тут.

90

Жінку кохати чарівну,

що змислила підступ,

як на коні без підків

прудкому, дворічному

і норовливому,

льодом чвалати,

чи у негоду

човен вести без стерна,

чи гнати кульгавому

оленя в горах.

91

Нині скажу я,

бо знаю напевно:

брешуть і жони, й мужі;

хто ґречно мовить,

намисливши підлість,

той й мудрому баки заб'є.

92

Будь красномовним,

скарби обіцяй,

як хочеш від жінки кохання,

личко хвали,

вроду жіночу:

завжди жадане дістанеш.

93

За любов зневажати

жоден з мужів

інших не має;

часто і мудрий

втратить у пристрасті розум;

дурневі то невтямки.

94

Зневажати не завжди

муж має інших

за те, що всякого трапить;

здуріє й мудріший

з людських синів

од дужої хіті.

95

Тобі лиш відомо,

що в серці твоєму,

які там думки;

розпач — хвороба,

важча за інші,

які лиш відомі знавцям.

96

Звідав я це,

як сидів в очереті,

чекав на миленьку;

тіло і серце

віддав би за неї,

та втримать не зміг.

97

Біллінґа доньку,

що спала на ложі,

знайшов сонцесяйну[69];

слави-бо ярла[70]

не так я жадав,

як бачити любе обличчя.

98

«Як вечір настане,

ти, Одіне, прийдеш,

як маєш до діви розмову;

знати про це

ніхто не повинен,

бо вийде на гірше».

99

Потім я зник,

і кохання, здалося,

затьмарило розум мені;

одне мав на думці,

що стане моєю

вона неподільно.

100

Я згодом прийшов:

були наготові

ратники збройні

з вогнем смолоскипів,

і купи колод,

що шлях заступили мені.

101

Ближче до ранку

я знову прийшов,

вартові вже поснули;

сіру я суку знайшов

замість пригожої діви,

до ложа прив'язану.

102

Діва вродлива часами,

як викрити зможеш її,

підлості має на думці.

Звідав я це,

коли намагався

звабити жінку на втіху;

отримав ганьбу

від мудрої діви,

а втіхи знайшов я замало.

III

103

Будь вдома веселий

й з гостями привітний,

і глузд бережи,

май пам'ять і мовистим будь,

як хочеш прозватись премудрим,

добра тим дістанеш;

йолопом зветься,

хто мало що може сказати,

то доля немудрих.

104

У давнього йотуна був я,

назад повернувся:

мало дістав би мовчанням;

слів я чимало

промовив і став переможцем

у Суттунґа залах.

105

Ґуннльод мене частувала

на золотому престолі,

підносила меду;

кепсько віддячив

я згодом за це,

за чемні вітання,

за щиру любов.

106

Раті[71] пащека

з волі моєї

гризла каміння,

знизу й згори

йотунів стіни постали

мені на погибель.

107

Добрий дарунок діставши,

потішився вельми,

як мудрий зуміє,

бо Одрерір[72]

нині забрав

до давнього князя.

108

Зміг би навряд чи

полишити я

йотунів дім,

якби не Ґуннльод,

жінка пригожа,

яку обіймав я.

109

Наступного дня

рушили хрімтурси[73]

спитати Високого

в чертогу Високого.

Чи Бьольверк, питали,

додому вернувся,

чи Суттунґ його погубив?

110

Заприсягнувся Одін

на персні священнім[74];

чи можна йому довіряти?

Суттунґа зрадив,

викравши зілля,

плакала Ґуннльод.

IV

111

Чари промовлю

з чарів престолу

понад Урдбрунні,

зрів я у тиші,

зрів я у мислях,

слухав я мову людей;

руни пізнав я безцінні,

радились там,

в оселі Високого,

в палатах Високого,

так я почув і скажу:

112

Поради такі, Лоддфафніре,

ти нині отримай, —

як добре затямиш,

стане в пригоді почуте:

вночі не підводься,

як тільки за кимсь не слідкуєш,

або перевірити треба,

чи в домі немає чужих.

113

Поради такі, Лоддфафніре,

ти нині отримай, —

як добре затямиш,

стане в пригоді почуте:

відьму на ложі,

ти обійнявши, не спи

й вона тебе хай не голубить.

114

Так вона вчинить,

що стануть нелюбі тобі

тінґи та мова людська;

їсти не схочеш,

ані з людьми спілкуватись,

сповниться смутком твій сон.

115

Поради такі, Лоддфафніре,

ти нині отримай, —

як добре затямиш,

стане в пригоді почуте:

жінку чужу

ради забави

не зваблюй ніколи.

116

Поради такі, Лоддфафніре,

ти нині отримай, —

як добре затямиш,

стане в пригоді почуте:

в гори чи фьорди

як вирушаєш,

їжі надовго візьми.

117

Поради такі, Лоддфафніре,

ти нині отримай, —

як добре затямиш,

стане в пригоді почуте:

людям недобрим

жодні незгоди свої

довіряти не варто,

бо злії люди

добром не відплатять

за щирість твою.

118

Спіткало нещастя,

я бачив, єдного мужа

через облудне слівце

жінки лихої;

брехливий язик

зробив його мертвим.

119

Поради такі, Лоддфафніре,

ти нині отримай, —

як добре затямиш,

стане в пригоді почуте:

знай же, як є в тебе друг,

якому ти віриш,

часто навідуй його,

бо заростають

кущами й травою високою

стежки, якими не ходять.

120

Поради такі, Лоддфафніре,

ти нині отримай, —

як добре затямиш,

стане в пригоді почуте:

добра людина

для довгої бесіди годна,

то поміч тобі у житті.

121

Поради такі, Лоддфафніре,

ти нині отримай, —

як добре затямиш,

стане в пригоді почуте:

дружбу міцну

ніколи в житті

розривати не квапся;

серце скорбота поглине,

як щиро не зможеш

ні з ким розмовляти.

122

Поради такі, Лоддфафніре,

ти нині отримай, —

як добре затямиш,

стане в пригоді почуте:

жодних розмов

вести не варто

з дурком безголовим,

123

бо кепська людина

завжди забуде

відплатити за добре,

а гарна людина

добро пам'ятає,

відплатить пошаною.

124

Людині близькій

можеш довірити

всі думи свої;

це завжди краще,

ніж недомовки;

другові всяке кажи.

125

Поради такі, Лоддфафніре,

ти нині отримай, —

як добре затямиш,

стане в пригоді почуте:

трьох навіть слів пошкодуй

для мужа лихого,

часто на краще уникнути

бійки на стежці вузькій.

126

Поради такі, Лоддфафніре,

ти нині отримай, —

як добре затямиш,

стане в пригоді почуте:

чоботаря не навідуй,

ні зброяра-списотеслю,

якщо сам собі ти зарадиш,

спис із держалом поганим

чи чоботи кепсько пошиті

мороки тобі завдадуть[75].

127

Поради такі, Лоддфафніре,

ти нині отримай, —

як добре затямиш,

стане в пригоді почуте:

вчинки паскудні

паскудними й зви,

пощади не дай ворогам.

128

Поради такі, Лоддфафніре,

ти нині отримай, —

як добре затямиш,

стане в пригоді почуте:

ніколи поганому

ти не радій,

шукай лиш добра.

129

Поради такі, Лоддфафніре,

ти нині отримай, —

як добре затямиш,

стане в пригоді почуте:

вгору очей

в бою не підводь, —

заклякне заклятий

чужинськими чарами

навіть хоробрий.

130

Поради такі, Лоддфафніре,

ти нині отримай, —

як добре затямиш,

стане в пригоді почуте:

як з жінкою гарною хочеш

розмову ти мати приємну

і втіху отримати з нею,

ласкаво до неї звертайся

і слово тримай непохитно;

добро не набридне людині.

131

Поради такі, Лоддфафніре,

ти нині отримай, —

як добре затямиш,

стане в пригоді почуте:

витримку май,

та не будь нерішучим;

з хмільним будь обачним

й з чужою дружиною,

по-третє, затям,

з крадіями не знайся.

132

Поради такі, Лоддфафніре,

ти нині отримай, —

як добре затямиш,

стане в пригоді почуте:

кпити й сміятися

з гостя здалеку

ніколи не варто.

133

Часто не знають

на посиденьках,

хто завітав;

муж ніби і добрий,

але не без вади,

стане в пригоді й поганий.

134

Поради такі, Лоддфафніре,

ти нині отримай, —

як добре затямиш,

стане в пригоді почуте:

над сивим співцем

не смійся ніколи,

благо нерідко у слові старого;

часто із торби старої

слово розумне дістанеш,

з тої, що висить з міхами,

шкурами вкрита,

з ґляґами поруч.

135

Поради такі, Лоддфафніре,

ти нині отримай, —

як добре затямиш,

стане в пригоді почуте:

на гостя не гримай,

геть не жени,

поможи йому в скруті.

136

Висадять браму,

як будеш пускати

всіх на подвір'я.

Персні даруй,

інакше добром

тебе не згадають.

137

Поради такі, Лоддфафніре,

ти нині отримай, —

як добре затямиш,

стане в пригоді почуте:

як пива нап'єшся,

земля допоможе,

земля-бо лікує похмілля;

вогонь — від хвороби,

а дуб — від закрепу,

від зурочень — колосся,

а жито — від грижі, —

назване тут допоможе, —

а від укусів — верес,

а руни — від лиха,

землиця ж вологу поглине.

V

138

Знаю, висів я

на вітрі холоднім

аж дев'ять ночей,

списом пробитий

Одіну в дар,

сам собі в жертву,

в гіллі того древа,

чиє коріння

сягає глибин,

людям незнаних[76].

139

Ніхто не живив мя,

ніхто не поїв,

дивився додолу,

руни підняв я,

із криком підняв їх,

аж потім упав я.

140

Дев'ять чарівних пісень

спізнав я від Бьольторна сина,

Бестли[77] батька,

випив я чарку

віщого меду,

зілля з Одрериру.

141

Отримав плоди

я мудрости тої,

мов жито, ростив їх,

словом від слова

мову творив,

ділом від діла

справу вершив.

142

Руни знайдеш

і знаки премудрі,

знаки великої сили,

знаки великої моці,

викарбував їх чаклун

а боги їх створили,

а Хрофт[78] крясив кров'ю[79].

143

Одін у асів,

Даїн — у альвів,

і Двалін у дверґів,

Асвід у йотунів,

сам я створив їх[80].

144

Зможеш їх різати?

Зможеш тлумачити?

Зможеш офарбити?

Зможеш ужити?

Зможеш спитати?

Зможеш ти жертву принести?

Зможеш роздати?

Зможеш ти требу покласти?

145

Богів краще геть не питати,

ніж класти їм треби без міри,

дарунок відплатою цінний;

краще вже ніц не роздати,

ніж забагато колоти.

Так Тунд[81] накреслив

усіх смертних долю,

там він вознісся, коли повернувся[82].

VI

146

Пісню я знаю,

незнану і жінці вождя,

і роду людей.

Як буде потреба,

вона допоможе

від горя й печалі,

у справах важких.

147

Знаю я інше закляття,

людям корисне,

що хочуть хвороби зціляти.

148

Знаю і третє:

як матиму сильну потребу

себе захистити у битві,

леза ворожі я так зачаклую,

що стане та зброя нікчемна.

149

Знаю четверте:

як мені путами

члонки зав'яжуть,

так заспіваю,

що вільним зроблюся,

звільнять кайдани

ноги і руки.

150

Знаю і п'яте:

як в битві у мене

стріла полетить,

кину лиш погляд —

і спинить стріла

смертельний політ.

151

Знаю і шосте:

як шкоду мені

зроблять корінням[83],

людина така

словом моїм

буде у владі моїй.

152

Знаю ще й сьоме:

як пломінь побачу

над домом з гостями на лавках,

пожежу приборкаю,

дам раду з вогнем,

таке заспіваю закляття.

153

Восьме я знаю,

всім воно, певно,

буде корисним:

ненависти паростки

поміж людей

на дружбу зверну.

154

Знаю дев'яте:

як буде потреба,

човен нестиме на скелі,

вітер я втишу,

вали водяні

й хвилі на морі впокорю.

155

Знаю десяте:

відьму побачу

в небі над дахом,

так я вчиню,

що втратить вона

тіло своє,

тяму свою.

156

Одинадцяте знаю:

як з друзями опліч

у битву порину,

так заспіваю,

що кожен із них

буде захищений,

буде незборений,

вийдуть вони переможцями.

157

Знаю дванадцяте:

побачу на древі

людину повішену,

руну таку

я тоді витну,

що мрець оживе

і мовить до мене.

158

Знаю тринадцяте:

юного князя

водою скроплю[84],

вражений в битві

той не впаде:

не згине від зброї.

159

Чотирнадцяте знаю:

воно допоможе

сказання ректи

про асів і альвів,

їх я всі знаю;

то зможе лиш мудрий.

160

Знаю п'ятнадцяте,

спів Тьодреріра[85]

дверґам при Деллінґа[86] дверях:

силу він асам співав,

альвам — пошану,

а Хрофтові — розум.

161

Знаю шістнадцяте:

з гожою дівою

втіхи коли забажаю,

так закручу я думки

білорукої панни,

що знатиму всі її мислі.

162

Знаю сімнадцяте,

ним непомітно

розум у жінки вкраду.

Це заклинання

затям, Лоддфафніре,

надовго собі;

дістанеш добра, як затямиш,

потрібне отримаєш,

матимеш бажане.

163

Вісімнадцяте відаю,

його не відкрию

ані дівчині, ні жінці, —

краще за все,

як знатиму сам;

тут пісні кінець, —

не звірюсь нікому,

хіба лиш моїм

сестрі чи дружині.

VII

164

Се є Повчання Високого,

мовлені в домі Високого,

людям на користь,

тролям невгодні.

Шануйся, хто мовив,

шануйся, хто знає,

радій, хто затямив,

Шануйся, хто слухав.

Бесіда з Вафтрудніром

Одін промовив:

1

«Порадь мені, Фріґґ[87],

час мені їхати

до Вафтрудніра;

знаннями своїми

помірятись хочу

з турсом всемудрим».

Фріґґ одказала:

2

«Вдома лишайся,

любий Герфадре[88],

в обійсті богів,

бо з-поміж йотунів

не відаю рівного

в знаннях Вафтруднірові».

Одін промовив:

3

«Багато я їздив,

багато я звідав,

багато я сильних спізнав;

бажаю дізнатись,

як Вафтруднірові

ведеться в палатах його».

Фріґґ одказала:

«Щасливо рушай,

щасливо вертай,

щастя тобі на шляху!

Мудрість нехай

допоможе Всебатькові[89]

бесіду з йотуном вести».

5

Вирушив Одін

поговорити

з йотуном мудрим;

прибув Іґґ[90] до хати

Імового батька[91]

і в залу ступив.

Одін промовив:

6

«Шана тобі, Вафтрудніре!

Нині прийшов я

тебе повидати;

волію дізнатись,

чи ти наймудріший,

чи йотун всемудрий?»

Вафтруднір мовив:

7

«Що се за муж

у залах моїх

словами жбурляє?

Назовні не вийдеш

з покоїв оцих,

як мудрим себе не покажеш!»

Одін промовив:

8

«Я Ґаґнрадом[92] звуся;

з дороги мене

змучила спрага,

стомила мандрівка, —

жадаю запросин

й гостинности, йотуне».

Вафтруднір мовив:

9

«Ґаґнраде, чом ти

у сінях стоїш[93]?

Проходь та у залі сідай!

Подивимось нині,

хто розумніший,

гість а чи йотун старий[94]!»

Одін промовив:

10

«Муж незаможний,

як до заможного прийде,

мовчить або каже, що треба;

балакучий надміру,

думаю, здибає лиха

від кригосердого[95]».

Вафтруднір мовив:

11

«Скажи мені, Ґаґнрад,

якщо вже стояти волієш

і мудрістю мірятись,

як зветься кінь,

що возить на спині

день для людей?»

Одін промовив:

12

«Скінфаксі зветься,

він ясную днину

людям везе;

найкращим конем

із гривою світлою

вважається він у хрейдґотів[96]».

Вафтруднір мовив:

13

«Скажи мені, Ґаґнрад,

якщо вже стояти волієш

і мудрістю мірятись,

хто той жеребчик,

зі сходу що возить

ніч для богів?»

Одін промовив:

14

«Хрімфаксі кінь той,

що ніч доправляє

для добрих богів;

піна з вудил його

крапає вранці;

звідти роса у долинах».

Вафтруднір мовив:

15

«Скажи мені, Ґаґнрад,

якщо вже стояти волієш

і мудрістю мірятись,

як зветься ріка

між йотунів землями

та володінням богів?»

Одін промовив:

16

«Іфінґом зветься ріка

між йотунів землями

та володінням богів;

вільно біжить,

ніколи її

мороз не скує».

Вафтруднір мовив:

17

«Скажи мені, Ґаґнрад,

якщо вже стояти волієш

і мудрістю мірятись,

як зветься поле,

де буде битва

між Суртом й богами благими?»

Одін промовив:

18

«Віґрід — те поле,

де буде битва

між Суртом й богами благими;

сто переходів —

то довжина

і ширина поля бою».

Вафтруднір мовив:

19

«Мудрий ти, гостю,

сідай же на лавку,

з турсом розмову тримати,

закладемо голови,

гостю кмітливий,

заставою в нашім змаганні».

Одін промовив:

20

«Скажи тепер ти,

як розум тобі допоможе,

і ти, Вафтрудніре, тямущий,

звідки земля появилась

і небо високе, повідай,

о йотуне мудрий?»

Вафтруднір мовив:

21

«З Іміра[97] плоті

земля утворилась,

а гори — з кісток,

небо — із черепу

інистохолодного троля,

а з крови — моря».

Одін промовив:

22

«Скажи тепер вдруге,

як розум тобі допоможе,

і ти, Вафтрудніре, тямущий,

місяць від кого походить,

який люди бачать вгорі,

і сонце так само?»

Вафтруднір мовив:

23

«Мундільфарі — ім'я

місяця батька,

і сонця так само;

обходити небо

щодня вони мають,

так міряють час».

Одін промовив:

24

«Скажи тепер втретє,

як розум тобі допоможе,

і ти, Вафтрудніре, тямущий,

від кого походить

день над людьми

і з мороком ніч?»

Вафтруднір мовив:

25

«Деллінґом зветься,

хто день породив,

а Нйор — батько ночі;

повню й безмісячну ніч

створили боги,

щоб міряти час».

Одін промовив:

26

«Скажи учетверте,

як розум тобі допоможе,

і ти, Вафтрудніре, тямущий,

від кого походить зима

і лагідне літо

у мудрих богів?»

Вафтруднір мовив:

27

«Віндсваль[98] — ім'я

батька зими,

а літа — Свасуд[99]».

Одін промовив:

28

«Скажи тепер вп'яте,

як розум тобі допоможе,

і ти, Вафтрудніре, тямущий,

хто старшим з асів

чи з Іміра роду

був за давніх часів?»

Вафтруднір мовив:

29

«За многії зими

до того, як землю створили,

народжений був Берґельмір,

Був Трудґельміром

батько його,

і Аурґельмір — його дід».

Одін промовив:

30

«Скажи тепер вшосте,

як розум тобі допоможе,

і ти, Вафтрудніре, тямущий,

від кого пішов Аурґельмір

з йотунів роду,

турсе премудрий?»

Вафтруднір мовив:

31

«Еліваґару[100]

крапали бризки,

йотун із хвиль утворився;

з нашого лютого роду

всі так з'явились,

тому ми й жорстокі».

Одін промовив:

32

«Скажи тепер всьоме,

як розум тобі допоможе,

і ти, Вафтрудніре, тямущий,

робом яким породив

йотун безумний нащадків,

жінки не маючи?»

Вафтруднір мовив:

33

«Під пахвою виросли

у хрімтурса мудрого

дочка і син;

нога від ноги

народила у нього

шестиголового сина».

Одін промовив:

34

«Увосьме скажи,

як розум тобі допоможе,

і ти, Вафтрудніре, тямущий,

що ти найперше

тримаєш у пам'яті,

турсе всемудрий?»

Вафтруднір мовив:

35

«За многії зими

до того, як землю створили,

народжений був Берґельмір;

ось перше, що я

пам'ятаю і бачив:

як у труну його клали».

Одін промовив:

36

«Скажи удев'яте,

як розум тобі допоможе,

і ти, Вафтрудніре, тямущий,

звідки вітри прибувають,

летять понад хвилями,

людям невидимі?»

Вафтруднір мовив:

37

«Хресвельґом[101] зветься

йотун в орлиній подобі,

аж на краю землі він сидить;

крила його

здіймають вітри

над усіма племенами».

Одін промовив:

38

«Скажи удесяте,

як розум тобі допоможе,

і ти, Вафтрудніре, тямущий,

звідки з'явився

Нйорд[102] серед асів —

у храмах і капищах

вельми шанований він,

хоч асам не родич».

Вафтруднір мовив:

39

«У Ванахеймі

родився той бог,

до асів пішов як заручник;

по гибелі світу

вернеться він

до ванів премудрих».

Одін промовив:

40

«Скажи в одинадцяте,

що то за місце, —

кожного дня там січуться?

Обрані воїни,

в битвах полеглі,

сидять і бенкетують потому».

Вафтруднір мовив:

41

«Ейнхерії[103] всі

в Одіна місці[104]

січуться щодня;

Обрані воїни,

в битвах полеглі,

сидять і бенкетують потому».

Одін промовив:

42

«Скажи у дванадцяте,

звідки ти долі богів

знаєш усіх, Вафтрудніре?

Про йотунів тайни

і всіх ти богів

правду повідав,

турсе всемудрий».

Вафтруднір мовив:

43

«Про йотунів тайни

і всіх я богів

мовити зміг,

бо цілий світ

довелося об'їхати;

дев'ять світів я навідав,

пекельний Ніфльхель[105];

мертві туди потрапляють».

Одін промовив:

44

«Багато я їздив,

багато я звідав,

доста я дужих спізнав:

хто вижити зможе,

коли всі погинуть

після жахної зими[106]?»

Вафтруднір мовив:

45

«Лів і Лівтрасір[107],

вони будуть жити

у лісі Ходдмімір;

ранкова роса

їм буде за їжу;

плем'я людей відродять».

Одін промовив:

46

«Багато я їздив,

багато я звідав,

багато я дужих спізнав:

звідки-бо з'явиться сонце

на рівному небі,

як Фенрір[108] його пожере?»

Вафтруднір мовив:

47

«Єдину дочку

народить Альврьодулль[109]

до смерти від Фенріра;

загинуть боги,

і матері шляхом

діва поїде».

Одін промовив:

48

«Багато я їздив,

багато я звідав,

багато я дужих спізнав:

що за три діви

літають над морем,

гарнопремудрі?»

Вафтруднір мовив:

49

«Три ручаї ся

зливають над хатою

дочок Мьоґтрасіра,

добрими духами долі[110]

знають їх в світі,

хоч троє ті мають

за родичів йотунів[111]».

Одін промовив:

50

«Багато я їздив,

багато я звідав,

багато я дужих спізнав:

хто володітиме

спадком богів,

як Суртове полум'я[112] згасне?»

Вафтруднір мовив:

51

«Відар і Валі[113]

обійстя богів обживуть,

як Суртове полум'я згасне,

Моді та Матні[114]

Мйолльнір[115] одержать

по Вінґніра[116] смерти».

Одін промовив:

52

«Багато я їздив,

багато я звідав,

багато я дужих спізнав:

як має Одін

скінчити життя,

коли загинуть боги?»

Вафтруднір мовив:

53

«Вовча пащека

поглине Альдфадра,

та Відар помститься;

пащу холодну

він розірве,

помсту звершить».

Одін промовив:

54

«Багато я їздив,

багато я звідав,

багато я дужих спізнав:

що Одін на вухо

власному синові мовив,

як той на багаття ступив[117]?»

Вафтруднір мовив:

55

«Не знає ніхто,

що ти на вухо

синові мовив;

приречений смерті,

виніс я вирок собі,

долю богів провістив;

нині в речах

поступився я Одіну;

ти відтепер наймудріший».

Промови Ґрімніра

Про синів Храудунґа конунга

Конунг Храудунґ мав двох синів. Один звався Аґнар, а інший — Ґейрред. Аґнару було десять зим, а Ґейрреду — вісім. Якось вони удвох рушили на човнику з рибальськими снастями трохи порибалити. Здійнявся сильний вітер, і їх віднесло у відкрите море. Крізь нічний морок дісталися вони землі та подалися вгору, де зустріли бідне селянське подружжя. Поселяни надали їм притулок. Бабця заопікувалася Аґнаром, а дідо — Ґейрредом.

Навесні старий дав їм човника. Старенька пішла їх проводити, а старий мав тим часом нетривалу бесіду з Ґейрредом.

Вони піймали попутній вітер і дісталися батькових володінь. Ґейрред був на носі човна. Він першим сплигнув на землю, затим відштовхнув човника і мовив: «Пливи тепер, і хай тебе тролі візьмуть».

Човен рушив у відкрите море, а Ґейрред пішов до батька. Його добре зустріли. На той час його батько помер, Ґейрред був обраний конунгом та став достойним мужем.

Одін і Фріґґ сиділи на Хлідск'яльві та оглядали всі світи. Одін мовив: «Бачиш Аґнара, свого підопічного, що він наплодив потвор із тролицею з безодні? А Ґейрред, мій підопічний, став конунгом і нині тримає землі».

Фріґґ мовила: «Він є скупий на харчі: морить голодом гостей, коли їх прибуває забагато».

Одін відказав, що це велика брехня. Вони побилися об заклад.

Фріґґ послала свою служницю Фуллу до Ґейрреда. Та мала застерегти конунга про чужоземного чаклуна, що прибув на його землі, а впізнати його можна буде за тим, що жоден собака, навіть найлютіший, не розкриє на нього пащу.

То і справді був великий наклеп, буцімто конунг Ґейрред не є щедрим на харч, але подорожнього, на якого не нападе жоден пес, він усе одно повелів схопити. Той носив синього плаща і назвався Ґрімніром, а більше нічого про себе не сказав, як його не розпитували. Конунг звелів віддати його на тортури, аби зробити балакучішим, і посадити між двох палаючих багать, де той і просидів вісім ночей.

Ґейрред конунг мав сина віком у десять зим, названого Аґнаром на честь брата його батька. Аґнар пішов до Ґрімніра і подав йому повний ріг, аби той напився, і сказав, що конунг чинить зле, катуючи безвинну людину. Ґрімнір випив. Та полум'я зростало і почало його пекти. Тоді він мовив:

1

Пломінь яскравий

плоть мені палить;

облиш мене, жару!

Одіж горить,

задути не можу,

вогонь огортає.

2

Вісім ночей я сиджу

між палючих вогнів,

ніхто не подав

питва ані їжі,

крім Агнара єдного,

що правити має,

Ґейрредів син,

землю тримати.

3

Шануйся ти, Агнаре,

щастя тобі

сам Вератюр[118] позичає;

за теє питво

отримаєш ти

істинно гарну віддяку.

4

Земля є щаслива,

я бачив, лежить

близько до асів і альвів,

а у Трудхеймі

житиме Тор

до загину богів.

5

Ідалір[119] — зветься

тая місцина,

де Улль[120] звів палаци,

Альвхейм[121] даровано

в давні часи

Фрейрові сильними[122].

6

Третій є двір,

де лагідні боги

сріблом прикрасили зали;

то — Валаск'яльв,

зведений асом

за давніх-давен.

7

Сокквабекк[123] — четвертий,

хвилі холодні

над ним плескотять;

там Одін і Сага[124]

п'ють кожного дня

радість із чаш золотих.

8

Гладсхейм[125] — то п'ятий,

де злотосяйна

Вальхалла стоїть;

збирає там Хрофт

кожного дня

збройноубитих мужів.

9

Впізнати неважко,

у зали які

Одін вертає:

списи там за балки,

щити — за покрівлю,

кольчуги на лавках.

10

Впізнати неважко,

у зали які

Одін вертає:

вовк там сидить

коло брами на захід,

літає орел нагорі.

11

Трюмхейм[126] — то шостий,

Тьяці[127] обійстя,

дужого йотуна;

нині там Скаді[128] живе,

світлого бога дружина,

під батьковим дахом.

12

Брейдаблік[129] — сьомий,

зводив там Бальдр

зали свої;

в землях отих,

знаю напевно,

лиха не скоєно.

13

Хімінбйорґ[130] — восьмий,

мудрого Хеймдалля

там володіння;

там божий сторож

п'є у домівці,

радісний, сласні меди.

14

Фолькванґ[131] — дев'ятий,

Фрейя[132] там править,

сидячи в залі;

половину полеглих

щодня там збирає,

Одін — всіх інших.

15

Ґлітнір[133] — десятий,

має стовпи золоті,

і срібний там дах;

живе там Форсеті[134],

цілими днями

тяжби усі розбирає.

16

Ноатун[135] — одинадцятий,

зводив там Нйорд

зали свої;

людей покровитель

храмом керує,

обряди виконує.

17

Кущами рясніє,

високими травами

Віді — то Відара землі;

син там клянеться

верхи на коні

за батька помститись.

18

Андхрімнір-кухар

варить в Ельдхрімнірі

плоть Сехрімніра[136],

м'ясо чудове;

мало хто звідає

їжі ейнхер'їв.

19

Ґері та Фрекі[137]

м'ясом годує

переможний Герфадр;

тільки вином

живиться Одін

збройнопрекрасний.

20

Хуґін та Мунін[138]

щодня пролітають

над Йормунгандом[139];

страшно за Хугіна, —

раптом не верне! —

й так само за Муніна.

21

Рине між хвиль

риба Тйодвітніра[140],

Тунду[141] потоком;

струмінь, гадаю,

не подолає

вражений в битві.

22

Вальґріндом[142] зветься

брама священна до храму,

що в полі стоїть;

давні ворота

мало хто знає,

як відімкнути.

23

Брам п'ять десятків

і ще сорок входів

має, гадаю, Вальхалла;

вісім десятків ейнхер'їв

вийде із кожної брами,

рушивши в битву останню.

24

Кімнат п'ять десятків

і сорок покоїв, гадаю,

Більскірнір[143] має;

вмістять палати

нащадка мого

люду чимало.

25

Хейдрун — коза,

що стоїть на даху,

Лерадове[144] листя скубе;

з вимені в неї

тече світлий мед

у глек невичерпний.

26

Олень Ейктюрнір[145]

стоїть на даху,

Лерадове листя скубе;

роги роняють

краплі у Хверґельм[146],

ріки такі напувають:

27

Сід[147] і Від[148],

Секін і Екін,

Свьоль[149] і Ґуннтро,

Фйорм і Фімбультул[150],

Рін[151] і Реннанді,

Ґіпуль і Ґьопуль,

Ґьомуль і Ґейрвімуль[152], —

житла богів обтікають, —

Тюн і Він,

Тьолль і Хьолль,

Ґрад і Ґуннторін.

28

Віна[153] — одна,

друга — то Веґсвінн,

третя — Тйоднума,

Нют і Ньот,

Нонн і Хронн,

Слід[154] і Хрід[155],

Сільґ[156] і Їльґ[157],

Від і Ван,

Вьонд[158] і Стрьонд[159],

Ґьолль і Лейптр[160], —

плинуть біля людей,

падають в Хель.

29

Кормт і Ормт

і два Керлауґи

Тор переходить

кожного дня,

творить він суд

під Іґґдрасилем,

тоді асів міст[161]

палає вогнями,

води священні нуртують.

30

Ґлад і Ґюллір,

Ґлер і Скейдбрімір,

Сільврінтопп і Сінір,

Ґісль і Фальховнір,

Ґулльтопп і Леттфеті[162], —

аси на конях тих їздять

кожного дня,

суд їм творити

під Іґґдрасилем.

31

Корені три

ростуть на три боки

з-під Іґґдрасиля;

Хель попід першим,

другий — над турсами,

третій — над родом людей.

32

Рататоск[163] — білка,

бігати має

стовбуром ясена;

орлині слова

згори всі домчить,

розкаже Нідхьоґґу внизу.

33

Четверо оленів,

вигнувши шиї,

зелень скубуть:

Даїн і Двалін,

Дунейр і Дюратрор.

34

Гаддя повзучого

під Іґґдрасилем

дурневі не полічити:

Ґоїн і Моїй,

діти Ґрафвітніра,

Ґрабак і Ґрафвьоллуд,

Овнір і Свавнір,

знаю я, мають

те дерево гризти.

35

Аск Іґґдрасиль

як потерпає,

не відають люди:

віття їсть олень,

стовбур гниє,

жере знизу Нідхьоґґ.

36

Хріст і Міст, я волію,

хай мені ріг піднесуть,

Скеґґьольд і Скьоґуль,

Хільд і Труд,

Хльокк і Ґерфйотур,

Ґьолль і Гейролуль,

Рандгрід і Радґрід

і Реґінлейф, —

пиво ейнхеріям носять.

37

Арвак і Альсвінн[164]

сонце нагору,

стомлені, тягнуть;

їм попід плечі

аси поклали

ковальські міхи.

38

Сваліном[165] зветься

сонячний щит,

сяйво богів;

гори і море,

відаю, спалить,

якщо упаде.

39

Скьолль зветься вовк,

полює на світлу богиню

до самого лісу,

інший — то Хаті[166],

Хродвітніра[167] син,

їй передує на небі.

40

3 Іміра плоті

створено землю,

море — із крови,

гори — з кісток,

ліси — із волосся,

а з черепу — небо.

41

Бровами його

огороджено Мідґард

богами для роду людей;

з мозку його

хмари важезні

зробили на небі.

42

Улль привітає

і решта богів

того, хто полум'я втишить:

небо відкриється,

асів господа,

тому, хто зробить належне[168].

43

Івальда діти

за давніх-давен

створили Скідбладнір[169],

струг найстрімкіший,

світлому Фрейрові,

синові Нйорда.

44

Аск Іґґдрасіль —

краще з дерев,

Скідбладнір — з човнів,

Одін — із асів,

Слейпнір[170] — з коней,

Більрьост — з мостів,

Браґі[171] — зі скальдів,

Хаброк[172] — із яструбів,

Ґарм — із хортів.

45

Глянув я нині нагору,

до божих синів,

до них вознесуся;

мають зібратися

аси усі

в домі у Еґіра,

пити у Еґіра[173].

46

Звався я Ґрімніром,

звався Ґанґлері,

Гер'яном і Х'яльмбері,

Текком і Тріді,

Тудом і Удом,

Ґерблінді й Харом.

47

Садом і Свіпуллем

і Саннґеталлем,

Гертейтом й Хнікаром,

Бьольверком, Фьольніром,

Ґрімом і Ґрімніром,

Ґлапсвідом й Фьольсвідом;

48

Сідхорттом, Сідскеґґом,

Сігфадром, Хнікудом,

Альфадром, Вальфадром,

Атрідом і Фарматюром.

Ці імена

відтоді ношу,

відколи мандрую між люди.

49

Ґрімніром звався

я у Ґейрреда,

Яльком — у Асмунда,

К'яларом звався,

возячи сани;

Трор я на тінґу,

Відур — у битві,

Оскі та Омі,

Явнхар і Бівлінді,

Ґьондлір і Харбард —

поміж богами.

50

Свідур і Свідрір

я для Соккміміра,

в дурні пошив

давнього йотуна,

стало життя

сина Мідвітніра

здобиччю в битві словесній[174].

51

Пива ти, Ґейрреде,

пив забагато;

тяжко образив ти гостя,

не буде тобі

допомоги від мене,

ані од решти ейнхер'їв,

ані від Одіна шани.

52

Багато я мовив,

а ти мало втямив,

недобрий твій друг[175];

меч мого друга

бачу я нині

весь у крові.

53

Жертву, вражену лезом,

нині отримає Іґґ,

знаю про тебе:

життя добігає кінця;

діси розгнівані[176],

нині ти зможеш

Одіна взріти,

тому підійди, як посмієш.

54

Одіном нині назвуся,

Іґґ мені інше ім'я,

звався я Тундом,

Баком і Скілвінґом,

Вавудом і Хрофтатюром,

Ґаутом й Яльком між асів,

Овніром, Свавніром, —

гадаю, слова ці

всі стали мною єдиним[177].

Конунг Ґейрред сидів, тримаючи на колінах меча, оголеного до половини. Почувши, що Одін наближається, він підвівся, щоб закрити Одіна від полум'я. Меч випав з його руки і встряв руків'ям донизу. Конунг спіткнувся і перечепився, меч його прохромив, і він помер. Тоді Одін зник. Аґнар же став конунгом і довго правив.

Промови Скірніра

(Поїздка Скірніра)

Фрейр, син Нйорда, якось сидів на Хлідск'яльві та оглядав усі світи. Глянув на Йотунхейм і помітив прекрасну дівчину, коли вона йшла з батькового дому до клуні. Відтоді як Фрейр її побачив, охопив його великий смуток.

Скірніром звався слуга Фрейра. Нйорд попросив його поговорити з Фрейром і якось його розрадити. Тоді Скаді промовила:

1

«Вставай нині, Скірніре,

йди побалакай

з нашим нащадком,

дізнайся у нього,

мудрого мужа

що засмутило?»

Скірнір мовив:

2

«Недобрі слова

почую від вашого сина,

як піду до нього балакать,

дізнатись у нього,

мудрого мужа

що засмутило».

3

«Скажи мені, Фрейре,

боже звитяжний,

знати я хочу:

чом сам ти сидиш

у залі порожній,

мій пане, весь день?»

Фрейр мовив:

4

«Що тобі мовити,

юний мій друже,

про горе моє?

Альвів світило[178]

всім сяє удень,

опріч кохання мого».

Скірнір мовив:

5

«Знаю тебе я

многії зими,

і ти мене, друже;

з юности нашої,

з давніх-давен

все одне одному

ми повіряли».

Фрейр мовив:

6

«З Ґюміра дому,

бачив, виходила

діва жадана;

рук її сяйвом

наскрізь просякли

простір і води.

7

Пристрасти тої,

що мене полонила,

жоден юнак ще не звідав;

з асів чи альвів

ніхто не зволіє

сватать за неї мене».

Скірнір мовив:

8

«Коня мені дай,

що крізь морок промчить,

крізь пломінь смертельний,

і того меча,

нищити здатного

йотунів рід».

Фрейр мовив:

9

«Коня тобі дам,

що крізь морок промчить,

крізь пломінь смертельний,

і того меча,

нищити здатного,

як мудрий ним володіє».

Скірнір мовив до коня:

10

«Морок надворі,

час нам рушати

понад вільгими горами,

понад народами турсів;

живими повернемось,

чи наші життя

йотун могутній візьме?»

Скірнір вирушив до садиби Ґюміра в Йотунхеймі. Там були злющі собаки, прив'язані коло воріт того двору, де мешкала Ґерд. Скірнір проїхав далі. Там на кургані сидів пастух. Скірнір звернувся до нього:

11

«Скажи мені, пастирю,

що на кургані сидить

і пильнує шляхи:

як оминути

Ґюміра псів,

щоб побалакати з дівою?»

Пастух відказав:

12

«Шукаєш ти смерти,

чи ти вже помер?

...

Дружньо балакати

з донькою Ґюміра гожою

тобі не судилося».

Скірнір мовив:

13

«Вчинок не кращий —

мужеві ся шкодувати,

як вирішив рушити

він у виправу;

всі мої дні

пораховані здавна,

злічена решта життя».

Ґерд мовила:

14

«Що це за гуркіт

чую я нині,

хто мчить до нас?

Земля аж двигтить,

дрижить увесь

Ґюміра дім».

Служниця мовила:

15

«Муж чужоземний

скочив з коня,

пустив його попасом».

Ґерд мовила:

16

«Пройти запроси його

в нашу господу,

і меду йому піднеси;

хоч я і боюся,

що муж чужоземний —

брата убивця мого[179]».

17

«Чи з роду ти альвів,

ні асам не родич,

ні ванам премудрим?

Чому ти прибув

крізь пломінь пекучий

до нас у господу?»

Скірнір мовив:

18

«Не родич я альвам,

не родич я асам

і ванам премудрим;

все ж я прибув

крізь пломінь пекучий

до вас у господу.

19

Яблук життя[180]

я золотих

дам тобі, Ґерд,

приязнь здобуду,

як визнаєш Фрейра

за життя милішим».

Ґерд мовила:

20

«Яблук життя

я не візьму,

ніколи не згоджуся,

ані із Фрейром, —

допоки живі, —

разом не будемо».

Скірнір мовив:

21

«Персня я маю,

що був на багатті

з Одіна юним нащадком;

вісім подібних

крапає перснів із нього

кожну дев'ятую ніч[181]».

Ґерд мовила:

22

«Не візьму я перстеня,

що був на багатті

з Одіна юним нащадком;

золота маю багато

в Ґюміра домі,

вдосталь у батька майна».

Скірнір мовив:

23

«Бачиш ти, діво, меча,

страшного і гострого,

у мене в руці?

Голівку зітну

з дівочих плечей,

коли не отримаю згоди».

Ґерд мовила:

24

«Тиску терпіти

я не волію,

ніколи не згоджуся;

хоч ти, я гадаю,

Ґюміра стрівши,

ратника грізного,

битву влаштуєш».

Скірнір мовив:

25

«Бачиш ти, діво, меча,

страшного і гострого,

у мене в руці?

Лезом оцим

прадавнього йотуна знищу,

стане твій батечко мертвим.

26

Вражу тебе

жезлом чарівним,

скоришся волі,

діво, моїй,

опинишся там,

де людей не побачиш.

27

На кручі орлиній

будеш сидіти,

світу не вгледиш,

зрітимеш Хель;

їжа тобі

стане гидкішою,

аніж гадюки для смертних.

28

Бридкою на вигляд

ти будь-кому станеш,

най Хрімнір кудлатий,

най всякий назорить;

мудрішою станеш,

ніж сторож богів[182],

за ґратами сидячи.

29

Безумство і крики,

прокляття й страждання

зросиш сльозами скорботи.

Сідай перед мене —

накличу на тебе

неміч тяжку

і горе подвійне:

30

тролі ганьбитимуть,

днину важку

матимеш в йотунів хаті;

до дому хрімтурсів

кожного дня

повзтимеш, безвільна,

повзтимеш, принижена;

з плачем, без радости

будеш вертатись

і жити з гіркими сльозами.

31

3 турсом триглавим

будеш ти жити,

чи іншого мужа не буде;

думи поглине

скорботна скорбота;

станеш подібна

до чортополоху,

що під камінь кладуть після жнив[183].

32

До лісу піду я,

до паростів юних,

кия чаклунського взяти,

посох чаклунський тримаю.

33

Одіна гнів на тобі,

гнів повелителя асів,

і Фрейр тобі ворог,

непоступлива діво,

зустрінешся нині

з люттю богів.

34

Слухайте, йотуни,

слухайте, хрімтурси,

сини Суттунґові[184],

й аси самі:

так заклинаю,

край покладаю

радості діви,

щастю дівочому.

35

Хрімґрімнір[185] — турс,

що ввергне тебе

під ґрати смертельні;

мерці почастують

тебе під корінням

сечею козлячою;

кращих напоїв

ніколи не пити тобі,

діво, не з волі твоєї,

діво, та з волі моєї.

36

„Турса[186]“ я ріжу

і ще три на костурі:

хіть, і безумство, і болещі;

як вирізав їх,

так само і зріжу[187],

як буде потреба.»

Ґерд мовила:

37

«Вітання моє

ти нині отримай,

і чару холодну

меду старого;

сама не чекала,

ніколи не думала,

що юного вана вподобаю».

Скірнір мовив:

38

«Востаннє волію

отримати відповідь,

перш ніж поїду:

де б ти бажала

зустріти й кохати

Нйордового сина?»

Ґерд мовила:

39

«Баррі прозвалась

діброва далека,

обом нам відома;

через дев'ять ночей

там Нйордова сина

юная Ґерд потішить».

Тоді Скірнір поїхав додому. Фрейр стояв надворі, зустрів його й нетерпляче спитав:

40

«Скажи мені, Скірніре,

перш ніж коня розсідлати

й стати на ноги:

дістав ти жадане

у Йотунхеймі,

чи виконав волю мою?»

Скірнір мовив:

41

«Баррі прозвалась

діброва далека,

обом нам відома;

через дев'ять ночей

там Нйордового сина

юная Ґерд потішить».

Фрейр мовив:

42

«Ніченька довга,

дві ночі довші,

три як стерпіти?

Часто мені

місяць коротшим здається

за ночі обіцяні».

Пісня про Харбарда

Тор мандрував зі східних країв і дістався протоки. На іншому березі був перевізник з човном. Тор гукнув:

1

«Що то за юний юнак[188]

стоїть за протокою?»

Перевізник мовив:

2

«Що за простецький простець

гукає над хвилями?»

Тор мовив:

3

«Перевези ти мене през протоку,

дам тобі їдла на завтра;

в торбі за спиною маю

харчі найсмачніші;

в путь вирушаючи,

добре поснідав

вівсом з оселедцями[189],

тож ситий я й досі».

Перевізник мовив:

4

«Добре натовкся,

хвальку ти такий,

і горя не знаєш?

Сумно у домі твоєму,

мертва, я думаю, матір твоя[190]».

Тор мовив:

5

«Те, що ти кажеш,

всякого зробить

вельми сумним,

як мати померла».

Перевізник мовив:

6

«Не маєш добра ти

від трьох дворів навіть,

стоїш ти босоніж

і схожий на дранця,

мабуть, і безштанько».

Тор мовив:

7

«Прав-но сюди,

скажу, де пристати, —

чийого човна

тримаєш на суші?»

Перевізник мовив:

8

«Хільдольфом зветься

хазяїн човна,

герой, що замешкав

у Радсейярсунді,

казав не возити

бурлак й конокрадів,

лиш добрих людей

і тих, кого знаю;

скажи своє ймення,

як хочеш протоку здолати».

Тор мовив:

9

«Назву своє ймення

і рід весь шляхетний,

хоча вороги тут довкола[191];

я Одіна син,

Мейлі я — брат,

а Маґні я батько,

богів захисник,

так судять про Тора.

Себе я назвав,

а ти як прозвався?»

Перевізник мовив:

10

«Харбардом звуся,

з ім'ям не таюся».

Тор мовив:

11

«Нащо б тобі

критися з іменем,

якщо ти не ворог?»

Харбард мовив:

12

«Хай був би я ворог,

врятую життя

від тебе своє,

не тут мені вмерти».

Тор мовив:

13

«Шкода мені

бродом до тебе

крізь хвилі рушати,

мочити майно;

тоді відплачу

тобі, шмаркачеві[192],

за прикрі слова,

коли подолаю протоку».

Харбард мовив:

14

«Тут я стоятиму,

на тебе чекатиму,

не стрів ти суворих мужів

від Хрунґніра смерти[193]».

Тор мовив:

15

«Ти нині згадав

Хрунґніра мертвого,

турса шляхетного,

камінноголового?

Стяв я ту голову

в січі запеклій.

А що тобі трапилось,

Харбарде?»

Харбард мовив:

16

«Був я у Фьольвара

цілих п'ять зим

на острові тому,

що Альґреном зветься;

бились ми там,

ворогів убивали,

здолали багацько,

і з дівами тішились».

Тор мовив:

17

«То як вам велося з тими жінками?»

Харбард мовив:

18

«Жваво у ліжку

і в бесіді тихо;

мудрими й вірними

були ті жінки;

вони із піску

звивали мотузку,

в долині глибокій

землю копали[194];

був я з усіх

мужів найхитрішим;

звабив сестер я сімох

і тішився з ними багато.

А що тобі трапилось, Торе?»

Тор мовив:

19

«Тьяці я вбив,

дужого йотуна;

я очі закинув

Альвальді сина

на небо високе,

ліпша то пам'ятка

вчинку мого,

всі люди те бачать[195].

А що тобі трапилось, Харбарде?»

Харбард мовив:

20

«Втіху велику

мав я од мороку вершниць[196],

яких забирав у мужів;

йотун суворий,

я знаю, був Хлебард;

дав він мені кий чарівний,

а я його тями позбавив».

Тор мовив:

21

«Зле відплатив

ти за добрий дарунок».

Харбард мовив:

22

«Зріж дуба верхівку,

виросте вдруге,

кожен шукає свого[197].

А що тобі трапилось, Торе?»

Тор мовив:

23

«Був я на сході,

бився з жінками

турсів бридкими,

що в гори втекли;

зробиться йотунів

рід завеликим,

як всі вони житимуть,

й не стане у Мідґарді люду.

А що тобі трапилось, Харбарде?»

Харбард мовив:

24

«Був я у Валланді[198],

бився у січах,

жодного з вепрів

од битви не втримав[199];

Одін-бо ярлів

полеглих приймає,

а Тор — той рабів[200]».

Тор мовив:

25

«Зробиш нерівним

люд перед асами,

як матимеш владу велику[201]».

Харбард мовив:

26

«Тор має силу,

відваги ж у серці нема;

від переляку

заліз в рукавицю[202],

наче ти вже не Тор;

ти не посмів,

охоплений страхом,

чхати й пердіти,

щоб Ф'ялар не чув».

Тор мовив:

27

«Харбарде харапудливий,

коли я здолаю протоку,

до Хелю відправлю тебе».

Харбард мовив:

28

«Чого маєш хвилі долати,

чи тут вороги навкруги?

Що тобі трапилось, Торе?»

Тор мовив:

29

«Був я на сході,

брід боронив,

шкоду чинили

Сваранґа діти[203],

камінням жбурляли,

та радости мало

судилося їм,

пощади у мене просили.

А що тобі трапилось, Харбарде?»

Харбард мовив:

30

«Був я на сході,

з одною спізнався,

таємно потішився

із білорукою,

радо за злото

віддячила діва».

Тор мовив:

31

«Гарно тобі з жінками ведеться».

Харбард мовив:

32

«Торе, поміч твоя

мені знадобиться,

щоб втримати дівчину білу».

Тор мовив:

33

«Не маю і гадки, як саме,

але поможу, коли зможу».

Харбард мовив:

34

«Я, мабуть, повірю тобі,

коли й ти мені довіряєш».

Тор мовив:

35

«Я п'ят не гризу,

мов чобіт старий і дірявий».

Харбард мовив:

36

«А що тобі трапилось, Торе?»

Тор мовив:

37

«Жінок берсерків[204]

бив на Хлесеї[205],

чинили-бо шкоду

цілому народу».

Харбард мовив:

38

«Ганьба тобі, Торе,

жінок ти побив».

Тор мовив:

39

«Були то вовчиці,

а геть не жінки;

розбили мій човен,

що був на підпорках,

грозили кийками

і Тьяльві[206] прогнали.

А що тобі трапилось, Харбарде?»

Харбард мовив:

40

«Був я у війську,

сюди воно йшло

...

стяг підіймав,

списа кривавого».

Тор мовив:

41

«Нині ти кажеш таке,

мов здумав нам лихо вчинити».

Харбард мовив:

42

«Сплатити готовий

я персня тобі,

...

коли посередник

сяде між нами».

Тор мовив:

43

«Де ти набрався

слів тих глузливих?

Не чув я ніколи

подібного глуму!»

Харбард мовив:

44

«Набрався й затямив

слів, звіку не чуваних,

в мешканців хатніх курганів[207]».

Тор мовив:

45

«Дав гарне ім'я ти кам'яним купкам,

назвав їх курганами хатніми».

Харбард мовив:

46

«Бо присуд я маю такий».

Тор мовив:

41

«Слова твої прикрі

лихо тобі принесуть,

коли я здолаю протоку,

гучніше за вовка,

гадаю я, будеш ти вити,

як молотом гепну тебе».

Харбард мовив:

48

«Сів[208] полюбовника

вдома знайти

варто було би тобі,

то справа нагальніша».

Тор мовив:

49

«Верзеш ти, що лізе до рота,

аби лиш мені дошкулити,

муже лякливий,

гадаю, ти справжній брехун».

Харбард мовив:

50

«Правду я, певно, кажу:

ти на шляху забарився,

далеко вже був би ти, Торе,

як мав би човна».

Тор мовив:

51

«Харбарде харапудливий,

це ж ти мене нині затримав!»

Харбард мовив:

52

«Асатор[209], я гадаю,

завжди зганьбиться

й без перевізника».

Тор мовив:

53

«Пораду я дам тобі нині,

веслуй-но сюди на човні,

облишмо ці чвари,

зустрінь батька Маґні».

Харбард мовив:

54

«Як ти прийшов до протоки,

так собі й далі рушай».

Тор мовив:

55

«Ти кажеш далі рушати,

хоч не бажаєш през хвилі везти?»

Харбард мовив:

56

«Коротка відмова,

а шлях твій далекий,

спинись при колоді,

а звідти — до каменя,

тримай шлях ліворуч,

дістанешся Верланду[210];

там має Фьорґун

Тора зустріти,

сина свого,

шлях вона може вказати

до Одіна краю».

Тор мовив:

51

«Чи сюди я дістанусь за день?»

Харбард мовив:

58

«Дістанешся, втомлений,

як сонце назавтра зійде,

та не раніше, я певен!»

Тор мовив:

59

«Коротко нині скажу

про всі твої кпини до мене,

за них відплачу тобі згодом,

коли перестріну деінде».

Харбард мовив:

60

«Нині рушай,

і хай би тя тролі вхопили!»

Пісня про Хюміра

1

Мали боги

здобич на ловах,

бенкетом гадали

себе потішити,

різки мішали[211],

зріли на кров,

взнали, що Еґір

не мав казана.

2

Берґбю[212] сидів,

як дитина, веселий,

схожий на сина

Міскорблінді[213];

глянув у вічі

йому Іґґів син[214]:

«Маєш ти асам

бенкет влаштувати!»

3

Великого клопоту

ті слова завдали,

капость замислив

богові йотун;

здумав згубити

Сів чоловіка[215]:

«Казана ж бо пивного

мені ти дістань».

4

Довго не знали

дужі боги,

сильномогутні,

де б його взяти,

аж поки вірний

Тюр[216] не порадив

другові Тору,

годованцю Хлори[217]:

5

«Замешкав на сході

від Еліваґару[218]

Хюмір стомудрий

на краю небес;

має мій батько[219]

великий казан,

широкий на залу,

глибокий на милю[220]».

Тор мовив:

6

«Дістати чи зможемо

ту водоварку?»

Тюр мовив:

«Якщо, друже, з розумом

братись до діла».

7

Цілу добу

їхали прудко,

день від Асґарду

до Еґіля хати;

цапів до стада

загнав круторогих;

до зали ввійшли,

до Хюміра дому.

8

Бабу зустріли,

гидотну на вигляд,

мала голів

вона дев'ятсот,

інша виходила,

злотоприкрашена,

жона світлоброва,

гостей частувала.

Фрілла [матір Тюра] мовила:

9

«Йотуна родичу,

волію сховати

вас я обох

під казаном;

мій чоловік

часто буває

скупим до гостей,

лиха його вдача».

10

Той горетворець

пізно вернувся,

суворий владика,

Хюмір, додому.

Рушив до зали, —

тріщав льодовик, —

мав той хазяїн

щік мерзлі хащі[221].

Фрілла мовила:

11

«Бувай ти здоровий

і в доброму гуморі,

нині твій син

прибув до господи,

його ми чекали

з мандрів далеких;

приїхав із ним

Хродрів суперник,

друг роду людей,

Веором[222] зветься.

12

Бачиш, сидять

під зали торцем,

ховає від зору

стовп їх поставний».

Стовп розколовся

під поглядом йотуна,

та спершу навпіл

трісла бантина.

13

Казанів вісім

розбилося вщент,

опріч одного,

кування міцного;

тоді вони вийшли,

а йотун старий

ока не зводив

із супротивника.

14

Того не сказав би,

що думає добре

про гостя, що горе

тролицям приніс[223];

трійко бичків

узято зі стада,

йотун звелів з них

зготувати вечерю.

15

Кожен із трьох

вкоротився на голову,

покладений був

пектися на вогнищі;

Сів чоловік,

перше, ніж спати,

змегелив із них

двох биків Хюміра.

16

Видався сивому

другові Хрунґніра[224]

той підвечірок

надто коштовним.

Хюмір мовив:

«Завтра на вечір

будемо їсти

те, що дістанемо

з моря ми троє».

17

Веор сказав —

волію рушати,

як йотун завзятий

знайде наживку.

Хюмір мовив:

«Іди до худоби,

коли такий певний,

гір руйначу,

знайдеш наживку

на пасовиську.

18

Так я гадаю,

серед биків

неважко знайти

годящу наживку».

Прудко юнак

подався до лісу,

пасся там бик,

чорний-чорнезний.

19

Зламав бугаєві

турсів убивця

рогів обох

вежу високу[225].

Хюмір мовив:

«Вчинку твоєму

більше зрадів би

човника власник,

якби ти спав».

20

Родича мавпи[226]

цапів господар[227]

просив козла дерева[228]

подалі завезти,

йотун тоді

на те відказав —

геть не бажаю

рушати далеко.

21

Тягне із моря

Хюмір похмурий

гаком китів —

двох витягає,

а на кормі

Одіна родич,

Беор, до ладу

вудку лаштує.

22

На гак насадив

людей помічник,

змія убивця,

кебу бичачу;

наживку схопив

божий суперник,

пасок, що землю

всю оперезав[229].

23

Тягне рішучо

Тор заповзятий

змія картатого,

вже підійма на облавок;

молотом лупить

волосся вершину[230]

гада гидкого,

вовчого брата[231].

24

Лавова твар[232]

заметушилась,

скелі скричали,

зрушила з місця

прадавня земля;

і повернулась

та риба до моря.

25

Йотун зробився

геть невеселий,

Хюмір ні пари

з вуст не зронив,

доки тривав

шлях їх зворотний.

Хюмір мовив:

26

«Будь мені другом,

поділимо працю:

до хати знеси

забитих китів,

чи морецапа[233]

на берег витягни».

27

Рушив Хлорріді,

за прову схопив

того водоконя[234],

на схід розвернув,

води повен човен

з веслами разом

на берег поніс

і моревепрів[235],

йоту на здобич,

схилом тягнув.

28

А йотун отой,

вельми завзятий,

був розчарований,

Торові мовив:

може, явив

міць ти на морі,

сильномогутній,

а чару мою

тобі не розбити.

29

В руку Хлорріді

чару бере,

стрімко жбурляє

об стовбур камінний:

рештки стовпа

розлетілись по хаті,

братина ж ціла

знову у Хюміра.

30

Тут від прекрасної

турса коханки

дружню пораду

й мудру отримав:

«Кинь в лоба Хюміру,

він-бо міцніший

у кріпкого йотуна

за будь-яку чару».

31

Напружив коліна

цапів господар,

підвівся, зібравши

всю асову міць;

вціліла у ґазди

щогла шолома[236],

а винодавця[237]

падали скалки.

32

«З гарним майном

я розпрощався,

чару чудову

об мене розбито, —

ґазда промовив, —

не зможу сказати,

як мовив раніше:

ти зварене, пиво!

33

Вас випробую:

як звідси підете,

несіть без підмоги

лоддю пивну[238]».

Тюр намагався

двічі підняти,

казан же стояв

незрушно на місці.

34

Тоді батько Моді

взявся за край,

рушив до виходу

з турса палат;

підняв понад голову

муж Сів казан,

задзеленчали

кільця-держала.

35

Недовго ішли,

доки помітив

Одіна син,

озирнувшись назад:

за купою брил

іде зі сходу

Хюміра військо

багатоголове.

36

Відтак казана важкого

поставив на землю,

взяв тоді Мйолльнір[239],

битви жадаючи,

й лавокитів[240]

усіх перебив.

37

Недовго ішли,

доки не впав

Хлорріді цап

один напівмертвий;

мав бігун ременів

зламану ногу,

хто, як не Локі

винен у тому[241].

38

Та кожен із тих,

хто мав би почути

слова про богів,

зможе повідати:

від мешканця лави

Тор викуп отримав,

його взяв дітей

обох у мандрівку[242].

39

Прийшов міцновправний

до тінґу богів,

мав-бо казан

із Хюміра дому;

кожную зиму

пили любенько

пиво у Еґіра

в свята зимові[243].

Пересварка Локі

Про Еґіра і богів

Еґір, інше ім'я якого — Ґюмір[244], запросив асів до свого обійстя пити пиво, бо отримав великого пивного казана, про що вже було сказано[245]. На те частування прибув Одін та його дружина Фріґґ. Тор не прийшов, бо перебував на сході[246]. Натомість прийшла Сів, його дружина, а також Браґі[247] та його жінка Ідунн[248]. Був там і Тюр, він зробився одноруким — вовк Фенрір відкусив йому руку, коли на нього накладали пута[249]. Були там Нйорд[250] і його дружина Скаді[251], Фрейр[252] і Фрейя[253], Бідар[254] син Одіна, Лою та слуги Фрейра, Бюґґвір і Бейла[255]. Багато зібралося там асів та альвів. Еґір мав двох слуг, то були Фімафенґ[256] і Ельдір[257]. Сяюче золото променіло блиском. Пиво саме собою лилося в чари, і панувала там велика приязнь. Гості дуже схвально казали, які чудові в Еґіра слуги. Лою набридло це слухати, і він убив Фімафенґа. Тоді аси почали потрясати щитами і кричати на Локі. Той пішов собі до лісу, а гості продовжили бенкетувати.

Згодом Локі повернувся і зустрів надворі Ельдіра. Локі мовив йому:

1

«Скажи-но, Ельдіре,

перше ніж зробиш

крок хоч один,

про що у садибі

мову за пивом

дужі ведуть?»

Ельдір мовив:

2

«Про зброю свою

і свої перемоги

дужим ідеться;

з асів та альвів,

жоден тебе

другом не кличе».

Локі мовив:

3

«Мушу піти

в Еґіра зали,

гляну на учту;

гамір і сварку

асам вчиню,

мед з гіркотою змішаю».

Ельдір мовив:

4

«Знай же, як підеш

в Еґіра зали,

глянеш на учту,

лайку і наклеп,

що вивергнеш ти

на священних богів,

до рота тобі ж заштовхають».

Локі мовив:

5

«Знай же, Ельдіре,

як станемо ми

гостромовно змагатись,

буду багатшим

я на одвіти,

як будеш балакати далі».

Потому Локі рушив до господи. Гості все ще сиділи там. Побачивши, хто прийшов, усі замовкли. Локі проказав:

6

«Спраглий, прибув я

до залів оцих,

Ловт[258], іздалеку,

асів прошу

про дар лиш один —

гарного випити меду.

7

Чого ж мовчите,

могутні богове,

слова не мовите?

Сідати до столу

звеліть ви мені на учті

чи геть проженіть!»

Браґі мовив:

8

«Сісти до столу тебе

не запросить на учту

жоден із асів,

бо відають аси,

кого на веселі бенкети

просити не варто».

Локі мовив:

9

«Чи пам'ятаєш ти, Одіне,

ми в давнину

змішали кров нашу[259]?

Пива-бо пити,

казав ти, не стану,

якщо не наллють нам обом».

Одін мовив:

10

«Відаре, встань,

хай вовчий батько[260]

сяде до учти,

щоб згодом нас Локі

словом лихим не назвав

у Еґіра залах».

Бідар підвівся й підніс Локі чару, але той, перш ніж пити, звернувся до асів:

11

«Шана вам, аси,

шана й асіньям,

і всім можновладним богам —

крім одного із асів,

що сів поміж інших,

Браґі, на лавці».

Браґі мовив:

12

«Коня і меча

дам я тобі,

ще й персня тобі сплатить Браґі,

щоб згодом ти асам

ґвалт не вчинив,

гніву богів не накликав!»

Локі мовив:

13

«Персня й коня —

дарунків обох —

Браґі, від тебе не буде;

з асів та альвів,

нині присутніх,

в бою ти задкуєш

і битв уникаєш[261]».

Браґі мовив:

14

«Певен, якби ж то

не тут ми зійшлися,

не в Еґіра залах,

то твою голову

я вже тримав би в руці,

сплатив би ти нею за наклеп».

Локі мовив:

15

«Завзятий ти сидячи,

та геть не такий у виправі,

Браґі, сидіння прикраса!

Битись рушай,

щоб явити звитягу,

не зволікає сміливий».

Ідунн мовила:

16

«Прошу я, Браґі,

рідних дітей

і всіх усиновлених,

і тебе, Локі,

слів не казати лихих

у Еґіра палатах».

Локі мовив:

17

«Мовчала б ти, Ідунн,

бо з жон ти усіх

до мужів найпожадніша,

руки твої

лагідно пестили

вбивцю брата твого».

Ідунн мовила:

18

«Прикрого слова

я Локі не мовила

в Еґіра палатах;

Браґі я втишити,

п'яного мужа,

волію і сварку згасити».

Ґевьон[262] мовила:

19

«Чом асам обом,

нині присутнім,

гостромовно змагатись?

Відає Локі,

що він, жартівник,

у шані в богів».

Локі мовив:

20

«Мовчала б ти, Ґевьон,

бо нині згадаю,

як ти оганьбилась:

гарний хлопчина

тобі дав намисто,

а ти його пестила».

Одін мовив:

21

«Сказився ти, Локі,

чи з глузду ти з'їхав,

коли Ґевьон гнів викликаєш,

бо долі спрадавна,

гадаю я, всі їй відомі,

так само й мені».

Локі мовив:

22

«Мовчав би ти, Одіне,

по честі не можеш

ти славу ділити між люди;

часто даруєш

ти перемогу

людям негідним».

Одін мовив:

23

«Знай же, якщо я

даю перемогу

людям негідним,

то ти вісім зим

сидів під землею,

корів ти доїв,

народив ти дітей,

гадаю, жіноча то сутність[263]».

Локі мовив:

24

«А ти, я скажу,

сидів на Самсеї,

в бубон ти бив, наче вьольва,

відьмі подібно,

шаманив між люди,

гадаю, жіноча то сутність[264]».

Фріґґ мовила:

25

«Що вам судилося,

більше не варто

про те говорити,

що двоє асів

здавна робили,

то справи минулі».

Локі мовив:

26

«Мовчала б ти, Фріґґ,

ти Фйорґуна дочка

і маєш ти вдачу

жадати мужів,

бо Білі та Be[265]

Відріра жінка

обох обіймала».

Фріґґ мовила:

27

«Знай же, як був би зі мною

в Еґіра палатах

подібний до Бальдра,

ти не пішов би

від асів синів,

не звідавши гніву його».

Локі мовив:

28

«Волієш ти, Фріґґ,

почути від мене

жорстокі слова:

через пораду

мою ти не бачиш

в палатах цих Бальдра[266]».

Фрейя мовила:

29

«Сказився ти, Локі,

прикрі слова

мовив ти нині;

долі, гадаю я,

всі знає Фріґґ,

хоча лиш собі повіряє».

Локі мовив:

30

«Мовчала б ти, Фрейє,

тебе добре знаю,

яка ти паскудна:

з асів та альвів,

нині присутніх,

кожному ти віддалася».

Фрейя мовила:

31

«Злий твій язик,

гадаю, на тебе

нещастя накличе;

гнів на тобі

асів та асинь,

сумним ти додому поїдеш».

Локі мовив:

32

«Мовчала б ти, Фрейє,

відьмо, замішана

в блуді великім

з братом твоїм[267],

богом прегарним,

заскочили Фрейю —

перділа від страху».

Нйорд мовив:

33

«То не біда,

хай би й заскочили

діву, як з мужем кохалась;

гірше, як ас боязливий,

що дітей народив,

тут нині з'явився».

Локі мовив:

34

«Мовчав би ти, Нйорде,

був ти на схід

заручником сланий богами;

Хюміра дочки

дзюрили в рота тобі,

ніби в корито[268]».

Нйорд мовив:

35

«Так то було,

що був я на схід

заручником сланий богами,

та сина я маю,

люди шанують його

і аси вважають достойним».

Локі мовив:

36

«Годі вже, Нйорде,

нема чим хвалитись!

Не стану мовчати я далі:

з сестрою своєю

ти сина зробив,

то діло негідне[269]».

Тюр мовив:

37

«Фрейр є найкращим

з воїнів кінних

в асів чертогу;

він дів не печалив,

ані жінок,

і відпускав полонених».

Локі мовив:

38

«Мовчав би ти, Тюре,

ніколи не міг ти

людей замирить одне з одним;

правицю свою,

скажу я, ти втратив

у Фенріра пащі».

Тюр мовив:

39

«Руку я втратив,

а ти — Хродвітніра[270];

кепсько обом нам;

має лежати

зв'язаний вовк,

чекати на гибель богів».

Локі мовив:

40

«Мовчав би ти, Тюре,

дружина твоя

сина вродила від мене;

майна чи грошей

ніколи не мати тобі

від мене за теє, нещасний».

Фрейр мовив:

41

«Вовка я бачив,

лежати йому край потоку,

доки світ не загине;

поряд із ним,

коли не замовкнеш,

зв'язаний ляжеш, злодюго!»

Локі мовив:

42

«Злотом купив ти

Ґюміра дочку,

віддав і меча[271];

Муспелля сини[272]

поскачуть над Мюрквідом[273],

а ти, жалюгідний,

битися з ними не зможеш».

Бюґґвір мовив:

43

«Знай же, як був би я рівним

родом до Інґунар-Фрейра[274],

що в залі щасливій сидить,

на клапті малі

порвав би я ґаву паскудну

та й викинув геть».

Локі мовив:

44

«Що за дрібнота

тут крутить хвостом

і грізно сопе?

Скарги постійні

слухає Фрейр

і бурчання з-під жорен[275]».

Бюґґвір мовив:

45

«Бюґґвір я звуся,

спритним прозвався

я межи богів і людей;

тим я пишаюсь,

що з Хрофта синами

п'ю в цих чертогах».

Локі мовив:

46

«Мовчав би ти, Бюґґвіре,

не вмів ти ніколи

гостей частувати;

тебе ж у соломі,

у клуні знайшли,

як бій розпочався».

Хеймдалль мовив:

47

«П'яний ти, Локі,

пив забагато,

чом не замовкнеш?

Той, хто напився,

власним словам

уже не господар».

Локі мовив:

48

«Мовчав би ти, Хеймдаллю[276],

з давніх-давен

життя твоє кепське:

з мокрою спиною

маєш стояти

на варті богів».

Скаді мовила:

49

«Веселий ти, Локі,

та недовго тобі

тут забавлятись,

тому що до скелі

прив'яжуть боги

кишками тебе

сина твого

інистохолодного[277]».

Локі мовив:

50

«Затям, як до скелі

прив'яжуть боги

кишками мене

сина мого

інистохолодного,

то першим й останнім

був я в загибелі

Тьяці[278] замішаний».

Скаді мовила:

51

«Знай, як останнім і першим

був ти в загибелі

Тьяці замішаний,

в домі та в серці

моєму назавжди

ти холод зустрінеш».

Локі мовив:

52

«Слова веселіші

казала ти Лауфей сину,

як ми обіймались на ложі;

то варто згадати,

як ми почнемо

вчинки ганебні лічити».

Тоді вийшла Сів, піднесла Локі холодного меду і мовила:

53

«Здоровим будь, Локі,

чару візьми,

повную меду старого,

стримай себе,

й мене серед асів

ти не ганьби».

Він узяв ріг з питвом і хильнув.

54

«Єдину тебе

не став би ганьбити,

коли б ти з чужими не зналась;

знаю одного,

і в тому я певен,

з ким зрадила Тору[279], —

то був злостивий Локі».

Бейла мовила:

55

«Гори двигтять,

гадаю, то їде

додому Хлорріді[280];

гнівом своїм

спинить облуду

поміж богів».

Локі мовив:

56

«Мовчала б ти, Бейло,

ти — Бюґґвіра жінка

і згусток мерзоти;

дівка безрідна

між асів сидить;

брудна ти холопка».

Тоді увійшов Торі сказав:

57

«Мовчи, боягузе,

інакше мій молот,

Мйолльнір могутній,

мову завершить;

пагорб на плечах[281]

твоїх рознесу,

і краю життя добіжить».

Локі мовив:

58

«Нині дістався

сюди Йорд нащадок[282];

чого гарячкуєш ти, Торе?

Не будеш таким ти рішучим,

як матимеш битись із вовком,

що мусить загризти Сіґфадра[283]».

Тор мовив:

59

«Мовчи, боягузе,

інакше мій молот,

Мйолльнір могутній,

мову завершить;

закину тебе я

вгору й на схід,

де і людей не побачиш».

Локі мовив:

60

«Виправами східними

завжди своїми

ти хвалишся, Торе, —

згадай рукавицю,

в яку заховався, герою,

наче ти вже не Тор[284]».

Тор мовив:

61

«Мовчи, боягузе,

інакше мій молот,

Мйолльнір могутній,

мову завершить;

правиця моя

тебе познайомить

із Хрунґніра смертю

ноги потрощить тобі».

Локі мовив:

62

«Жити мені

ще довго судилося,

тож не погрожуй мені;

міцно мотузку

Скрюмір затяг,

харчу не мав ти,

пухнув од голоду».

Тор мовив:

63

«Мовчи, боягузе,

інакше мій молот,

Мйолльнір могутній,

мову завершить;

Хрунґніра вбивця[285]

тебе відпровадить у Хель

під браму мерців».

Локі мовив:

64

«Мовив я асам,

асовим дітям сказав

все, що я думав,

тепер ти прийшов,

я ж геть подамся,

о вчиниш ти бійку.

65

Пива ти, Еґір,

чимало зварив

для цих посиденьок;

хай же те пиво,

і все, що в господі,

пломінь поглине,

спину тобі обпече».

Про Локі

Після того Локі ховався у подобі лосося на водоспаді Франанґер[286]. Там його впіймали аси. Локі було зв'язано нутрощами його сина Валі, а його сина Нарві перетворили на вовка[287]. Скаді взяла гадюку і повісила її перед обличчям Локі; на нього крапала отрута. Сіґюн, жінка Локі, сидить поруч і тримає глек під зміюкою. Коли глек переповнюється, вона виливає отруту, а краплі падають на Локі. Тоді його хапають такі сильні корчі, що земля здригається. Нині люди звуть це землетрусом.

Сказання про Трюма[288]

(Пошуки молота)

1

Гнівний був Вінґтор[289],

коли, пробудившись,

він свого молота

попошукав,

тремтів бородою,

волоссям трусив,

всюди син Йорд[290]

мацав руками.

2

Тоді він слова

промовив такі:

«Локі, послухай,

що мовлю я нині,

про те на землі

не знає ніхто,

ні в піднебессі:

викрали молот ув аса».

3

Пішли до обійстя

прекрасної Фрейї[291],

спершу слова

сказали такі:

«Чи дасть мені Фрейя

вбрання пір'їсте,

щоб я свого молота

міг відшукати?»

Фрейя мовила:

4

«Його б віддала,

хай було б золотеє,

його би позичила,

було б воно срібне».

5

Летів тоді Локі, —

вбрання пір'їсте гуло, —

позаду залишив

асів садибу

і прямував

до Йотунхейму.

6

Сидів на кургані

Трюм, турсів пан,

нашийники псам

робив золоті,

коням чесав

нарівно гриви[292].

Трюм мовив:

7

«Що там ув асів?

Що там ув альвів?

Чому ти прибув

до Йотунхейму?»

Локі мовив:

«Горе ув асів,

горе ув альвів;

чи ти у Хлорріді[293]

молота викрав?»

Трюм мовив:

8

«Я у Хлорріді

молота викрав,

на вісім проходів[294]

під землю сховав,

на світі ніхто

його не дістане,

якщо лише Фрейя

за мене не вийде».

9

Летів тоді Локі, —

вбрання пір'їсте гуло, —

позаду залишив

йотунів землю

і прямував до

асів садиби.

Стрів його Тор

серед господи,

спершу слова

мовив такі:

10

«Чи виконав ти

справу доручену?

Одразу скажи,

часу даремно не гай,

той, хто сидить,

слова забуває,

той же, хто ляже,

бреше багато».

Локі мовив:

11

«Виконав я

справу доручену.

В Трюма твій молот,

в турсів господаря,

на світі ніхто

його не дістане,

якщо лише Фрейя

за нього не вийде».

12

Пішли до обійстя

прекрасної Фрейї,

спершу слова

сказали такі:

«Вберися ти, Фрейє,

у шати весільні,

мусимо їхати

до Йотунхейму».

13

Фрейя розгнівалась,

пирхала люто,

аж зала асів

уся задрижала,

пожбурила геть

намисто Брісінґів[295]:

«Вважати мене

гулящою будуть,

як рушу з тобою

до Йотунхейму!»

14

Зібрались тоді

аси на тінґ,

з ними асиньї

всі на нараду,

радились там

всевладні боги,

як їм Хлорріді

молот дістати.

15

Хеймдалль промовив,

ас найсвітліший,

відав він долі

так само, як вани:

«Тор хай одягає

шати весільні,

візьме прекрасне

намисто Брісінґів.

16

У нього позаду

хай будуть ключі,

сукня жіноча

звиса до колін,

на грудях широких —

каміння коштовне,

голову вкриє

гарним убором».

17

Тор тоді мовив,

ас наймужніший:

«Аси мене

жоновидним назвуть,

якщо я вберуся

в шати весільні».

18

Тоді мовив Локі,

син Лауфейї:

«Змовкни ти, Торе,

стримай слова.

Хутко замешкають

йотуни в Асгарді,

якщо ти свій молот

забрати не зможеш».

19

Тор тоді вбрався

у шати весільні,

повісив на шию

намисто Брісінґів,

у нього позаду

висіли ключі,

сукня жіноча

закрила коліна,

груди широкі —

каміння коштовне,

гарний убір

голову вкрив.

20

Тоді мовив Локі,

син Лауфейї:

«Я при тобі

служницею буду,

вдвох ми поїдемо

до Йотунхейму».

21

Цапів тоді

прудких запрягли,

з дому поїхали

вельми швиденько.

Гори здригались,

палала земля,

то рушив син Одіна

до Йотунхейму.

22

Трюм тоді мовив,

турсів господар:

«Підводьтеся, йотуни,

лави готуйте,

нині отримаю

Фрейю в дружини,

Нйорда дочку

із Ноатуну[296].

23

Корови надворі тут

рогами злотні,

чорних биків

чимало у турса;

доста у мене майна,

доста у мене скарбів,

одної лиш Фрейї

мені бракувало».

24

Рано надвечір

вони прибули,

йотунам саме

підносили пиво;

Сів чоловік[297]

сам з'їв бика

і вісім лососів,

і ласощі всі,

що жінкам залишили,

й три діжки меду

випив один.

25

Трюм тоді мовив,

турсів господар:

«Хто таке бачив,

щоб жінка так жерла?

Не знав я жінок,

щоб так напихались,

ані дівчат,

щоб мед так глитали».

26

Сиділа всемудра

поруч служниця,

кмітливі слова

йоту ну мовила:

«Фрейя не їла

вісім ночей,

так квапилась діва

до Йотунхейму».

27

Відгорнув він хустину,

жадав поцілунку,

аж відсахнувся

геть сторопілий:

«Чому так палає

погляд у Фрейї?

Очі у діви

багаттям горять!»

28

Сиділа всемудра

поруч служниця,

слушні слова

йотуну мовила:

«Фрейя не спала

вісім ночей,

так квапилась

діва до Йотунхейму».

29

Зайшла тоді клята

турса сестра,

у молодої

дарунків просила:

«Прикрась мені руки

червоними перснями,

якщо ти бажаєш

дружби моєї,

моєї приязні,

шани від мене».

30

Трюм тоді мовив,

турсів господар:

«Молот несіть

весілля святити[298],

Мйолльнір кладіть

на коліна дівочі,

нас освятіть

Вар рукою[299]».

31

Дух загарчав

у грудях Хлорріді,

коли міцнодухий

молот узяв;

Трюм гепнувся перший,

турсів господар,

йотунів рід

знищено весь.

32

Вбив він стару

турса сестрицю,

що в молодої

дарунків просила,

побої криваві

отримала в дар,

молот гамселив

її замість перснів.

Так повернув

син Одіна зброю.

Промови Альвіса

Альвіс мовив:

1

«Лави готують[300],

нині моя наречена

має додому вернутись,

задовге це сватання,

кожен так скаже,

додому не варто баритись».

Тор мовив:

2

«Хто то прибув?

Чому ти блідий, наче труп[301]?

Схожим на турса

здається цей муж,

женихатись не годен».

Альвіс мовив:

3

«Альвісом звуся,

живу під землею,

мій двір під горою,

до Візника[302]

я нині прибув,

щоб слова дотримати».

Тор мовив:

4

«Згоди моєї

ти не питав,

отця молодої,

я вдома не був,

як слово ти дав,

не дійсна та клятва

перед богами».

Альвіс мовив:

5

«Що за герой

згоди питає

за наречену

прекрасносяйну?

Тебе, волоцюго,

мало тут знають, —

хто підкупив тя[303]?»

Тор мовив:

6

«Вінґтор я звуся,

здалеку їду,

син я Сідґрані[304];

миру від мене

ти не дістанеш,

як дівчину юну

візьмеш за себе».

Альвіс мовив:

7

«Згоди твоєї

волію дістати

хутчіше на шлюб,

інакше я жити

геть не волію

без білої діви».

Тор мовив:

8

«Діва кохання

хай буде з тобою,

мудрий мій гостю,

як зможеш повісти

про різні світи

усю мені правду.

9

Скажи мені, Альвісе,

долі, напевне, усі

двергу відомі:

як землю широку

спрадавна прозвали

в різних світах?»

Альвіс мовив:

10

«Йорд у людей,

ув асів же — Фольд[305],

Шляхом звуть вани,

Зеленою — турси,

альви — Весною[306],

Вологою кличуть боги».

Тор мовив:

11

«Скажи мені, Альвісе,

долі, напевне, усі

двергу відомі:

як люди прозвали

небо горбате

в різних світах?»

Альвіс мовив:

12

«Небо в людей,

Тепло у богів,

Вітробагатий — у ванів,

Височиною звуть турси,

альви — Дахом Прекрасним,

дверґи — Високим Склепінням».

Тор мовив:

13

«Скажи мені, Альвісе,

долі, напевне, усі

дверґу відомі:

як місяць прозвався,

що люд його бачить,

у різних світах?»

Альвіс мовив:

14

«Місяцем зветься в людей,

Млином у богів,

Колом у Хель,

у турсів — Прудкий,

а Світлий у дверґів,

альви прозвали

Часу Лічилом».

Тор мовив:

15

«Скажи мені, Альвісе,

долі, напевне, усі

дверґу відомі:

як зветься сонце,

що сяє всім смертним,

у різних світах?»

Альвіс мовив:

16

«Соль у людей,

а Сонце в богів[307],

дверґи прозвали

Дваліна Другом[308],

йотуни — Оком Палючим,

альви звуть Кругом,

Пресвітлим же — асів сини».

Тор мовив:

17

«Скажи мені, Альвісе,

долі, напевне, усі

дверґу відомі:

як звуться хмари,

де змішано зливи,

у різних світах?»

Альвіс мовив:

18

«Хмара в людей,

Дощова у богів,

Вітроплинна у ванів,

Мрячна у турсів,

Міць Вітру — ув альвів,

Невидимка в Хель».

Тор мовив:

19

«Скажи мені, Альвісе,

долі, напевне, усі

дверґу відомі:

як зветься вітер,

що лине вперед,

у різних світах?»

Альвіс мовив:

20

«Вітер в людей,

Летючий в богів,

Іржання — у дужих,

Ревучий — у турсів,

Гуркіт — ув альвів,

Поривчастий в Хель».

Тор мовив:

21

«Скажи мені, Альвісе,

долі, напевне, усі

дверґу відомі:

як зветься штиль,

тиха погода,

у різних світах?»

Альвіс мовив:

22

«Тиша в людей,

Штиль у богів,

Безвітря у ванів,

Тепла Погода у турсів,

Денний Спокій ув альвів,

Тихая Днина у дверґів».

Тор мовив:

23

«Скажи мені, Альвісе,

долі, напевне, усі

дверґу відомі:

як зветься море,

що люди ним ходять,

у різних світах?»

Альвіс мовив:

24

«Море в людей,

а Води — в богів,

у йотунів — Хата Вугра,

Хвилями вани прозвали,

альви — Стовпом Водяним,

Хланню — то дверґи».

Тор мовив:

25

«Скажи мені, Альвісе,

долі, напевне, усі

дверґу відомі:

як зветься вогонь,

що люди розводять,

у різних світах?»

Альвіс мовив:

26

«Вогонь у людей,

Пломінь ув асів,

Жар — кажуть вани,

Жадібний в турсів,

Палаючий в дверґів,

Стрімким кличуть в Хель».

Тор мовив:

27

«Скажи мені, Альвісе,

долі, напевне, усі

дверґу відомі:

як зветься ліс,

що здавна зростає,

в різних світах?»

Альвіс мовив:

28

«Ліс у людей,

Поля Грива в богів,

у Хель — Полонина[309],

Дрова у турсів,

Крона Прекрасна ув альвів,

а вани — Хмиз кажуть».

Тор мовив:

29

«Скажи мені, Альвісе,

долі, напевне, усі

дверґу відомі:

як зветься ніч,

родичка Ньора[310],

в різних світах?»

Альвіс мовив:

30

«Ніч у людей,

Нйоль у богів[311],

Морок у дужих,

Безсяйна у турсів,

Тиха Дрімота ув альвів,

а в дверґів — Сни Нйорун[312]».

Тор мовив:

31

«Скажи мені, Альвісе,

долі, напевне, усі

дверґу відомі:

як зветься нива,

зерном засіяна,

в різних світах?»

Альвіс мовив:

32

«Ячмінь у людей,

Збіжжя в богів,

звуть Паростком вани,

а в турсів — Овес,

Жито ув альвів,

Похилене в Хель».

Тор мовив:

33

«Скажи мені, Альвісе,

долі, напевне, усі

дверґу відомі:

як зветься пиво,

що люди п'ють здавна,

у різних світах?»

Альвіс мовив:

34

«Пиво в людей,

Бровар ув асів,

Міцним кличуть вани,

а йотуни — Чистим,

у Хель кличуть Медом,

Питвом — сини Суттунґа[313]».

Тор мовив:

35

«В жодному серці

не бачив я стільки

давньої мудрости!

Чимало питань

я ставив тобі,

та денне сонце

дверга заскочило

сяйвом у залі».

Сказання про Вьолунда

Про Вьолунда

Нідудом звали конунга у Світьоді[314]. Він мав двох синів і дочку. Її звали Бьодвільд.

Було троє братів, синів конунга фінів. Одного звали Слагфід, другого Егіль, третього — Вьолунд. Вони ходили на лижах і полювали звірину. Вони прибули до Вовчої долини і звели там собі житло. Там є озеро, що зветься Вовчим Ставом. Якось рано вранці побачили вони на березі озера трьох жінок, що пряли льон. Поруч лежало їхнє лебедине вбрання. То були валькірії. Дві з них були дочками конунга Хлодвера: Хладґуд Біла Либідь і Гервьор Премудра, а третя — Ельрун, дочка К'яра з Валланду. Троє братів узяли їх із собою додому. Егіль оженився на Ельрун, Слагфід на Білій Либіді, а Вьолунд — на Премудрій. Так вони жили сім зим. А тоді валькірії відлетіли геть і вирушили на війну, і вже не повернулися. Тоді Егіль помчав на лижах за Ельрун, Слагфід вирушив за Хладґуд, а Вьолунд нікуди не пішов і лишився у Вовчій долині. Він був найвправнішим з людей, відомих з давніх переказів. Нідуд конунг звелів його схопити, як тут про це сказано:

Про Вьолунда і Нідуда

1

Діви летіли

з півдня над Мюрквідом,

юнки премудрі

долі шукали;

на березі ставу

сіли спочити,

діви південні,

льон стали прясти.

2

Перша обрала

Еґіля мужем,

діва прекрасна,

сяйна руками;

інша — то Сванхвіт[315]

у шатах пташиних,

третя сестра

руки закинула

на Вьолунда плечі.

3

Гарно жилося

з ними сім зим,

а восьма настала,

зробилось їм тоскно,

а на дев'яту

скорилися поклику;

рушили діви

над лісом похмурим,

юнки премудрі,

долі шукати.

4

Вернулися з ловів

стрільці гострозорі,

[Вьолунд, що рушив

шляхом далеким],

Слаґфід і Еґіль,

в палати порожні,

зсередини й ззовні —

всюди шукали;

рушив на схід

Еґіль за Ельрун,

Слаґфід — на південь

за Білою Либіддю,

5

Вьолунд зостався

один в Ульвдаллірі[316],

в злото червоне

вправляв самоцвіти,

ладив прегарні

персні й прикраси;

так він чекав

світлу свою,

гадав, чи повернеться

жінка до нього.

6

Прознав тоді Нідуд,

Ньярів господар,

що Вьолунд один

сидить в Ульвдалірі;

послав уночі

воїв у латах,

щити їх блищали

під місяцем щербним.

7

До хати дістались,

спинились при вході,

потому зайшли

до довгої зали;

бачать — на лику

персні висять,

цілих сім сотень

мав їх той воїн.

8

Стали знімати

і вішать їх знову,

лиш один перстень

назад не вернули.

З ловів прийшов

стрілець гострозорий,

Вьолунд, що рушив

шляхом далеким.

9

Пішов він засмажити

м'яса ведмежого,

горіла, мов хмиз,

ялина суха,

висушив вітер

Вьолунда дрова.

10

На шкурі ведмежій

він персні лічив,

альв співочий,

одного не знайшов;

гадав, що взяла його

Хлодвера дочка,

юнка премудра

до нього вернулась.

11

Довго сидів так,

тоді він заснув,

а пробудився вже

волі позбавлений;

руки побачив

зв'язані міцно,

путами ноги

надійно стриножені.

Вьолунд мовив:

12

«Що то за вепри

сюди прибули,

ликом міцним

мене пов'язали?»

13

Спитав тоді Нідуд,

Ньярів господар:

«Звідки ти, Вьолунде,

альвів володарю,

злото дістав

у Вовчій долині?»

Вьолунд мовив:

14

«Злота нема,

гамузу Грані,

далеко, гадаю,

пагорби Райну[317];

згадую, більше

мали майна,

як родичі разом

жили щасливо.

15

Хладґуд і Гервьор,

Хлодвера доньки,

Ельрун була

дочкою К'яра».

16

[Стала назовні

Нідуда жінка],

пройшлася вона

довгою залою,

стала і мовила

голосом тихим:

«Не посміхнеться

мешканець хащі».

Конунг Нідуд дав своїй дочці Бьодвільд золотого персня, якого зняв з ликової мотузки у Вьолунда, собі ж узяв меча, що ним володів Вьолунд. Жінка велителя [Нідуда] мовила:

17

«Очі пожадні його

блищать, мов у змія,

зуби скрегочуть,

бо взяв ти меча,

і персня дав Бьодвільд;

підріжте йому

міцні сухожилки,

хай він сидить

на Севарстоді».

Так і вчинили: підрізали йому сухожилки під колінами і відвезли до одного острівця, розташованого неподалік від землі й названого Севарстод. Там він ладив для конунга всілякі прикраси. Жодна людина не мала його там навідувати, крім одного лиш конунга.

Вьолунд мовив:

18

«Сяє у Нідуда

меч на поясі,

його я гострив

управно, як міг,

загартував

добре, як вмів;

мій сяючий меч

далеко знесли,

не бачу його

у Вьолунда кузні.

19

Тепер носить Бьодвільд

перстень черлений

моєї жони, —

не діждуся розплати!»

20

Не відав спочинку,

молотом стукав,

витвір зробив

гарний для Нідуда.

Два юнаки

прибули морем,

Нідуда діти,

на Севарстод.

21

До скрині наблизились,

просили ключа

скарби подивитись —

чекало їх лихо;

майна там багато

знайшли юнаки,

червоного золота

й різних прикрас.

Вьолунд мовив:

22

«Приходьте ви двоє,

приходьте назавтра;

вам я дозволю

злото це взяти;

та знати не мають

дівки а чи слуги,

жодна людина,

що тут ви знайшли».

23

Сказав незабаром

іншому хлопець,

брат мовив брату:

«Ходім, глянем персні!»

До скрині наблизились,

просили ключа,

скарби подивитись —

чекало їх лихо.

24

Голови стяв він

конунга дітям,

під горна поклав

ноги братів,

чари зробив

з їхніх голів,

сріблом оздобив

і Нідуду вислав.

25

Очі братів

яхонтосяйні

мудрій послав

Нідуда жінці,

зуби братам

вирвав обом,

пряжки зробив з них

Бьодвільд на груди.

26

Тоді взяла Бьодвільд

браслет — хизуватись,

...

[дала його Вьолунду],

щоб злагодив злам:

«Ніхто не поможе

мені, окрім тебе».

Вьолунд мовив:

27

«Так я залагоджу

злама на злоті,

твій батько

подякує вельми,

і матір твоя

задоволена буде,

та й ти сама

матимеш втіху».

28

Підніс він їй хмелю,

бо хитрість замислив,

а Бьодвільд на лаві

мирно заснула.

«Нині відплату

стягнув за образи,

лиш за найтяжчу

ще не помстився».

29

«Волію я, — мовив

Вьолунд, — щоб крила

мене донесли

до Нідуда воїв».

Вьолунд зі сміхом

злетів у повітря,

плакала Бьодвільд,

острів полишила,

журна за коханим

і перед батьковим гнівом.

30

Зовні стояла

Нідуда жінка,

мудра пройшлася

довгою залою, —

а Вьолунд оперся

на тина спочити:

«Підвівся ти, Нідуде,

ньярів господарю?»

Нідуд мовив:

31

«Давно я підвівся,

щастя позбавлений,

спокій утратив:

сини мої мертві;

холод принесла

порада підступна,

нині волію

до Вьолунда мовити.

32

Скажи мені, Вьолунде,

альвів володарю,

як ти згубив

дітей моїх юних?»

Вьолунд мовив:

33

«Клятву ти спершу

мені маєш дати,

з усіх найміцнішу,

облавком човна

і краєм щита,

спиною коня

і лезом меча,

що ти не убив

Вьолунда жінку,

дружину мою

не ти погубив,

бо іншу мою

дружину ти знаєш,

дитя вона вродить

в палатах твоїх.

34

До кузні ходи,

яку збудував ти,

там шкіру знайдеш,

просякнуту кров'ю;

голови стяв я

діткам твоїм,

під горна поклав

ноги братів.

35

Чари зробив

з їхніх голів,

сріблом оздобив,

Нідуду послав їх;

очі братів

яхонтосяйні

мудрій послав

Нідуда жінці,

36

зуби братам

вирвав обом,

пряжки зробив з них

Бьодвільд на груди;

Бьодвільд тепер

ходить вагітна,

ваша дочка,

породжена вами».

Нідуд мовив:

37

«Слів би не міг ти

мовити гірших,

Вьолунда волею

вражений нині;

й вищий з мужів

тебе не дістане,

не долетить

до тебе й стріла,

ти ж бо вознісся

в небо високе».

38

Вьолунд зі сміхом

злетів у повітря,

Нідуд безрадісний

сів самотою.

Нідуд мовив:

39

«Такраде, встань,

раб мій найкращий,

Бьодвільд поклич,

дочку світлооку,

красуня хай прийде

до батька на раду.

40

Правду, о Бьодвільд,

повідай мені:

чи з Вьолундом ти

на острові спала?»

Бьодвільд мовила:

41

«Нідуде, правду

сказали тобі:

Вьолунд на острові

звабив мене,

тої години

краще б не знала!

Я поступилася

хитрощам друга,

я поступилася

друга насильству».

Пісня про Хельгі, сина Хйорвара

Про Хельґі й Сіґрлінн

Хьорвардом звався конунг. Він мав чотири жінки. Одна звалась Альвхільд, її сина звали Хедін. Інша звалася Серейд, її сина звали Хумлунґ. А третя була Сінрьод, її син звався Хюмлінґ.

Конунг Хьорвард дав непорушне слово, що візьме шлюб із найгарнішою з жінок. Він почув, що дочка конунга Свавніра найчарівніша з усіх; її звали Сіґрлінн.

Ідмундом звався його ярл. Атлі був йому сином, він вирушив просити руки Сіґрлінн для свого конунга. Він затримався у конунга Свавніра на зиму[318]. Франмаром звався ярл, вихователь Сіґрлінн[319]; його дочку звали Алов. Ярл порадив відмовити видавати дівчину, тож Атлі рушив додому.

Одного дня Атлі, син ярла, зупинився у якомусь гаю, над ним у кроні дерева сидів птах, який почув, що його люди називають дружин конунга Хьорварда найвродливішими. Птах загомонів, Атлі ж слухав, що той каже. Птах мовив:

1

«Чи бачив ти Сіґрлінн,

Свавніра дочку,

з дів найгарнішу

в світі людей?

Хоч і найкращими

Хйорварда жон

люди вважають

у Ґласислунді».

Атлі мовив:

2

«Чи буде із Атлі,

Ідмунда сином,

птах велемудрий

розмову вести?»

Птах мовив:

«Буду, якщо

жертву дістану,

сам її виберу

в конунга домі».

Атлі мовив:

3

«Бери, та не Хйорварда,

ані синів його,

ані прекрасних

владаря жон,

жодної жінки

ти не дістанеш;

ціну пристойну

друг може сплатити».

Птах мовив:

4

«Двір я візьму,

храму великого,

злоторогих корів

з владці обійстя,

як він Сіґрлінн

обійме на ложі,

коли незрівнянна

піде за князем».

Це сталося до поїздки Атлі. Коли ж він повернувся і конунг спитав, що чути, він мовив:

5

«Клопоту мали

й жодного зиску,

коні погинули

в горах високих,

шляхом камінним

Семорн долали,

відмову отримали,

Свавніра дочку,

перснями гарну,

ми не дістали».

Конунг звелів їм їхати вдруге і сам з ними вирушив. От вони піднялися на гору і побачили полум'я, що охопило весь Сваварланд, і великі хмари куряви з-під кінських копит. З'їхав конунг з гори і спинився на ночівлю коло якоїсь річки. Атлі виставив варту, а сам поїхав понад рікою. Він знайшов якусь хату. На хаті сидів великий птах і чатував, та й заснув. Атлі пожбурив списа і вбив птаха, а в хаті знайшов Сіґрлінн, конунгову дочку, і Алов, ярлову дочку, та й забрав їх обох із собою. То ярл Франмар прийняв орлину подобу і боронив їх від воїнів чарами[320].

Хродмаром звався конунг, який сватався до Сіґрлінн. Він убив конунга свавів, а їхню країну розграбував і віддав на поталу вогню.

Конунг Хйорвард отримав Сіґрлінн, а Атлі — Алов.

У Хйорварда і Сіґрлінн народився син, високий і гожий. Він був мовчазний і не мав жодного імени. Якось він сидів на кургані й побачив, що їдуть дев'ять валькірій, і одна з них — особливо шляхетного вигляду. Вона мовила:

6

«Спізнишся ти, Хельґі,

вою звитяжний,

порядкувати перснями

та Рьодульсвелліром, —

орел кричить рано[321], —

як будеш мовчати,

хоч дух твій міцний,

шолома володарю[322]».

Хельґі мовив:

7

«Що, фюльг'я[323], даси ти

Хельґі до імени[324],

діво пресвітла,

що просити порадиш?

Добре подумай,

перш ніж казати,

ніц не візьму,

як моєю не станеш».

Валькірія мовила:

8

«Знаю, мечі є

на Сіґарсхольмі,

без чотирьох

там п'ять десятків,

є там один,

кращий за решту,

горе кольчуг,

оздоблений злотом.

9

3 перснем руків'я,

дух у клинку,

страх на вістрі

має, хто ним володіє;

на лезі лежить

кривавий дракон,

з іншого ж боку

тягнеться змій[325]».

Конунг звався Ейлімі. У нього була дочка Свава. Вона була валькірія і їздила небом і водою. Вона дала Хельґі ім'я та згодом часто захищала його в битвах. Хельґі мовив:

10

«Недобрий ти, Хйорварде,

князь шановладний,

воїв очільник,

хоч і славетний;

дав ти вогню

зжерти воїнів житла,

вони ж тобі лиха

не скоїли жодного.

11

Хродмару випало

персні тримати,

ті, що належать

родичам нашим,

мало боїться

він за життя,

гадає, погинули

всі спадкоємці».

Хйорвард сказав, що дасть Хельґі воїнів, якщо він бажає помститися за батька матері. Тоді Хельґі здобув меча, що його Свава йому порадила. Потім рушили вони з Атлі, вбили Хродмара і звершили багато інших славетних справ. Хельґі знищив йотуна Хаті, що сидів на якійсь горі. Хельґі й Атлі заякорилися у Хатафіорді. Атлі вартував першу половину ночі.

Хрімґерд, дочка Хаті, мовила:

Промови Хрімґерд

12

«Що за герої

у Хатафьорді?

Щити на човні,

хоробрі на позір,

гадаю, налякані мало;

як зветься ваш конунг?»

Атлі мовив:

13

«Хельґі він зветься,

ти лиха великого

князю не зробиш;

залізні облавки

у наших човнів;

нам відьми не шкодять[326]».

Хрімґерд мовила:

14

«Як тебе звати, мужу могутній,

як люди тя кличуть?

Тобі владар вірить,

коли доручає

стояти на носі[327]».

Атлі мовив:

15

«Атлі я звуся,

гнів мій страшний[328],

багато потвор я здолав;

на штевнях вогких

часто стояв я

і вершниць нічних[329] убивав.

16

Як твоє ймення,

жона смертежахна?

Назви свого батька ім'я;

на дев'ять ти миль

у землю врости,

і хай з тебе виросте древо».

Хрімґерд мовила:

17

«Хрімґерд я звуся,

а Хаті — мій батько,

він йотуном був найсильнішим;

чимало жінок

забрав із осель,

спинив його Хельґі».

Атлі мовив:

18

«Чигала ти, жінко,

на човен героя

біля гирла фіорду;

поїхав би воїн

дарунком до Ран[330]

із волі твоєї,

якби тебе спис не спинив».

Хрімґерд мовила:

19

«Ти, Атлі, здурів,

наснилось тобі,

як очі стулив;

матір моя

княжі замкнула човни;

я ж потопила

Хльоварда синів.

20

Іржатимеш, Атлі,

коли ти не євнух,

як Хрімґерд хвоста задере;

серце зайшлося,

гадаю, від страху,

хоч голосом ти жеребець».

Атлі мовив:

21

«Що я жеребець,

доведу, коли хочеш,

на сушу зійду,

тебе всю понівечу,

коли забажаю,

опустиш ти, Хрімґерд, хвоста».

Хрімґерд мовила:

22

«Ти, Атлі, на сушу ступи,

певний у моці,

зустрінемось в бухті Варін,

виправлю ребра

тобі я, герою,

коли в мої руки потрапиш».

Атлі мовив:

23

«Я не зійду,

доки вої ще сплять,

триматиму варту;

не вільно мені

тролиць виглядати

під нашим човном».

Хрімґерд мовила:

24

«Хельґі збуди,

Хрімґерд сплати,

бо вбити дозволив ти Хаті;

нічку одну

хай вона з владарем спить,

втрату свою відшкодує».

Атлі мовив:

25

«Лодіном зветься

єдиний твій суджений,

ти людям бридка,

живе на Толлеї

турс хортовидний,

мешканець лави паскудний,

ліпший тобі чоловік».

Хрімґерд мовила:

26

«Жінка для Хельґі жадана,

що верхи фіорд оглядала

минулої ночі;

...

27

Злотосяйна діва

мене пересилить;

на землю ступила,

човни захищала,

вона лиш одна

мені не дозволить

знищити будлунґів[331] люд».

Атлі мовив:

28

«Слухай-но, Хрімґерд,

тобі відшкодую,

коли скажеш князю,

чи дух там один[332]

човни захищав,

чи їх було кілька?»

Хрімґерд мовила:

29

«Тричі по дев'ять

там їхало дів,

а спереду — біла в шоломі,

їх коні трусились,

а там, де спинялись,

роса у глибокі долини

і град на високі ліси

стікав з їхніх грив,

щоб людям прийшов урожай;

було мені гидко те зріти».

Атлі мовив:

30

«На схід подивись нині, Хрімґерд,

чи тобі не погрожує

Хельґі знаками смерти[333];

на суші й на морі

захищені ловдунґів лодді

й сіклінґів також.

31

День уже, Хрімґерд,

затримав тебе

Атлі до гибелі,

пам'ятним знаком у фіорді

людям на сміх

стоятимеш ти, скам'яніла[334]».

Конунг Хельґі був звитяжним героєм. Він прибув до конунга Ейлімі просити руки його дочки Свави. Хельґі й Свава обмінялися обітницями і сильно кохали одне одного. Свава лишилася у домі свого батька, а Хельґі вирушив на війну. Свава, як і раніше, була валькірією.

Хедін був удома зі своїм батьком, конунгом Хйорвардом, у Норвегії.

У переддень йоля Хедін їхав сам-один через ліс і зустрів тролицю. Вона їхала на вовку, а замість вудил тримала змій. Вона попросила Хедіна супроводжувати її. «Ні», — відказав той. Вона ж мовила: «За це ти поплатишся за чарою обітниць». Під вечір стали виголошувати обітниці. Привели святкового кабана. Люди клали на нього руку і виголошували клятви за чарою. Хедін присягнув непорушно взяти за себе Сваву, дочку конунга Ейлімі, кохану його брата Хельґі. Він дуже збентежився, пішов на південь і зустрів свого брата Хельґі. Хельґі мовив:

32

«Привіт тобі, Хедіне,

як можеш, повідай,

що чути нового

у землях норвезьких,

чом ти, королевич,

полишив свій край,

чому одного

тебе я зустрів?»

Хедін мовив:

33

«[Не сам королевич

полишив свій край],

скверна велика

печалить мене,

взяти присягся я

конунга чадо,

твою наречену,

за чарою клятви».

Хельґі мовив:

34

«Ти не карайся,

може згодитися

Хедіна слово

хмільне нам обом.

...

35

Кликав мене

витязь на берег,

через три ночі

маю прибути;

мало надії

мені повернутись;

тож слово твоє

добро принесе,

коли так судилося».

Хедін мовив:

36

«Мовив ти, Хельґі,

що заслуговує

Хедін від тебе добра

і великих дарів;

ліпше мені

скривавити меч,

ніж мир дарувати

твоїм ворогам».

Так мовив Хельґі, бо передчував свою загибель, і гадав, що це його фюльг'ї напоумили Хедіна, коли той зустрів жінку верхи на вовку.

Альбом звався конунг, син Хродмара, що вигородив поле бою горіховим гіллям[335], чекаючи на Хельґі на Сиґарсволлірі через три ночі. Тоді Хельґі мовив:

37

«Їхала в сутінках

жінка на вовку,

просила його

супроводити;

знала вона,

що вражений буде

син Сіґрлінн

на Сиґарсволлірі».

Тоді відбулася запекла битва, і Хельґі отримав смертельну рану.

38

Послав тоді Хельґі

Сіґара їхати

до Ейлімі конунга

дочки єдиної;

«Проси наречену

хутко збиратись,

як хоче живим

князя застати».

Сіґар мовив:

39

«Мав мене Хельґі

до тебе послати,

Сваво, з тобою

вести розмову;

тебе хутко князь

бачити хоче,

поки ще дихає

високородний».

Свава мовила:

40

«Що трапилось з Хельґі,

Хйорварда сином?

Горе важке

спіткало мене,

чи меч його вразив

чи море поглинуло,

мушу я людям

за нього помститись!»

Сіґар мовив:

41

«Звалився на ранок

біля Фрекастейна

будлунґ, що був

кращий під сонцем;

Альв перемогою

буде пишатися,

хоч і даремно

її він отримав».

Хельґі мовив:

42

«Привіт тобі, Сваво,

духом смутна,

стане останньою

ця наша зустріч;

будлунґа рани

кров'ю спливають,

лезо мені

пройшло біля серця.

43

Прошу тебе, Сваво,

не плач, наречено,

волю останню

слухай мою,

Хедіну ти

ложе стели,

воїна юного

ти покохай».

Свава мовила:

44

«Мовила я

в домі батьків,

коли мені Хельґі

персні обрав,

що коли втрачу

я князя свого,

воїн незнаний

мене не обійме».

Хедін мовив:

45

«Цілуй мене, Сваво,

бо я не вернуся

ані до Роґахейму,

ані до Рьодульсф'яллю,

доки я не помщуся

Хйорварда синові

за князя, що був

під сонцем найкращим».

Хельґі і Свава, як розповідають, народилися знову.

Перша пісня про Хельгі вбивцю Хундінга

Тут починається сказання про Хельґі Вбивцю Хундінґа і Хьодбродда.

Пісня про Вьольсунґів

1

За давніх-давен

клекотіли орли,

падали води

в Горах Небесних;

Хельґі тоді,

сильного духом,

Борґхільд вродила

там у Бралунді.

2

Ніч була в хаті

норни з'явились,

щоби шляхетному

долю назвати;

князю судили

славним зробитись

і серед конунгів

кращим прозватись

3

Пряли старанно

вони долі пряжу,

аж у Бралунді

стіни здригались;

нитку вони

звили золоту,

до місяця зали[336]

її прив'язали.

4

На схід і на захід

кінці розвели,

конунгу землі

у владу відміряли;

Нері сестра[337]

кинула нитку

шляхом північним,

судила йому

ті землі тримати.

5

Одне було горе

в Ільвінґа сина[338]

й у жінки його,

що радість родила;

крук мовив круку, —

голодний сидів

серед гілля:

«Звістку я знаю.

6

Стоїть в обладунку

Сіґмундів син,

вік йому — день,

і день його нині настав;

гострії очі

в того героя,

друг він вовкам,

буде нам свято».

7

Визнали люди

гідного князя,

казали — прийшло

добро до народу;

з війни повернувся

мудрий володар,

юному князю

дарує цибулю[339].

8

Дав Хельґі ім'я він

і Хрінґстадір,

Сольфйолль, Снефйолль

і Сіґарсволлір,

Хрінґстод, Хатун

і Хімінванг[340],

ще й змія крови[341]

дав брату Сінфьотлі.

9

Так він зростав,

друзям на радість,

берест шляхетний,

радости світло;

витязям золото

князь дарував,

казни не жалів

кров'ю омитої.

10

Скоро звелів він

війну розпочати;

мав тоді князь

зим лиш п'ятнадцять,

коли він убив

Хундінґа дужого,

що землями правив

і людом всіляким.

11

Тоді зажадали

від родича Сіґмунда

багатства і перснів

Хундінґа діти;

змислили родичі

князю розплату,

помсту велику

батька убивці.

12

Конунг не дав

жодного викупу,

рідня не отримала

плати за мертвого;

мовив він, буде

буря велика

сірих списів

й Одіна гніву[342].

13

Рушила рать

на східку мечів[343],

що мала відбутись

на Лоґафйоллі;

зник Фроді мир[344]

у ворожнечі,

Відріра пси[345]

берегом бігли,

пожадні до трупів.

14

Дужий сидів

під Орлиною Брилою,

потому як вбив

Альва і Ейольфа,

Хйорварда й Хаварда,

Хундінга чад;

він те вчинив

з родом усім

Міміра списів[346].

15

Аж світло сяйнуло

на Лоґафйоллі,

блискавки сяяли,

...

16

[Тоді бачить конунг —

їдуть жінки]

в шоломах високих

із Хімінвангу;

лати на них

кров'ю залиті,

їхні списи

проміння пускали.

17

Рано спитав

у вовчому лігві

конунг — чи згодні

вершниці-діси

південні додому

з героями їхати

нині вночі;

гуділи тятиви.

18

3 коня дочка Хьоґні

схилилась, а битва

вщухла, — і мовила:

«Нині, гадаю,

є інші турботи,

ніж з перснедавцем

пити хмільне.

19

Має мій батько

дочку свою

віддати суворому

Ґранмара синові;

кажу я, о Хельґі,

тобі про Хьодбродда,

конунга злого,

котячого виродка.

20

Прийде той князь

нині вночі

[взяти додому

Хьоґні дочку],

якщо ти йому

поле битви не вкажеш

чи діву у конунга

не відбереш».

Хельґі мовив:

21

«Більше не бійся ти

Ісунґа вбивці[347];

мечі задзвенять,

як буду живий».

22

Слав тоді звідти

всевладний гінців

землею і водами

скликати полки,

мав у достатку

сяйва морського[348]

для воїв охочих

та їхніх синів.

Хельґі мовив:

23

«Веліть мореплавцям

човни готувати,

Брандей полишити

будьте готові!»

Там же володар

чекав на покликану

багатосотенну

рать з Хединсею.

24

І від берегів

мису Стафнснес

човни його рушили,

золотом вбрані;

Хельгі в Хйорлейфа

тоді запитав:

«Чи ти вже помітив

князя паскудного?».

25

Юний же конунг

слово промовив,

що зібрано безліч

на Треноейрі

човнів довжелезних,

воїнів повних,

що з Ервасунду

туди вирушали.

26

«Сотень дванадцять

воїнів вірних,

та є у Хатуні

більше удвічі

ратників конунга,

хай буде битва!»

27

Прибрав тоді вождь

на носі шатро[349],

люди його

прокидатися стали,

воїни бачать —

день вже зайнявся,

ратники вправно

ладнають вітрила,

вишиті гарно,

у Варинсфіорді.

28

Весла рипіли,

залізо дзвеніло,

щит бився об щит,

веслували бо вікінги;

рушили хутко,

воїнів повні,

князя човни

геть від землі.

29

Чути було,

коли розбивались

посестри Кольґи[350]

об кілі довгі,

ніби об скелі

бився прибій.

30

Велів тоді Хельґі

підняти вітрила,

падали хвилі

на мореплавців,

бо зловорожі

Еґіра дочки[351]

мореконів[352]

потопити бажали.

31

Над мореплавцями

Сіґрун сама

захист тримала

на всьому шляху,

тож не потрапив

Ран до руки

хвиль олень[353] конунга

при Ґніпалунді.

32

А вже під вечір

до Унаваґару

гарно прикрашені

лодді ввійшли;

дивилось на них

зі Сваринсхауґу

духом смутне

військо могутнє.

33

Високородний

Ґудмунд спитав:

«Хто той землевладар,

що військо привів,

чиї то воїни

прямують до берега?»

34

Сінфьотлі мовив, —

на щоглу підняв

щита він черленого[354]

з вінцем золотим;

хвиль вартовий,

міг відказати

конунгу він

словом разючим.

35

«Скажеш під вечір,

свині зібравши

й сукам своїм

їдла наливши,

що Ільвінґів бачив,

зі сходу прийдешніх,

пожадних до битви,

із Ґніпалунду.

36

Буде там Хьодбродд —

серед човнів

Хельґі знайде,

князя, що гребував

битв уникати,

того, що часто

орлів годував,

доки ти вдома

рабинь цілував».

Ґудмунд мовив:

37

«Княже, не чув ти

прадавніх переказів,

вітаєш героїв

словами недобрими.

38

Ти пожирав

вовчі наїдки,

власного брата

відомий убивце,

часто смоктав ти

рани в тілах,

серед каміння

ти плазував[355]».

Сінфьотлі мовив:

39

«Відьмою був ти

на Варинейї,

брехливою жінкою,

вбраною в брехні;

казав ти, ніхто

не жаданий тобі

з мужів броненосних,

окрім Сінфьотлі.

40

Скессою[356] був ти,

валькірією дикою,

гнів на тобі

самого Всебатька[357];

будуть ейнхерії[358]

битися люто,

бабо злодумна,

всі через тебе.

41

Ти дев'ятьох

вовків породив

на мисі Саго,

я був їхнім батьком[359]».

Ґудмунд мовив:

42

«Батьком не був ти

Фенрірововкам,

з усіх задавнілий,

кого я згадаю,

тебе ж холостили

на Ґніпалунді

турсів жінки

на мисі Торснес.

43

Пасинком був

Сіґґейровим ти,

вовчим пісням

ти підвивав,

лежачи в лісі

попід хатами;

горя дістав ти

пригорщу повну,

брата свого

груди скривавши;

слави зажив ти

справою злою[360]».

Сінфьотлі мовив:

44

«Був ти на Бравеллі[361]

жінкою Ґрані[362],

з вуздою злотною,

ладен до чвалу;

чимало тобі

довелося, хирлявому,

нести мене в сідалі

схилами пагорбів».

Ґудмунд мовив:

45

«Хлопцем тоді ти

безрадісним був,

коли ти доїв

Ґулльніра[363] кіз,

іншого разу

велетки Імди

був ти дочкою

в сукні подертій;

волієш ти далі казати?»

Сінфьотлі мовив:

46

«Я почастую

на Фрекастейні

круків голодних

стервом твоїм,

потому як ти

суки і свині

згониш докупи,

щоб харчу їм дати;

тролі з тобою».

Хельґі мовив:

47

«Краще, Сінфьотлі,

ми почнемо

битву велику

на радість орлам,

аніж слова

жбурляти порожні,

хоч перснелами[364]

сваритись готові.

48

Не схожі на гідних

Ґранмара діти,

хоча і брехати

не варто героям:

вони довели

близ Моїнсхейму

дух свій міцний

у борні мечів».

49

Двоє героїв

поїхали геть,

Свіпуд і Свеґьод,

аж до Сольхейму

долами вільгими,

темними схилами;

двигтіло море мари[365]

від ходу могутнього.

50

Князя зустріли

вони коло міста,

казали — суворий

вождь на підході;

з-надвору став Хьодбродд,

шолома володар,

вершників настрій

своїх він помітив:

«Чом затужили

Хніфлунґи[366] нині?»

Ґудмунд мовив:

51

«Рушать сюди

моцні човни,

олені колеса[367]

з довгими реями,

щитами великими,

рівними веслами,

то витязі моря,

радісні Ільвінґи.

52

Сходить на берег

п'ятнадцять дружин[368],

у Соґні ж лишилося

цілих сім тисяч,

кинули якір

при Ґніпалунді

лані прибою[369]

всі чорно-сині,

вбрані у злото;

сила-силенна

люду зібралась,

не зволікатиме

Хельґі тепер

з тінґом мечів[370]».

Хьодбродд мовив:

53

«Хай коні скачуть

до тінґу великого,

а Спорвітнір —

до Спанісхейду,

Мельнір і Мюльнір —

до Мюрквіду їдуть;

хай всякий муж

спокій полишить,

чий пломінь смерти[371]

годний разити.

54

Хьоґні покличте

і Хрінґа синів,

Атлі та Інґві,

Альва старого,

готові вони

битву почати;

Вьольсунґам буде

опір достойний».

55

Стрілись вони,

битва була там,

мечі спалахнули

близ Фрекастейна.

Завжди був Хельґі,

Хундінґа Вбивця,

в перших рядах,

де точилась борня,

ласий до битви,

втечі не відав;

мав князь міцний

духу горіх[372].

56

3 неба зійшли

діви в шоломах

князю на поміч, —

зброя бряжчала, —

мовила Сіґрун,

крилата воїтелька, —

кінь відьми жер

Хуґіна харч[373], —

57

«Слава тобі,

радуйся, княже,

Інґві нащадок[374],

і многая літа,

адже здолав ти

безстрашного вепра,

що вразив

страшного для всіх[375].

58

Конунг, тобі

належать однаково

персні черлені

й діва шляхетна;

слався ти, конунгу,

тобі володіти

Хьоґні дочкою

і Хрінґстадіром,

силою й землями.

Битву завершено».

Друга пісня про Хельґі

вбивцю Хундінга

(Пісня про Вьольсунґів давня)

Про Вьольсунґів

Конунг Сіґмунд Вьольсунґсон одружився на Боргхільд з Бралунду. Вони нарекли сина свого Хельґі на честь Хельґі, сина Хьорварда. Виховував його Хаґаль.

Хундінгом звався могутній конунг. Він правив у Хундланді. Він був великим завойовником і мав багатьох синів, яких брав у виправи. Не мир, але люта ворожнеча була між конунгами Хундінгом і Сіґмунд ом. Кожен убивав родичів іншого. Конунг Сіґмунд і його родичі звалися Вьольсунґами й Ільвінґами[376].

Хельґі вирушив до двору конунга Хундінґа, щоб усе там потай вивідати. Хемінґ, син Хундінґа, був удома. Коли Хельґі туди дістався, то зустрів хлопця-пастуха і мовив йому:

1

«Хемінґу мов ти,

що відає Хельґі,

хто в обладунках

вразив героя[377],

тож сірий вовк

уже у господі,

як Хамаля знає

його Хундінґ конунг».

Хамаль було ім'я сина Хаґаля. Конунг Хундінґ послав людей до Хаґаля знайти Хельґі, тож Хельґі не мав іншого способу врятуватися, крім як перебратися на служницю й піти до млина. Переслідувачі його не знайшли. Тоді мовив Блінд Зловорожий:

2

«Очі палають

у бранки Хаґаля;

певно, стоїть

за жорнами муж;

каміння скрегоче,

колоди тріщать.

3

Присуд суворий

випав герою,

вождь мусить нині

молоти ячмінь;

звикла скоріше

тримати рука та

руків'я меча,

ніж молотило».

Хаґаль відгукнувся:

4

«Мало дивує

гамір гучний,

коли королівна

крутить жорно;

вона мандрувала

над хмарами в небі,

билась хоробро

подібно до вікінгів,

доки її

Хельґі не визволив;

вона є сестрою

Сіґара й Хьоґні,

тому має люті

Ільвінґів очі».

Згодом Хельґі повернувся на свій корабель. Він уразив на смерть конунга Хундінґа і став зватися Хельґі Вбивця Хундінґа. Він зупинився зі своїм військом у Брунавагарі, там на березі вони забивали худобу і їли сире м'ясо[378].

Хьоґні звався один конунг. Його дочкою була Сіґрун. Вона була валькірією і їздила небом і водою. Вона була переродженням Свави. Сіґрун під'їхала до корабля Хельґі й мовила:

5

«Чиї це човни

пристали до берега?

Де твій, звитяжцю,

дім височіє?

Чого ти чекаєш

у Брунавагарі?

Куди ти шукаєш

далі дороги?»

Хельґі мовив:

6

«Хамаля лодді

пристали до берега,

дім мій лишився

на острові Хлесей[379],

вітру чекаю

в Брунавагарі,

на схід я шукаю

далі дороги».

Сіґрун мовила:

7

«Де ти, герою,

битви будив,

де годував ти

птахів сестер Ґуннара[380]?

Де ти лати свої

кров'ю скропив?

Чому ти в шоломі

їси сире м'ясо?»

Хельґі мовив:

8

«Далі за всіх

Ільвінґа родич

рушив на захід,

ніж ти уявляєш,

ведмедів здобув я

у Брагалунді[381],

орлів годував[382]

досита лезом.

9

Сказано нині,

діво, чому

скроплені кров'ю

в нас обладунки,

чому наше м'ясо

смажене мало».

Сіґрун мовила:

10

«Про битву ти мовив,

де випало Хельґі

Хундінґа конунга

вразити на смерть.

В борні бурхливій

помста звершилась,

кров струменіла

прибоєм на лезах».

Хельґі мовив:

11

«Звідки ти знаєш,

мудрая діво,

що звершено помсту

за родичів наших?

Є тут чимало

геройських синів,

яким кортить

вкоротити наш рід».

Сіґрун мовила:

12

«Була я поблизу

від воєводи,

вчора вранці

князь загинув.

Метким я назву

Сіґмунда сина,

що в піснях смертоносних[383]

сутички славить.

13

Я тебе бачила

на довгому стругу,

там ти зробив

кривавими штевні,

й вогко-холодні

хвилі там грали;

ховатись воліє

шляхетний від мене,

та Хьоґні дочка

Хельґі впізнала».

Ґранмаром звався могутній конунг, що жив на Сваринсхауґу. Він мав багато синів: один звався Хьодбродд, інший — Гудмунд, третій — Старкад. Хьодбродд був на зібранні конунгів. Він зажадав узяти собі за дружину Сіґрун дочку Хьоґні. Коли вона про це почула, то вирушила з валькіріями небом і водою шукати Хельґі.

Хельґі тоді був на Логафйоллі й бився з Хундінґовими синами. Там він убив Альва й Ейольфа, Хйорварда й Херварда, був виснажений битвою й сів під Орлиною Брилою. Там його знайшла Сіґрун, підбігла до нього, обійняла за шию, поцілувала його і попрохала про допомогу, як про це сказано у давній пісні про Вьольсунґів:

14

Сіґрун зустріла

славного князя,

за руку Хельґі

взяла нетерпляче,

цілунки й слова

дарувала вустами

конунгу в шоломі;

її він вподобав.

15

Собі вона

покохати дозволила

серцем усім

лише сина Сіґмунда.

Сіґгрун мовила:

16

«Мене обіцяли

за Хьодбродда видати,

та іншого воїна

зріти волію;

тож я боюся

родичів гніву,

бо мого батька

я задум зламала».

17

Хьоґні дочка

ввірила душу

Хельґі єдиному,

в тому зізналася.

Хельґі мовив:

18

«Нині не бійся

гніву ти Хьоґні,

ні злої волі

родичів інших.

Ти стала, дівчино,

моїм життям;

роду твого

я не боюся».

Тоді Хельґі зібрав велике морське військо, вирушив на Фрекастейн і потрапив у жахливу бурю. Блискавки палахкотіли в небі та вражали човни. Тут люди побачили, як небом їдуть дев'ять валькірій, і з ними Сіґрун. Шторм утишився, і люди дісталися суходолу неушкоджені.

Ґранмарові сини побачили з якоїсь гори кораблі під вітрилами коло берега. Ґудмунд скочив на коня й поїхав на мис у бухті, щоб усе розвідати. Там Вьольсунґи вже згортали вітрила.

Тоді Ґудмунд Ґранмарсон мовив:

19

«Хто з щитоносців[384]

очолив човни,

ласих до битви

пустив уперед?

Миру чекати

марно від воїв,

тіні криваві

кидають вікінги».

Сінфьотлі мовив:

20

«Тут може Хьодбродд

Хельґі впізнати,

човнів очільника,

першого в битвах,

статки дістав він

родичів ваших,

Фйорсунґів спадок[385]

він захопив».

Ґудмунд мовив:

21

«Маємо спершу

на Фрекастейні

миру шукати

в присуді битви;

час уже, Хьодбродде,

гору нам взяти,

далі не можна

шкоду терпіти».

Сінфьотлі мовив:

22

«Спершу ти, Ґудмунде,

випаси кіз,

на схилі гори

по скелях полазь,

в руку візьми

горіхову гілку.

Це тобі ближче

за присуд мечів[386]».

Хельґі мовив:

23

«Ліпше, Сінфьотлі,

тобі розпочати

битву велику,

орлів годувати,

аніж безпечно

разити словами,

хоч воїни мають

ненависти вдосталь.

24

Не зву я достойними

Ґранмара родичів,

хоч і брехні

не варті герої,

бо довели вони

при Моїнсхеймі,

що мають духу

мечами разити;

воїни ці

явили відвагу».

Ґудмунд поїхав додому зі звісткою про чуже військо. Тоді Ґранмарсони й собі стали скликати раті. Прибуло до них чимало конунгів. Був там і Хьоґні, батько Сіґрун, і сини його, Браґі й Даґ. Відбулася велика битва, і погинули всі Ґранмарові сини з усіма їхніми вождями, крім Даґа — сина Хьоґні, який здався і присягнув на вірність Вьольсунґам.

Сіґрун пішла на поле бою і знайшла Хьодбродда, який умирав. Вона мовила:

25

«Не буде тебе

Сіґрун з Севафйоллю,

Хьодбродде конунг,

тримати в обіймах, —

часто мерців

мають за харч

лютичі сірі, —

полеглі в бою

Ґранмара діти».

Тоді вона знайшла Хельґі й дуже зраділа. Він мовив:

26

«Тобі не в усьому

випало щастя, —

в дечому норни,

скажу, мають владу:

вражені вранці

при Фрекастейні

Браґі та Хьоґні, —

я став їх убивцею.

27

А на Стюрклейфі —

[вмер] Старкад конунг,

а на Хлебйорґу —

сини Хроллауґа.

Там зрів я диво

лютожахливе[387]:

билося тіло

без голови.

28

В землю лягли

майже усі

родичі Сіґрун,

прийняли смерть.

Ти не хотіла

битви, та сварка

була через тебе,

воїнів гибель».

Тоді Сіґрун затужила. Хельґі мовив:

29

«Нині ти, Сіґрун, духом не падай,

була ти нам Хільдою[388];

того не змінити, що скоєно скйольдунґам».

Сіґрун мовила:

«Життя б я обрала

загиблим вернути

й сховатись у тебе в обіймах».

Хельґі взяв Сіґрун за дружину й мав з нею синів. Старості ж Хельґі не звідав. Даґ Хьоґнарсон приніс Одіну криваву жертву, щоб звершити помсту за батька. Одін послав йому свого списа. Даґ знайшов Хельґі у місці, що звалося Фйорутлунд[389]. Він зачаївся і вразив Хельґі списом. Тоді Хельґі впав мертвий, а Даґ поїхав на Севафйолль і розповів Сіґрун, що сталося.

30

«Не хтів би я, сестро,

про горе казати,

та змушений родички

печалі примножити:

вранці загинув

під Фйотурлундом

конунг, що був

кращим на світі,

той, що героїв

був годен тримати».

Сіґрун мовила:

31

«Хай тебе всі

вразять присяги,

ті, що ти Хельґі

дав у минулому,

клявся ти світлими

Лейвтара водами[390]

й вогко-холодним

Каменем Хвиль[391].

32

Хай корабель

під тобою не зрушить,

хоч би і вітер

мав ти попутний;

хай жеребець

під тобою не їде,

хоч вороги

по тебе би їхали.

33

Хай би твій меч

не рубав би у битві,

хіба що твою

він голову вразить.

Була б тобі помста

за Хельґі загибель,

як став би ти вовком

у хащах дрімучих,

скарбу позбавлений

й радощів будь-яких,

іншого харчу

не мав би, крім трупів».

Даґ мовив:

34

«Сказилась ти, сестро,

безтямною стала,

якщо свого брата

так проклинаєш,

з Одіна волі

всі негаразди,

бо між героїв

злі руни творив він.

35

Тебе просить брат

взяти персні червоні,

весь Вандильсве

і Віґдаллір;

хай пів країни

викупом стане

жоні персненосній

і дітям твоїм».

Сіґрун мовила:

36

«Жила я щасливо

на Севафйоллі,

та вранці чи ввечері

живу я безрадісно,

хіба військо княже

в сяйві наблизиться,

рушить під конунгом

Віґблер його,

злотом оббитий,

зустріла б я князя.

37

Такого міг Хельґі

жаху нагнати,

що всі вороги його

й родичі їхні,

мов би від вовка,

вівцями бігли,

козами в гори

гнали, налякані.

38

Схожий був Хельґі

з-поміж героїв

на ясен поставний

високий над тернами

чи на оленя,

росою кропленого,

що височіє

над дичиною

і сяє рогами

до самих небес».

На честь Хельґі було насипано курган. А Хельґі потрапив до Вальхалли, й Одін запросив його правити усім разом з ним. Хельґі мовив:

39

«Мусиш ти, Хундінгу,

кожній людині

ноги помити

й багаття розвести,

собак прив'язати,

харч дати коням,

тільки тоді

підеш спочивати».

Служниця Сіґрун ішла ввечері поблизу кургану Хельґі й побачила, як Хельґі їде туди з багатьма людьми. Служниця мовила:

40

«Що за оману

нині я бачу,

чи [настав] Раґнарьок, —

їдуть мерці,

коней своїх

острогами стискають, —

чи то герої

додому вертають?»

Хельґі мовив:

41

«То не оману

нині ти бачиш,

ані загибель

прадавнього світу,

хоч ми коней

острогами стискаєм,

додому герої

ся не вертають».

Служниця прийшла додому й мовила до Сіґрун:

42

«Сіґрун, облиш

ти Севафйолль,

коли свого князя

хочеш зустріти,

зійди на курган,

Хельґі прийшов,

зяють на ньому

рани криваві,

тебе він просив

струмінь смертельний

йому втамувати».

Сіґрун пішла на курган до Хельґі й мовила:

43

«Нині зраділа я

зустрічі нашій,

ніби голодні

Одіна яструби[392],

як мертвих знаходять

теплую плоть,

чи, зрошені росами,

бачать світанок.

44

Спершу волію

поцілувати я

конунга мертвого,

а ти закривавлений

панцир зніми,

волосся твоє, Хельґі,

наморозь вкрила,

всюди на князеві

смерти роса[393],

руки холодні

у родича Хьоґні[394];

як маю тебе я,

герою, зцілити?»

Хельґі мовив:

45

«З волі твоєї,

Сіґрун з Севафйоллю,

Хельґі залитий

росою печалі[395];

плачеш ти нині,

злотом прикрашена,

гіркими сльозами,

моя сонцесяйна,

з півдня прийдешня,

завжди перед сном.

Падає кожна

кривава краплина

князю на груди,

холодна, камінна,

тисне на мене.

46

Вип'ємо добре

славного зілля,

хоч втратили нині

добра і землі;

хай жоден муж

тужливих пісень

більш не співає,

хоч би й побачив

рани мої,

нині дружина

ввійшла до могили,

діва шляхетна

поруч зі мною[396]».

Сіґрун приготувала постіль у могилі:

47

«Ось тобі, Хельґі,

ложе готове,

горя позбавлене,

Ільвінґа чадо,

жадаю я спокою

в княжих обіймах,

так, мов була б я

з героєм живим».

Хельґі мовив:

48

«Нині, скажу я,

нема неможливого,

рано чи пізно

у Севафйоллі,

щоб ти на руках

мене, неживого,

спочила в могилі,

Хьоґні дочка,

жінка жива,

народжена конунгом.

49

Пора мені їхати

шляхом червоним[397],

путтю птахів[398]

на блідому коні[399];

поїду на захід

мостом вітрошолому[400],

перш ніж Сальґофнір[401]

переможців пробудить».

Тоді Хельґі поїхав зі своїми людьми, а жінки повернулися додому. Іншого вечора Сіґрун послала служницю на могилу сторожити. Коли засутеніло, Сіґрун сама прийшла туди і мовила:

50

«З'явився би нині,

як їхати думав,

Сіґмунда син

з Одіна залів;

марно чекаю

на любого князя,

бо вже й орли

на ясен сідають,

і люди рушають

на тінґ сновидінь[402]».

Служниця мовила:

51

«Більше сюди

ти не ходи,

діво шляхетна,

до хати мерця;

більшає моці

завжди в ночі

в усіх мертвих, діво,

аніж при денному світлі».

Життя Сіґрун вкоротилося через печаль і горе.

Колись вірили, що люди народжуються знову, але тепер це називають бабиними байками. Хельґі й Сіґрун вважалися народженими вдруге. Його тепер звали Хельґі Хаддінг'яскаті, а її — Кара, дочка Хальвдана, як про це сказано в Пісні про Кару[403], і вона була валькірією.

Про смерть Сінфьотлі

Сіґмунд, син Вьольсунґа, був конунгом Фраккланду[404]. Сінфьотлі був одним його сином, другим — Хельґі, а третім — Хамунд. Борґхільд, жона Сіґмунда, мала брата, якого звали [...]. Сінфьотлі, пасинок її, та [...], обоє посваталися до однієї жінки, тож Сінфьотлі його вбив.

Коли він повернувся додому, Боргхільд попросила його забиратися геть, та Сіґмунд дав їй викуп, і вона відступилася. На тризні Борґхільд подавала пиво. Вона зготувала сильну отруту, наповнила ріг і дала Сінфьотлі. Той глянув у ріг, побачив, що там отрута, і мовив до Сіґмунда: «Каламутне питво, родичу!» Сіґмунд узяв ріг та й вихилив його. Казали, що він був аж такий міцний, що міг споживати отруту, яка не шкодила йому ані зсередини, ані ззовні, а всі його сини були неушкоджені для отрути лише ЗЗОВНІ.

Борґхільд піднесла іншого рога Сінфьотлі й попросила випити, і знову відбулося те саме. Тож третього разу дає вона йому ріг і погрожує його насварити, якщо він не вип'є. Він же знову звертається з тими ж словами до Сіґмунда. Той каже: «Змочи вуса, сину». Сінфьотлі випив і помер. Сіґмунд узяв його на руки і довго ніс, аж поки не прибув до одного вузького і довгого фіорду, де стояв човен і один чоловік при ньому. Він запропонував Сіґмунду переправитися через фіорд. Коли Сіґмунд заніс тіло на облавок, човен просів. Старий мовив, що Сіґмундові варто рушати углиб фіорду, тоді скочив на облавок і тої ж миті щез[405].

Конунг Сіґмунд довго жив у Данії у країні Борґхільд, де він її знайшов. Тоді Сіґмунд вирушив на південь до Фраккланду, до своїх володінь. Там він узяв за дружину Хйордіс, дочку конунга Ейлімі. Їхнім сином був Сіґурд.

Конунг Сіґмунд загинув у битві з синами Хундінґа, а Хйордіс вийшла за Альва, сина конунга Х'яльпрека. Там Сіґурд і зростав.

Сіґмунд і всі сини його далеко випереджали інших людей за міццю, зростом, силою духу та всіма даруваннями. Сіґурд же перевершив їх усіх, і його названо у давніх сказаннях найпершим серед людей і найвеличнішим конунгом.

Пророцтро Ґріпіра

(Пісня про Сіґурда Вбивцю Фафніра перша)

Ґріпіром звали сина Ейлімі, брата Хйордіс. Він правив країною, був мудрішим від усіх людей і мав дар провидця. Сіґурд їхав сам-один і прибув до обійстя Ґріпіра. Його помітили. Він побачив чоловіка на ґанку оселі, якого звали Ґейтір. Тоді Сіґурд звернувся до нього:

1

«Хто тут живе,

чия то твердиня?

Людовелитель

яке носить ймення?»

Ґейтір мовив:

«Ґріпіром звуть

великого мужа,

що на землі

править тутешній».

Сіґурд мовив:

2

«Мудрий правитель

нині чи вдома,

чи вийде до мене

князь на розмову?

Слів потребує

муж малознаний,

волію я мудрого

бачити Ґріпіра».

Ґейтір мовив:

3

«Добрий наш конунг

спитає у Ґейтіра,

що то за муж

шукає з ним бесіди».

Сіґурд мовив:

«Сіґурдом звуся,

народжений Сіґмундом,

а Хйордіс — то є

матір героя».

4

Тоді пішов Ґейтір

до Ґріпіра й мовив:

«Прибув чоловік,

чекає надворі;

гарно він вбраний,

шляхетний на вигляд,

бажає він, княже,

з тобою зустрітись».

5

Вийшов з чертогу

поставний господар,

і до героя

ґречно звернувся:

«Запрошую, Сіґурде,

ждав тебе здавна,

а ти візьми, Ґейтіре,

Ґрані на стайню».

6

Промови повчальні й

бесіди довгі

тоді завели

герої на зустрічі.

Сіґурд мовив:

«Скажи, коли знаєш,

матері брате,

Сіґурда як

життя обернеться?»

Ґріпір мовив:

7

«Будеш ти мужем

кращим під сонцем

і найславнішим

з героїв народжених,

щедрим на злото,

скупим на втечу,

шляхетним на вигляд

і справним в промовах».

Сіґурд мовив:

8

«Скажи, певний княже,

спраглому слова

Сіґурду, мудрий,

якщо передбачив,

що спершу трапить

мені у дорозі,

щойно поїду

геть з твого двору?»

Ґріпір мовив:

9

«Спершу ти, княже,

за батька помстишся,

та ще за Ейлімі

прикру загибель,

будеш суворих ти

Хундінґа чад

разити на смерть,

перемогу здобудеш[406]».

Сіґурд мовив:

10

«Скажи, благородний,

родичу мій,

в розумній розмові

мудрі слова:

чи бачиш ти Сіґурда

подвиг найбільший,

славне діяння

під неба наметом?»

Ґріпір мовив:

11

«Один ти побореш

змія вогненного,

ліг той жаднюга

на Ґнітахейді,

ще ти обох

мертвими зробиш

Реґіна й Фафніра;

віщує те Ґріпір».

Сіґурд мовив:

12

«Багатство здобуду,

якщо подолаю

в битві хранителя[407],

як каже мудрець;

думкою линь

і далі скажи,

що станеться згодом

зі мною в житті?»

Ґріпір мовив:

13

«Ти віднайдеш

Фафніра сховок

і забереш

пожитки багаті,

злото складеш

Ґрані на спину;

до Ґ'юкі поїдеш,

вождь переможний».

Сіґурд мовив:

14

«Маєш герою

в розумних речах,

владцю звитяжний,

більше сказати:

Ґ'юкі я гість

і люду його,

що станеться згодом

зі мною в житті?»

Ґріпір мовив:

15

«Спить на горі

княжа дочка,

вбрана у лати,

після Хельґі убивства[408];

ти розсічеш

гостролезим мечем,

розколеш броню

загибеллю Фафніра[409]».

Сіґурд мовив:

16

«Розсічені лати,

взяла жінка слово,

що пробудилась,

облишила сон,

що ж тая панна

до Сіґурда мовить,

щастя якого

йому напророчить?»

Ґріпір мовив:

17

«Вона тебе зробить

знавцем таємниць,

усіма смертними

шуканих здавна,

кожної мови

людської навчить тебе,

й життя лікувати,

житимеш, конунгу, в шані».

Сіґурд мовив:

18

«Нині нарешті

дістав я знання,

шляхом із цього

двору час їхати,

думкою линь

і далі скажи,

що станеться згодом

зі мною в житті?»

Ґріпір мовив:

19

«Ти віднайдеш

Хейміра хату

і радість велику

в гостях у конунга;

вказано Сіґурду

все, що я бачив,

питати не варто

Ґріпіра далі».

Сіґурд мовив:

20

«Втіхи замало

мені з таких слів,

бачиш ти далі,

ніж кажеш, владико;

знаєш ти більше

про Сіґурда горе,

тож, Ґріпіре, спраглому

все розкажи».

Ґріпір мовив:

21

«Переді мною твоє

постало життя

у світлі ясному,

зору доступне,

я не по праву

звуся розумним,

ані провидцем,

бо більше не відаю».

Сіґурд мовив:

22

«Мужа не знаю

на всій я землі,

хто бачив би далі

майбутнє за Ґріпіра;

не маєш таїти,

хай навіть ганьбою

судилось мені

покрити себе».

Ґріпір мовив:

23

«Не буде ганьби

тобі у житті,

в тому будь певен,

шляхетний герою;

тому вознесеться

над світом живих,

списобурі прохач[410],

ім'я твоє дуже».

Сіґурд мовив:

24

«Кепсько, гадаю,

на тому було б

Сіґурду з князем

отак розпрощатись;

бачиш ти шлях мій, —

вдаль він проліг весь —

відкрий, коли можеш,

матері брате».

Ґріпір мовив:

25

«Тепер треба Сіґурду

прямо сказати,

бо воїн мене

до того примусив;

знаєш ти добре,

що я не збрешу:

про день я твоєї

смерти повім».

Сіґурд мовив:

26

«Я не волів би

князя гнівити,

добрі поради

Ґріпір дає;

нині волію

правду дізнатись,

хоч би й печальну,

про Сіґурда вчинки».

Ґріпір мовив:

27

«Діва є в Хейміра

гожа на вигляд,

носить вона

Брюнхільд імення,

дочка то Будлі,

але славний конунг

Хеймір виховує

діву сувору».

Сіґурд мовив:

28

«Що мені з того,

що тую дівицю,

гожу на вигляд,

виховує Хеймір?

Маєш ти, Ґріпіре,

ясно казати,

бо бачиш ти всі

долі людські».

Ґріпір мовив:

29

«Вона відбере

всі твої радощі,

діва прекрасна,

вихованка Хейміра,

ні сну, ні спочинку

тобі не судилося,

людей ти облишиш,

її лиш угледівши».

Сіґурд мовив:

30

«Як же до зцілення

Сіґурд дістанеться?

Повідай про те,

Ґріпір, як можеш;

чи я за дівчину

викуп сплачу,

за ту прекрасну

княжу дочку?»

Ґріпір мовив:

31

«Всі ви дасте

вірности клятви

повноміцні,

та мало їх здержите;

гостем ти Ґ'юкі

станеш на ніч,

і вже не згадаєш

годованку Хейміра».

Сіґурд мовив:

32

«Що це ти, Ґріпір,

пророчиш мені,

ти бачиш непевність

у серці героя,

мушу я ту

зрадити діву,

що думи усі

мої полонила».

Ґріпір мовив:

33

«Ти зрадиш, герою,

заради іншої,

розплатишся ти

за волю Ґрімхільд,

ти свататись будеш

до ясноволосої

дочки її, яка

смерть принесе королю».

Сіґурд мовив:

34

«Чи стану я Ґуннара

родичем певним

і Ґудрун собі

візьму за дружину?

Гарна то жінка

стане для князя,

якщо моя смерть

мені геть байдужа».

Ґріпір мовив:

35

«Ти від Ґрімхільд

шкоди зазнаєш,

попросить вона тебе

Брюнхільд здобути

Ґуннару в жони,

Ґотів господарю[411],

задум ти втілиш

матері князя».

Сіґурд мовив:

36

«Зробиться лихо,

те мені ясно;

в мандрах недолю

наврочено Сіґурду,

якщо я прекрасну

діву дістану

іншому в руки,

яку так кохаю».

Ґріпір мовив:

37

«Будуть обоє

клятви давати

Ґуннар і Хьоґні,

і ти, княже, третій[412],

обличчями ви

обміняєтесь в мандрах,

Ґуннар і ти;

Ґріпір не бреше».

Сіґурд мовив:

38

«Як станеться це,

як зможем змінити

вигляд і вдачу,

в путь вирушаючи?

Готують оману

духи недолі,

морок усюди,

скажи про це, Ґріпір».

Ґріпір мовив:

39

«Подоби ти Ґуннара

й вдачі набудеш,

мову ж свою

і знання збережеш;

заручишся ти

з вихованкою Хейміра,

відважною дівою,

того не уникнеш».

Сіґурд мовив:

40

«Кепсько виходить,

бо скажуть погано

в сагах про Сіґурда

люди на зустрічах,

бо я не волію

зманити оманою

жінку героя,

що я так шаную».

Ґріпір мовив:

41

«Лежатимеш ти,

герою звитяжний,

з дівою тою,

мов син коло матері;

тому вознесеться

над світом живих,

людей повелитель,

ім'я твоє дуже».

Сіґурд мовив:

42

«Як годною стане

дружина для Ґуннара,

славніша зі смертних,

скажи мені, Ґріпіре,

хоч має три ночі

та жінка зі мною

спати любенько[413]?

Так не годиться».

Ґріпір мовив:

43

«На тім весіллі

вип'ють обоє,

Сіґурд і Ґуннар,

у Ґ'юкі палатах;

зміниться вигляд,

як рушите з дому,

та розум свій кожен

при собі залишить».

Сіґурд мовив:

44

«Яка буде втіха

після весілля

з того родичання,

скажи мені, Ґріпіре;

чи Ґуннару буде

суджено радість

відтоді, чи випаде

щастя мені?»

Ґріпір мовив:

45

«Згадаєш ти клятви,

та будеш мовчати,

житимеш з Ґудрун

у добрих порадах,

а Брюнхільд завважить

низьким те заміжжя,

задумає засіб

за себе помститись».

Сіґурд мовив:

46

«Що стане за викуп,

який візьме жінка,

що ми її хитрістю

зробили дружиною?

Отримала панна

від мене присягу,

слово таємне,

що я не дотримав,

і радости мало».

Ґріпір мовив:

47

«Прямо вона

Ґуннару скаже,

що вельми погано

ти слово тримаєш,

а конунг шляхетний

з усіх, кого знає,

Ґ'юкі нащадок,

тобі, княже, вірить».

Сіґурд мовив:

48

«Що це ти, Ґріпір,

пророчиш мені,

будуть правдиві

для мене слова ті,

чи збреше про мене

жінка достойна

й про себе саму?

Скажи мерщій, Ґріпіре».

Ґріпір мовив:

49

«Матиме гнів

на тебе воїтелька,

не з доброї вдачі

погибель замислить,

гожій ти жінці

зла не робив,

хоч жінку для конунга

хитрістю взяв».

Сіґурд мовив:

50

«Чи Ґуннар мудрий

скориться тиску,

чи Ґуторм і Хьоґні

підуть його шляхом?

Чи Ґ'юкі сини

родича кров'ю

леза зчервонять?

Кажи нині, Ґріпіре».

Ґріпір мовив:

51

«Сповиє у Ґудрун

мороком серце,

брати її стали

твоїми убивцями,

слідом за радістю

горе настало

для мудрої жінки;

провина то Ґрімхільд.

52

Та маєш ти знати,

герою звитяжний,

що князю дарів

за життя не забракне:

не зможе ніхто

з мужів на землі

під сонця оселею[414]

з тобою зрівнятися, Сіґурде».

Сіґурд мовив:

53

«Знавцеві пошана,

не здолати недолі,

нині ти, Ґріпіре, ладно

просьбу мою вдовольнив;

більше добра

прорік би ти нині

мені у житті,

якби тільки міг».

Промови Реґіна

(Пісня про Сіґурда Вбивцю Фафніра друга)

Сіґурд пішов на стайню Х'яльпрека[415] і вибрав собі коня, якого потому стали звати Грані. Тоді до Х'яльпрека прийшов Реґін, син Хрейдмара. Він був розумнішим од всіх людей і карлик на зріст. Він був мудрий, зловісний і знався на чарах. Реґін виховував Сіґурда, багато чого навчив і сильно любив його. Він розповів Сіґурдові про своїх пращурів і родичів...

...Якось Одін, Хенір і Локі прийшли до водоспаду Андварі. Там було багато риби. Одного дверґа звали Андварі. Він плавав там у воді у подобі щуки та ловив рибу собі на обід.

— Мій брат звався Отр[416], — мовив Реґін, — він часто рибалив у подобі видри. Якось він піймав лосося, сів на березі й ласував ним, замружившись. Локі пожбурив у нього каменем і вбив. Аси завважили те за великий здобуток і зняли з видри шкуру. Того ж вечора вони навідали Хрейдмара і показали йому свою здобич. Тоді ми схопили їх і примусили відкупитися, набивши повністю шкуру видри золотом, а ззовні вкрити її червоним золотом. Тоді вони послали Локі шукати золото. Він пішов до Ран[417], узяв її тенета і рушив до водоспаду Андварі. Там він поставив верші, і туди потрапила щука. Тоді мовив Локі:

1

«Що то за риба

плавала в водах,

біди не уникла?

Голівку свою

витягни з Хель,

знайди мені полум'я вод[418]».

Щука мовила:

2

«Андварі я звуся,

Оїн мій батько,

чимало я мушу тут плавати;

норна злощасна

мені так зробила,

що маю я жити в воді».

Локі мовив:

3

«Скажи-но, Андварі,

коли хочеш жити

з людьми у палатах,

розплата яка

смертних синам,

що словом січуть?»

Андварі мовив:

4

«Розплата така

смертних синам:

їх Вадгельмір[419] жде,

недобрі слова

і кожна брехня

наслідки матиме довгі».

Локі побачив усе золото, що мав Андварі. І коли він його забирав, то одного перстеника взяв собі. Дверґ же увійшов до скелі[420] й мовив:

5

«Має це злото,

Густа[421] майно,

двом братам

смерть заподіяти[422],

згубить вісьмох ще героїв[423];

майна мого

не дістане ніхто».

Аси повернулися до Хрейдмара, натоптали шкуру видри золотом і поклали до його ніг. Тоді аси мали вкрити шкуру золотом згори, щоб її не було видно. Коли це зробили, Хрейдмар пішов перевірити й побачив, що одна шерстинка не вкрита. Тоді взяв Одін персня Андварі й закрив ту шерстинку. Локі мовив:

6

«Золота нині тобі прибуло,

отримав ти плату

велику за голови наші,

синам же твоїм

це щастя не дасть;

станеться смерть

через теє багатство».

Хрейдмар мовив:

7

«Дарив ти дарунок,

дарив ти без дружби,

дарив без пошани;

життя ви свої

раніше би втратили,

якби я про те здогадався».

Локі мовив:

8

«Гірше за те,

буде, гадаю,

родичів борня смертельна;

ненароджених воїв,

знаю напевно,

згубить ненависть».

Хрейдмар мовив:

9

«Злото червоне,

гадаю я, буде

моє, поки житиму;

погрози твої

мене не лякають,

вези їх додому собі».

Фафнір і Реґін зажадали від Хрейдмара, щоб той розділив з ними плату за вбивство їхнього брата Отра. Той відмовив. Тож Фафнір почастував мечем Хрейдмара, батька свого, коли той спав. Хрейдмар покликав дочок:

10

«Люнґхейд і Ловнхейд,

спливає життя моє,

велика нужда моя».

Люнґхейд мовила:

«Батько загинув,

та скоро сестра

помститься братам».

Хрейдмар мовив:

11

«Сплоди хоч дочку

з вовчою вдачею,

як сина не матимеш

ти від героя,

дай мужа дочці

з потреби великої;

тоді їхній син

за мене помститься».

Тоді помер Хрейдмар, а Фафнір узяв його золото. Реґін попросив своєї частки, Фафнір же відмовив. Тоді Реґін став радитися з Люнґхейд, сестрою своєю, як йому отримати батьків спадок. Вона мовила:

12

«З братом розмову

маєш почати

щиро і приязно;

не матимеш спадку,

почавши мечем

з Фафніром бесіду».

Усе це Реґін розповів Сіґурдові. Одного дня Сіґурд прийшов додому до Реґіна, коли той був у доброму гуморі. Реґін мовив:

13

«Прибув сміливий

Сіґмунда син,

скорий в промовах,

до зали моєї,

має відвагу

мужів давнини,

і битви чекаю

від вовка голодного[424].

14

Я буду плекати

звитяжного князя;

нині прибув

до нас Інґві родич[425];

він стане відомим

героєм під сонцем;

сягнуть всіх земель

його долі тенета».

Сіґурд зостався з Реґіном, і той розповів йому, що Фафнір лежить на Ґнітахейді у подобі змія та має жахливий шолом, що лякає кожного, хто на нього гляне.

Реґін зробив Сіґурдові меча, якого нарекли Грамом. Він був такий гострий, що його можна було занурити у Райн[426]і пустити за течією шмат вовни, який меч розтинав легко, наче саму воду. Тим мечем Сіґурд розрубав ковадло Реґіна.

Після цього Реґін став намовляти Сіґурда битися з Фафніром. Той відповів:

15

«Ото зарегочуть

Хундінґа чада,

ті самі, що Ейлімі[427]

здавна убили,

коли я зволію

радше шукати

персні червоні,

ніж мстити за батька».

Конунг Х'яльпрек дав Сіґурдові кораблів і людей, щоб той звершив свою помсту. Вони потрапили у велику бурю і йшли проти вітру коло якогось гірського мису. Чоловік, що стояв на горі, мовив до них:

16

«Чиї це чвалають

Ревіля коні[428],

скачуть по морю,

по хвилях високих?

Вітрилогривачі[429]

піною вкриті,

дерешів моря[430]

вітер не спинить».

Реґін мовив:

17

«Рушить то Сіґурд

на моредеревах[431],

нас вітер несе

до нашої смерти,

високі вали

б'ють у в облавки,

тонуть хвиль скакуни,

а хто нас питає?»

Чоловік мовив:

18

«Хнікаром звався,

коли юний Вьольсунґ

радував круків

і битви давав;

звіть мене нині

Дідом-на-Скелі,

Фенґом чи Фйольніром[432];

рушив би з вами».

Вони причалили до узбрежжя, старий зійшов на облавок і буря вщухла. Сіґурд мовив:

19

«Скажи мені, Хнікаре,

все відаєш ти

про богів і людей:

якщо бути битві,

які то знамення

щасливі для виру мечів[433]?»

Хнікар мовив:

20

«Прикмет є багато,

людям відомих,

щасливих для виру мечів;

добре вождеві

крука смолястого

мати супутником.

21

Інша прикмета,

коли ти виходиш

з хати на шлях,

як двох ти побачиш

мужів при дорозі,

спраглих до слави.

22

Є ще і третя —

почути виття

вовка під ясенем;

щастя набуде,

як першим побачиш

наближення київ шолома[434].

23

Людям не варто

в бій вирушати

проти заходу

посестри Місяця[435],

той переможе,

у кого зір добрий,

чиї мечоносці

шикуються клином.

24

Удачі не буде,

коли оступився,

на бій ідучи,

чи діси[436] недобрі

обабіч тя стануть —

отримаєш рану.

25

Умитий, причесаний

хай буде кожен,

і ситий зрання,

бо нам невідомо,

де стрінемо вечір;

честь бережи від наруги».

Сіґурд мав велику битву з Люнґві Хундінґсоном і братами його. Там загинув Люнґві й три його брати. Після битви Реґін мовив:

26 «Кривавого нині

врізав орла[437]

гострим мечем

у спину Сіґмунда вбивці

шолома володар,

як ніхто, він сміливий,

він землю скривавив

і радував круків».

Сіґурд повернувся до Х'яльпрека. Тоді Реґін став намовляти Сіґурда вбити Фафніра.

Промови Фафніра

Сіґурд і Реґін піднялися на Ґнітахейд і знайшли лігво Фафніра. Він саме повз до водопою. Тоді Сіґурд зробив велику яму на його шляху і туди заліз. І коли Фафнір повз від свого золота, то вивергав отруту, що капала Сіґурдові на голову. Коли Фафнір проповзав понад ямою, Сіґурд прохромив його мечем до самого серця. Фафнір здригався і тремтів з голови до хвоста. Сіґурд видерся з ями, і вони побачили один одного. Фафнір мовив:

1

«Юначе, юначе,

хто тебе породив,

мужа якого ти син,

ти, який Фафніра

вразив мечем?

Застряг коло серця клинок».

Сіґурд приховав своє ім'я, бо в давнину вірили, що слово вмирущого має велику міць і може сильно зашкодити тому, хто відкриє своє ймення. Він мовив:

2

«Шляхетним оленем звуся[438],

жити судилось мені

без матері сином,

і батька не маю,

як інші сини;

завжди я самотній[439]».

Фафнір мовив:

3

«Чи відаєш ти, якщо батька не маєш,

як інші сини,

звідки на світі з'явився?»

Сіґурд мовив:

4

«Мій рід, я гадаю,

тобі невідомий,

і сам я — так само;

я Сіґурдом звуся,

а Сіґмунд — мій батько,

і збройно тебе я здолав[440]».

Фафнір мовив:

5

«Що привело тебе?

Чом зажадав ти

віку мені вкоротити?

Сяйноокий юначе,

родич ти славного батька;

з дитинства ти вправний».

Сіґурд мовив:

6

«Відвага мене привела,

рука помогла мені

й гострий мій меч;

хоробрим не буде

той перед смертю,

хто змалечку кволий».

Фафнір мовив:

7

«Гадаю, коли б ти зростав

на грудях у друзів,

як муж би ти бився;

з народження був ти

холоп і невільник,

і б'єшся, мов раб[441]».

Сіґурд мовив:

8

«Чом брешеш ти, Фафніре,

що далеко я

від спадку вітця;

я не холоп,

хоч був у полоні;

ти бачиш, я вільно живу».

Фафнір мовив:

9

«Облудні слова

досі ти чув,

тепер скажу правду:

злото дзвінке,

скарб красносяйний

загибель тобі заподіє».

Сіґурд мовив:

10

«Майном володіти

кожен воліє

до певного дня;

бо всякій людині

має прийти

час вирушати до мертвих».

Фафнір мовив:

11

«Норни ти присуд

на мисі одержиш[442]

і дурня недолю;

у хвилях потонеш,

пливучи проти вітру;

все гибель віщує».

Сіґурд мовив:

12

«Скажи мені, Фафніре,

з усіх ти мудріший

і знаєш багато:

котрі із норн

жінкам помагають

родити дітей[443]?»

Фафнір мовив:

13

«Сильно різняться

скажу я, ті норни,

за родом і племенем;

ті — з роду асів,

ті — з роду альвів,

а деякі — Дваліна дочки[444]».

Сіґурд мовив:

14

«Скажи мені, Фафніре,

з усіх ти мудріший

і знаєш багато:

як зветься острів,

де аси і Сурт

змішають вологу мечів[445]?»

Фафнір мовив:

15

«Оскопнір він зветься,

богам там судилося

Списами грати[446];

Більрьост[447] завалився,

коли вони рушили мостом,

і плавають коні у крові.

16

Жах-шолом[448]

ношу я відтоді,

як ліг на скарбах;

себе найсильнішим

з усіх я вважав,

хоч би кого я зустрів».

Сіґурд мовив:

17

«Жах-шолом

жодного не вбереже

у герці звитяжних;

кожен побачити може,

що серед сміливих

не він — найміцніший».

Фафнір мовив:

18

«Отрутою дихав я,

лігши на спадку

великому батька мого».

Сіґурд мовив:

19

«Сяючий змію,

ти сильного шуму накоїв

і дух мав твердий;

ненавидів надто

людських ти синів,

бо шолома цього ти мав».

Фафнір мовив:

20

«Тобі нині раджу, Сіґурде,

послухай пораду,

додому ти їдь;

злото дзвінке,

скарб красносяйний

загибель тобі заподіє».

Сіґурд мовив:

21

«Ти раду порадив,

але я поїду

до золота в лігві,

а ти лежи, Фафніре,

в муках смертельних,

тут смерть тебе візьме».

Фафнір мовив:

22

«Мене зрадив Реґін,

тебе він теж зрадить,

обом нам він смерть заподіє;

жити недовго, гадаю,

лишилось Фафніру;

нині зустрів я сильнішого».

Реґін тримався подалі, коли Сіґурд убив Фафніра, і прибув згодом, коли Сіґурд витирав кров з меча. Реґін мовив:

23

«Шануйся ти, Сіґурде,

з Фафніром в борні

ти перемогу одержав;

з усіх тих людей,

що землю топтали,

тебе я назву найславнішим».

Сіґурд мовив:

24

«Чи можна пізнати,

як зійдуться разом

сини переможних,

котрий з усіх найславніший?

Багато є хвацьких,

що меч не червонили

в грудях у інших».

Реґін мовив:

25

«Радій нині, Сіґурде,

тішишся ти,

травою Ґрам треш;

брат мій

тобою убитий,

я теж в тому винен».

Сіґурд мовив:

26

«У тому ти винен,

що мав я рушати

в гори священні;

добро і життя

залишив би сяючий змій,

якби ти мене не надихнув».

Тоді підійшов Реґін до Фафніра й вирізав йому серце мечем, який звався Ріділль, і випив крови з тої рани. Реґін мовив:

27

«Посидь нині, Сіґурде,

я ж піду спати,

тримай серце змія над жаром;

його я волію

з'їсти пізніше

з кривавим питвом».

Сіґурд мовив:

28

«Далеко забіг ти,

коли я червонив

меча кров'ю Фафніра;

мірявся я

міццю зі змієм,

коли ти лежав у траві».

Рейн мовив:

29

«Довго лежати

ти дав би в кущах

давньому велету,

як не мав би меча,

що зроблений мною,

з клинком найгострішим».

Сіґурд мовив:

30

«Відвага — це ліпше

у битві звитяжних,

ніж меч найміцніший,

муж бо хоробрий

у битві суворій

і з кепським мечем переможе.

31

Краще сміливому,

ніж несміливому

ведеться у грі героїв[449];

краще звитяжець

за слабкодуха,

хай би що той тримав у руці».

Сіґурд узяв серце Фафніра і почав смажити його на прутику. Він помітив, що сік із серця піниться, і тицьнув у м'ясо пальцем, аби спробувати, чи вже готове. Він підніс пальця собі до рота. Кров із серця Фафніра потрапила на його язик, і він став розуміти мову птахів. Він почув, як синички щебечуть у гіллі. Синиця мовила:

32

«Тут сидить Сіґурд,

кроплений кров'ю,

Фафніра серце

смажить над жаром;

назвала б я мудрим

того, хто персні ламає[450],

якби м'яз життя[451]

він сяйного[452] з'їв би».

Інша мовила:

33

«Там лежить Реґін,

він зрадити хоче

мужа того,

який йому вірить,

готує у гніві

слово лихе,

воліє зла коваль[453]

за брата помститись».

Третя мовила:

34

«Голову стяв би

він сивому старцеві,

до мертвих послав би його;

золотом всім тим

він сам володів би,

що Фафнір на ньому лежав».

Четверта мовила:

35

«Мудрим назвала б

його, як би міг він

гарні поради

сестер зрозуміти,

зарадив собі

та радував круків;

вовка впізнаєш

за вовчими вухами[454]».

П'ята мовила:

36

«Мудрим не є

той битви стовбур[455],

кого я вважала

війська вершиною[456],

коли він дозволить

вільно піти

брату того,

кого він убив».

Шоста мовила:

37

«Дуже немудро

буде йому пощадити

ворога люду;

там Реґін лежить,

що зраду замислив,

а князю про те невідомо».

Сьома мовила:

38

«Зітне хай він голову

інистохолодного троля[457]

і перснями заволодіє;

буде один він

тим володіти,

що Фафнір беріг».

Сіґурд мовив:

39

«Влади не має

Реґіна доля

смерти моєї

слова його втілити;

бо звідси обоє братів

попрямують до мертвих».

Сіґурд стяв голову Реґіна, з'їв серце Фафніра і випив крови обох, Реґіна і Фафніра. Тоді почув він, як синиця мовила:

40

«Зв'яжи ти, Сіґурде,

персні червоні;

князю не личить

сильно тривожитись.

Діву, я знаю,

вельми красиву,

вбрану у злото

ти можеш зустріти.

41

До Ґ'юкі лежить

зелений шлях,

доля дорогу

вкаже герою;

конунг звитяжний

має дочку;

Сіґурд за неї

викуп заплатить[458].

42

Зал є високо

на Хіндарф'яллі,

навколо нього

пломінь буяє,

мав так зробити

муж велемудрий[459],

морок розсіяти

полиском моря[460].

43

Знаю я — там на вершині

ратниця спить,

грає над нею

липи губитель[461];

Іґґ[462] шпичаком

її приспав,

бо не того

вона воя згубила.

44

Знай — ти побачиш

діву в шоломі,

що Ті з битви

Віндскорнір[463] вивіз;

не ворухнеться

у сні Сіґрдріва,

конунга чадо,

з присуду норни».

Сіґурд поїхав шляхом Фафніра до його помешкання і знайшов його відчиненим. Двері й дверні стовпи там були залізні. Із заліза були й усі сволоки в тому домі, а сам дім врито в землю. Там Сіґурд знайшов силу-силенну золота і наповнив ним дві скрині. Також він узяв там жах-шолом, і золочену броню, і меча Хротті, і багато коштовного каміння, й поклав це все у торбу на сідлі Грані. Але кінь не зрушив з місця, поки Сіґурд сам на нього не сів.

Промови Сіґрдріви

Сіґурд в'їхав на Хіндарфйолль і попрямував на південь до Фраккланду. Гора, яку він побачив, яскраво сяяла від палаючого полум'я, заграва сягала небес. Він дістався туди. Там стояла загорожа з щитів, а нагорі майорів стяг. Сіґурд увійшов до загорожі і побачив, що там лежить чоловік, спить серед своєї зброї. Він зняв шолома з його голови. Тоді побачив він, що то жінка. Броня так добре на ній сиділа, ніби приросла до тіла. Тоді він розсік обладунки Грамом від отвору для голови до самого низу і ще поперек, до обох рукавів. Затим він зняв з неї броню. Вона прокинулася, підвелася, побачила Сіґурда і промовила:

1

«Що бронь пробило?

Чом я прокинулась?

Хто мене вивільнив

металевих оков?»

Він мовив:

2

«Сіґмунда син, —

наразі нарізано

крукам корму, —

мечем Сіґурда!»

Вона мовила:

3

«Довго я спала,

довго була непритомна,

довго лежу тут;

То Одіна воля,

щоб я не могла

поворухнутись».

Сіґурд сів поруч і спитав її ім'я. Вона взяла ріг, повний меду, і дала йому трунок пам'яті:

3

«Слався, день!

Славтеся, дня сини!

Славтеся, ніч із дочками!

Незлими очима гляньте на нас

і перемогу даруйте!

4

Шануйтеся, аси!

Шануйтесь, асиньї!

Шануйся, чим повна земля!

Мову і пам'ять

дайте нам, двом, що зустрілись,

і руки цілющі на довге життя».

Вона назвалася Сіґрдрівою і виявилася валькірією. Вона розповіла, як бились два конунги. Один з них звався Хьяльмґуннар. Він був старий і великий вождь, і Одін дав йому перемогу:

«Інший — то Аґнар,

Ауди брат,

якого ніхто

не став захищати».

Сіґрдріва вразила Хьяльмґуннара у битві, тож за це Одін уколов її сонним шпичаком і сказав, що вона більше ніколи не переможе у битві і що вона мусить вийти заміж — «я ж йому відказала, що даю непорушне слово не виходити за будь-кого з мужів, кому відомий страх». Сіґурд у відповідь попросив її відкрити йому знання, коли вона відає, що відбувається в усіх усюдах. Сіґрдріва мовила:

5

«Даю тобі хмелю,

дуб тінґу кольчуг[464],

де змішано міць

і славу велику;

повний він чарів

і знаків цілющих,

добрих заклять

і радости рун.

6

Ти руни могутні пізнай,

коли перемоги шукаєш,

і вріж на руків'ї меча,

інші — на жолобі,

ті ж — на клинку,

й іменем Тюра[465]

двічі познач.

7

Пізнай руни пива,

коли ти не маєш

довіри до жінки;

на розі ріж знак,

на тильному боці руки

і ніготь поміть знаком Науд.

8

Познач повну чашу,

пильно гляди,

кинь зілля в питво[466];

я знаю — так зробиш,

й до меду ніколи

лиха тобі не вмішають.

9

Пізнай руни ти допомоги,

якщо помогти забажаєш

дитя народити жоні;

долоню познач,

суглоби схопи,

проси в духів щастя.

10

Руни прибою пізнай,

як поміч потрібна

в протоці коневі вітрила[467];

на штевні ріж руни

і на стерні,

й на веслах їх випали,

тоді тебе вал не зупинить,

ні чорнії хвилі,

прибудеш здоровий до гавані.

11

Пізнай руни крони,

якщо лікувати бажаєш

і рану загоїти;

руни зроби на корі

й на стовбурі древа,

що хилить гілляччя на схід.

12

Пізнай руни мови,

й за лихо тобі

лихом ніхто не відплатить:

змотай їх,

зв'яжи їх,

збери їх докупи

на тінґу тому,

де має народ

виносити присуд.

13

Розуму руни пізнай,

як кожного хочеш

знати думки;

їх прочитав,

їх начертав

їх вигадав Хрофт

з тої вологи,

що натекла

з черепу Хейддраупніра

і з рогу Ходдрофніра.

14

Стояв на горі

з Бриміра лезом,

на голові мав шолома;

сказала там вперше

голова Міміра

мудрости слово[468].

15

На щиті їх урізав

для бога сяйного,

на вухах Арвака

і на копитах Альсвіна,

на рухливому колесі

вбивці Хрунґніра,

на зубах Слейпніра[469]

і на ременях саней.

16

На ведмежих лапах

і на язиці Браґі,

на вовчому пазурі

й на орлиному дзьобі,

на кривавих крилах

і на краю моста,

на руках повитухи,

на цілющому сліді.

17

На бурштині і на злоті,

на людських оберегах,

у вині й у пиві,

на щастя престолі[470],

на Ґунґніра[471] вістрі

й на Ірані грудині,

на пазурах норни

і на дзьобі сови.

18

Всі руни накреслив,

усі руни врізав,

із медом священним

змішав і послав їх

шляхами широкими:

котрісь для асів,

котрісь — для альвів,

ці — ванам премудрим,

ті — роду людей.

19

То грамоти руни[472],

руни підмоги[473],

і всі руни пива,

й руни могутности,

ти не забудь їх

і не зіпсуй їх

для власного ж блага;

згодяться вони, як затямиш,

до самого скону богів.

20

Тепер обирай,

бо вибір ти маєш,

високий клен зброї[474];

скажи чи мовчи,

як є щось на думці;

лихе нам судилось».

Сіґурд мовив:

21

«Тікати не буду,

хоч присуд свій знаю недобрий,

бо родивсь боягузом;

поради твої

всі я затямлю,

їх збережу, поки житиму».

Сіґрдріва мовила:

22

«Я дам тобі першу пораду:

з родом своїм

чвар не веди;

відклади помсту,

хоч би тобі і зашкодили;

отримаєш плату в день смерти.

23

Дам тобі другу пораду:

клятв і обітниць

ти не давай, що їх не дотримаєш;

пагони зла

дістануть невірного;

нещасним є вовк[475].

24

Дам тобі третю пораду:

на тінґу не знайся

з людом непевним,

бо муж нерозумний

часто дозволить собі

слово лихе, не подумавши.

25

Та гірше за все,

коли мовчазний ти,

завважать тебе боягузом,

і буде то правда;

з поганої слави

не буде добра, —

іншого дня

наклепника вбий,

викуп візьми за облуду.

26

Дам і четверту пораду:

як відьмину хату,

сповнену скверни,

стрінеш собі на шляху,

там не гостюй,

хоч би й ніч тя застала.

27

Погляд проникливий

треба нащадкам людським,

котрих чекає запеклий двобій;

часто злодумні жінки

край дороги сидять,

вони й меч, і спокій спаскудять.

28

Дам я і п'яту пораду:

хоч би побачив красивих

жінок ти на лаві,

срібло споріднення[476]

хай пильність твою не затьмарить;

хай не полонять тебе жінок поцілунки.

29

Дам я і шосту пораду:

як слово хмільне

мовців до біди доведе,

п'яних розмов

не починай з деревом сварки[477];

вино розум краде.

30

Пісні та пиво

часто призводять

до лиха значного;

декого вбито,

дехто — в біді;

безліч таких, нещасливих.

31

Дам я і сьому пораду:

якщо ворогуєш ти

з мужем звитяжним,

битися краще,

ніж спаленим бути

в своєму обійсті.

32

Дам я і восьму пораду:

бережися від скверни

й від знаків зловісних;

не зваблюй ні діви,

ані заміжньої жінки

до втіхи сумнівної.

33

Дам і дев'яту пораду:

подбай ти про мертвих,

в землю зарий, де знайдеш:

від недуги померлих,

чи в морі померлих,

чи зброєю вбитих.

34

Тіло омий,

руки і голову,

волосся розчеши,

покійному, перше ніж

класти його у труну,

і доброго сну побажай.

35

Дам я десяту пораду:

віри не йми

вовчому слову ніколи,

вбитого брат

чи той, кому батька ти вбив, —

син стане вовком,

хоч ти йому злотом платив.

36

Кривда й ненависть

спочинку не відають,

ані образа отримана;

розум і зброя

герою потрібні,

щоб першим зробитись зі смертних.

37

Одинадцяту дам я пораду:

підлости ти стережися,

що можуть і друзі зробити;

здається, що довге життя

не судилося князю;

сильно бо ширяться чвари».

Коротка пісня про Сіґурда

1

Жахливий вогонь,

земля скам'яніла,

пломінь високий

сягав до небес;

мало героїв

зважились їхати

просто крізь жар

чи стрибнути над ним.

2

Сіґурд Ґрані

мечем острожив,

зметнувся вогонь

понад шляхетним,

жар охопив

спраглого слави[478],

спалахи мчали

Реґіна скарбом[479].

* * *

Брюнхільд сказала:

3

«Сіґурд вбив змія,

і пам'ять про те

ніколи не вмре,

поки житимуть люди;

а брат твій не змі

зважитись їхати

просто крізь жар

чи стрибнути над ним.»

* * *

4

Вийшов Сіґурд,

розмову скінчив,

дружній героям,

і так засмутився

жадаючий битв,

що від зітхання

з боків напиналась

залізна сорочка.

* * *

Хьоґні мовив:

5

«Шкоди якої

Сіґурд завдав нам,

якщо ти волієш

згубити його?»

Ґуннар мовив:

6

«Дав мені Сіґурд

певну клятву,

клятву певну,

й порушив її;

так він зволів

зі мною вчинити,

слово зламати

і щиру довіру».

Хьоґні мовив:

7

«Брюнхільд тебе

на лихо підбила,

ненависть люта

перемогла;

злиться вона

з радости Ґудрун,

а також із того,

що ти з нею тішився».

8

Смажили вовка,

різали змія,

Ґоторма потім

тим годували;

тим вони м'ясом

лють розпалили

в серці у мужа,

перш ніж послати

вбити героя.

9

Сіґурд загинув

на південь від Райну;

крук над мерцем

гучно кричав:

«Атлі об вас

леза зчервонить,

будуть убивці

клятвою скуті».

10

Стала знадвору

Ґудрун, дочка Ґ'юкі,

слово таке

промовила спершу:

«Де нині Сіґурд,

славний правитель,

якщо мої родичі

перші приїхали?»

11

Їй відказав

Хьоґні єдине:

«Сіґурд на півдні

мечами посічений;

схилився сірко[480]

над князем загиблим».

12

Тоді мовить Брюнхільд,

Будді дочка:

«Нині натішитесь

зброєю й землями;

Сіґурд єдиний

тим володів би,

якби трохи довше

лишався б живим.

13

Варто інакше

було б керувати

йому Ґ'юкі спадком[481]

і воїнством Ґотів,

бо ще п'ять синів,

правителів люду,

жадних до битви,

по ньому лишились».

14

Брюнхільд засміялась —

луна покотилась

по всіх тих палатах —

від щирого серця:

«Нині натішитесь

скарбом і землями,

бо славного князя

ви погубили».

15

Тоді мовить Ґудрун,

Ґ'юкі дочка:

«Дуже ти кажеш

злобні слова;

Ґуннар за Сіґурда

гнівив богів;

серце жорстоке

помста дістане».

16

Вечір настав,

пили багато,

було там тоді

чимало розмов;

потім усі

пішли спочивати,

сам лише Ґуннар

очей не стулив.

17

Смикав ногою,

довго бурмосив,

ратей винищувач

думав про те,

що проказали

обоє недобре

крук і орел,

як вони повертались.

18

Прокинулась Брюнхільд,

Будлі дочка,

родичка князя,

ще день не настав:

«Ганьбіть чи пробачте —

скоєно лихо! —

скажу про скорботу

свою чи помру».

19

Змовкли усі,

хто чув ті слова,

збагнуть не могли,

що вразило жінку,

яка побивається

нині над тим,

про що зі сміхом

просила героїв:

20

«Мала я, Ґуннаре,

нічне жахіття,

мерців повна зала,

а ліжко холодне;

а ти, княже, їдеш,

позбавлений радости,

зв'язані ноги,

у стан ворогів;

так буде з цілим

Хніфлунґів родом[482],

ваша присяга

вас і погубить.

21

Ґуннаре, забув ти

вчинок той,

що кров твоя в слід

і його струменіла[483];

нині йому ти

зле відплатив,

а він шанував тебе

понад усіх.

22

Він те довів,

коли супроти волі

сватати їхав

мене для тебе,

що ратей винищувач

добре тримає

клятву, що дав

юному князеві.

23

Палицю ран[484],

сяючу злотом,

конунг всеславний

між нами поклав;

пломенем той

клинок гартували,

краплі отрути

на ньому були».

Про смерть Сіґурда

У цій пісні сказано про смерть Сіґурда, що його вбили, коли він був у мандрах, а дехто розповідає, що його було вбито на ліжку під час сну. Німці розповідають, що його вбили у лісі, а у давній пісні про Ґудрун сказано, що Сіґурд і сини Ґ'юкі їхали на тінґ, коли він був убитий. Але всі сказання єдині у тому, що вони зрадили його довіру і вбили його лежачим і не готовим захищатися.

Перша пісня про Ґудрун

Ґудрун сиділа над мертвим Сіґурдом. Вона не плакала, як інші жінки, проте ладна була померти від горя. Жінки та чоловіки намагалися її розрадити, але то було нелегко. Люди казали, що Ґудрун скуштувала серце Фафніра і знала пташину мову.

Це є пісня про Ґудрун:

1

Була тоді Ґудрун

готова померти,

як сіла над Сіґурдом,

скорботою сповнена;

вона не зітхала,

і рук не ламала,

і не голосила,

як інші жінки.

2

Зверталися ярли

всемудрі до неї,

аби полегшити

горя тягар;

не плакала Ґудрун,

хоч біль краяв душу

такий, що чекала

вона лише смерти.

3

Сідали прегарні

ярлів жінки,

прикрашені золотом,

поруч із Ґудрун;

вони розмовляли

про лихо своє,

яке їм усім

болю завдало.

4

Тоді мовить Ґ'яльвлауґ,

Ґ'юкі сестра:

«Я на землі

є найнещасніша:

п'ятьох я мужів

втратила тяжко,

двох дочок,

трьох сестер,

вісім братів,

одна я живу».

5

Не плакала Ґудрун,

хоч біль краяв душу

такий, що бажала

вона лише смерти,

важко на серці,

над тілом героя.

6

Тоді мовить Херборґ,

Гунланду хазяйка:

«Тяжче мені

випало горе:

мої сім синів

і мій чоловік —

у землях південних

загинули всі.

7

Батько і матір,

четвірко братів,

якими у хвилях

тішився вітер,

пробиті облавки,

потонув корабель.

8

Я відспівала[485],

я споряджала,

я поховала

їхні тіла;

сама я пів року

те горе носила,

жодна людина

мене не розрадила.

9

Тоді я сама

в неволю потрапила,

цілих пів року

там провела;

мала вдягати

я і взувати

правителя жінку

кожного ранку.

10

Страшно вона

мене через ревнощі

лаяла й важко

била по щоках;

ґазду того я

вважала найкращим,

але ту ґаздиню

вважала найгіршою».

11

Не плакала Ґудрун,

хоч біль краяв душу

такий, що бажала

вона лише смерти,

важко на серці,

над тілом героя.

12

Тоді мовить Ґулльронд,

Ґ'юкі дочка:

«Не можеш ти, мамо[486],

хоч мудрою звешся,

втішити юнку,

горе розрадити».

Радить вона

тіло князя відкрити.

13

Зняла покривало

вона тоді з Сіґурда,

голову вклала

їй на коліна:

«Глянь на коханого,

в губи цілуй,

так, як вітала

завжди героя».

14

Глянула Ґудрун

один лише раз

на княже волосся,

черлене від крови,

на очі героя,

що більше не сяють,

на духу фортецю[487],

зруйновану лезом.

15

Тоді опустилась

Ґудрун на ложе,

волосся скуйовдилось,

лиця червоні,

сльози дощем

ллялись на коліна.

16

Тоді заридала

Ґудрун, дочка Ґ'юкі,

сльози потоком

бігли на ложе,

заголосили

гуси знадвору,

птаство чудове,

дівоче майно.

17

Тоді мовить Ґулльронд,

Ґ'юкі дочка:

«Не знаю кохання

за ваше сильнішого

серед людей

на цілій землі;

смутилась моя

надворі чи в хаті

сестра, коли Сіґурда

не було поруч».

Ґудрун мовила:

18

«Був Сіґурд мій поруч

із Ґ'юкі синами,

як стебло цибулі

понад травою

чи камінь коштовний

серед намиста,

був самоцвітом він

з-поміж героїв.

19

Конунга я

цінувала сильніше,

ніж разом усі

діси Владики[488];

стала я нині

дрібна, як листочок

у кроні верби,

через княжу загибель.

20

Втратила я

на престолі й на ложі

любого мужа

з вини синів Ґ'юкі;

з вини синів Ґ'юкі

болить мені серце,

їхня сестра

гірко ридає.

21

Так цього люду

землі спустошаться,

як ви самі

клятви дотримали;

не будеш ти, Ґуннаре,

золотом тішитись;

персні твої

згублять тебе,

бо не дотримав

присяги ти Сіґурду.

22

Часто бувало

тут веселіше,

ніж коли Сіґурд

Грані сідлав

і вирушив сватати

Брюнхільд для родича,

жону лиховісну,

лихої години».

23

Тоді мовить Брюнхільд,

Будлі дочка:

«Втратить та жінка

мужа й дітей,

яка тебе, Ґудрун,

до сліз довела

і вранці тобі

мову вернула».

24

Тоді мовить Ґулльронд,

Ґ'юкі дочка:

«Мовчи ти, ненависне

всім твоє слово;

героя шляхетного

ти погубила;

жене тебе хвиля

злої недолі,

в сильній скорботі

сім королів

і свара велика

поміж жіноцтвом».

25

Тоді мовить Брюнхільд,

Будлі дочка:

«Винен єдиний

Атлі у злочинах,

Будлі нащадок

і кревний мій брат[489].

26

Ми зріли — в чертогах

володаря гунів

вогонь змієложа[490]

князя оздобив;

дорого я

за той шлях заплатила,

того не забуду,

допоки жива».

27

Стояла вона,

сили збирала,

палали у Брюнхільд,

Будлі дочки,

очі вогнем,

отрутою дихала,

коли вона зріла

Сіґурда рани.

Потім Ґудрун вирушила через ліси і пустки до Данії й була там при Торі, доньці Хакона, сім півріч. Брюнхільд не бажала жити по смерті Сіґурда. Вона веліла вбити вісім своїх рабів і п'ятьох служниць. Тоді кинулася вона на меч і померла, як сказано у «Короткій пісні про Сіґурда».

Коротка пісня про Сіґурда

1

Було якось, Сіґурд

Ґ'юкі зустрів,

Вьольсунґ юний,

собі на шляху;

отримав довіру

двох він братів,

вони обмінялися

кревними клятвами.

2

Дари він дістав

і дівчину гарну,

Ґудрун юну,

Ґ'юкі дочку;

пили й розмовляли

багато днів поспіль

юний Сіґурд

і Ґ'юкі сини.

3

Потім по Брюнхільд

вони вирушали,

Сіґурд і сам

з ними поїхав,

Вьольсунґ юний

і вправний у битві;

за себе узяв би

її, коли б міг.

4

Сіґурд Південець[491]

меча клав між ними,

оголене лезо,

сяйнояскраве;

тої він жінки

не цілував,

гунський король[492]

не тримав у руках

діви, що віз

Ґ'юкі нащадкові.

5

Вона ще не знала,

за свого життя

ганьби і скорботи

і жодного горя,

не звідала сорому

й знати не знала;

та врешті спіткав її

присуд жорстокий.

6

Сіла вона

надворі підвечір,

таку вона мову

тоді повела:

«Хай буде Сіґурд,

леґінь пригожий,

у мене в обіймах —

або хай помре.

7

Про ці я слова

пошкодую потому:

його жінка — Ґудрун,

я ж — Ґуннара жінка;

нас норни жорстокі

надовго з'єднали».

8

Часто блукає

вона, повна злости,

по кризі й мерзлотах[493]

кожного вечора,

коли тая Ґудрун

лягає на ліжко

і Сіґурд її

огортає покровом,

коли гунський конунг

кохає дружиноньку.

9

«Ходжу я безрадісна,

сповнена смутку,

зроблю собі втіху

із темного задуму».

10

Зі злости вона

готувала убивство:

«Маєш ти, Ґуннаре,

втратити землі

мої і так само

мене саму;

ніколи з героєм

не буду щаслива.

11

Поїду туди,

де раніше жила

серед своїх

родичів кревних;

сяду я там

і житиму снами,

як Сіґурда ти

життя не позбавиш

й не зробишся вищим

за інших героїв.

12

Хай син вирушає

слідом за батьком,

жити недовго

юному вовкові[494].

Як же інакше

втишитись може

помсти палання,

коли син живий?»

13

Печальним став Ґуннар

і зажурився,

у тяжких роздумах

сидить цілу днину;

він геть не відав

і певний не був,

як учинити

йому найкраще,

як учинити

йому найліпше,

бо коли Вьольсунґ

піде з життя,

буде для всіх

втрата велика.

14

Він і про інше

думав не менше:

бо не бувало

такого ніколи,

щоб королівство

княгиня полишила.

Кличе на раду

він тоді Хьоґні,

якому в усьому

він довіряв:

15

«Єдина мені

Брюнхільд миліша,

Будлі дитина,

жінка прегарна;

радше я власне

віддав би життя,

аніж дівочі

втратив дари.

16

Хотів би ти мати

скарб нашого князя?

Добре було би

золотом Райну[495]

нам володіти

і порядкувати,

сидіти в багатстві,

тішитись щастям».

17

Хьоґні єдине

на те відповів:

«Нам від такого

краще не буде,

коли ми мечами

зруйнуємо клятву,

клятву зруйнуємо,

й нашу довіру.

18

Нема на землі

щасливішого люду

за нас чотирьох,

народу правителів,

а поки живе

гунських військ Бальдр[496],

величнішого

не вродить земля,

як ми п'ять синів[497]

шляхетного роду

за довге життя

у змозі зростити.

19

Я знаю напевно,

звідки йде хвиля:

Брюнхільд не може

приборкати люті».

Ґуннар мовив:

20

«Ґуторм повинен

скоїти вбивство,

брат наш найменший,

люттю засліплений;

він там не був,

як слово давали,

як слово давали

і нашу довіру».

21

Згодився легко

скорий на дії,

Сіґурда серце

мечем прохромив.

22

Тут же помстився

герой у чертогу

і кинув меча

у скорого в діях;

Ґуторма трапив

гартований Ґрам,

сяйне залізо

з конунга рук.

23

Його розрубало

на дві половини,

руки й голівонька

нарізно впали,

ноги летіли

аж на подвір'я.

24

Спала Ґудрун

там на ложі,

геть-чисто безжурна,

коло Сіґурда,

а як прокинулась,

то побачила:

друг Фрейра її[498]

лежить у крові.

25

Вона так ламала

руки свої,

що міцносердий

на ложі підвівся:

«Не побивайся ти,

Ґудрун, так гірко,

жінко прекрасна,

брати твої цілі.

26

Надто ще юний

мій спадкоємець,

не зможе втекти

з вражого двору;

готують вони

чорну й нечувану

справу нову

нині на раді.

27

На тінґ не зберуться

подібні до нього

сестри сини,

хоч сімох породила б[499].

Знаю напевно,

звідки йде лихо:

Брюнхільд єдина

винна у всьому.

28

Діва мене

одного кохала,

того, хто Ґуннару

кривд не чинив;

я не ламав

даної клятви,

мене не назвуть

його жінки коханцем».

29

Над конунгом мертвим

жінка зітхала

і так ламала

руки свої,

що задзвеніли

келихи в домі,

заґелґотали

гуси на дворі.

30

Тоді засміялась

голосно Брюнхільд,

Будлі дочка,

від щирого серця,

бо долинали

до слуху її

гучні голосіння

Ґ'юкі дочки.

31

Тоді мовив Ґуннар,

вождь яструба друзів[500]:

«Певно, смієшся,

жінко злостива,

ти не від радости,

не з доброго гумору.

Чом ти тепер

зблідла з лиця,

недолі родителька?

Ти, певно, приречена.

32

Ти би була

гіднішою жінкою,

як на очах твоїх

Атлі убили б,

зріла би брата

рани криваві,

ти ще могла б їх

перев'язати».

Брюнхільд мовила:

33

«Я мужем не гребую,

добре ви билися;

та Атлі не дуже

гнів ваш злякає;

житиме він

після вашої смерти

і перевершить

усіх за потугою.

34

Скажу тобі, Ґуннаре, —

хоч знаєш ти й сам, —

поквапились ви

скоїти лихо;

юна була я

і непідкорена,

всім задоволена

в домі у брата.

35

Я не бажала

заміж виходити,

поки ви, Ґ'юкунґи,

не прибули,

вершників троє,

люду правителів,

з вашої путі

не вийшло пуття.

36

Я обіцяла ся

люду правителю,

що серед злота

на Ґрані сидів;

поглядом він

до вас не подібний,

ані статурою,

ані лицем,

хоч виглядали

ви вельми владно.

37

Тоді мені Атлі

мовив єдине,

що не розділить

спадку зі мною,

злота й земель,

як згоди не дам,

частки позбавить

того майна,

що мені, юній,

він обіцяв,

що мені, юній,

відрахував.

38

Тоді мені спало

на думку таке,

що мушу я битись,

убратись у бронь,

і смертні загинуть

усупереч братові;

про те би тоді

дізналися люди,

багато мужів

мали би битися.

39

Зрештою згодилась

я на умови:

сильно бажала

дари ті отримати,

персні червоні

родича Сіґмунда;

іншого мужа

скарбів не воліла.

40

Кохала єдиного

я, а не інших,

не мешкала зрада

в серці валькірії;

Атлі про те

згодом дізнається,

коли він почує

про шлях мій у смерть,

41

бо не бувало

зроду, щоб рушила

жінка негідна

за іншої мужем;

то буде помста

за муки мої».

42

Ґуннар підвівся,

владар звитяжний,

руки на плечі

жінці поклав;

зійшлися усі

та намагалися

здоровий глузд

їй повернути.

43

Скинула руки

чужі з плечей,

мужам не дозволила

шлях заступити.

44

Ґуннар покликав

Хьоґні на раду:

«Хочу, щоб всі

у залі зібрались

твої та мої —

є в тому потреба! —

воїни й шлях

у смерть заступили

жінці до того,

як інша причина

прийде: тоді

хай буде, що випало».

45

Єдине тоді

Хьоґні промовив:

«Не заступайте

її довгий шлях,

їй повернутися

вже не судилося;

прийшла вона покручем

з матері черева,

вона народилась

на все те лихе,

мужам багатьом

на скруху сердешну».

46

Пішов він, сумний,

розмову скінчивши,

долина ж намиста[501]

ділила дари.

47

Окинула оком

статки свої,

убитих рабинь

і хатніх служниць;

броню золочену —

недобре на серці

було їй — вдягнула

й мечем закололась.

48

Упала на ложе

вона й обернулась

і, ранена лезом,

оголосила:

49

«Нині підходьте,

хто золота хоче,

від мене дарунків,

до ложа мого;

кожній я дам

коштовне намисто,

одяг фарбований,

плаття яскраве».

50

Мовчали усі,

хто чули те слово,

згодом усі

так відказали:

«Годі смертей,

жити хотіли б.

Не треба служницям

пошани такої».

51

Тоді передумала

жона льоновбрана,

юна за віком,

і слово промовила:

«Не хочу я людям

шкоди чи смерти

через моє

горе нікому.

52

Хай не палають

на ваших костях

статки розкішні

чи Меньї добро[502],

як рушите ви

на зустріч зі мною.

53

Сідай нині, Ґуннаре,

до тебе промовлю,

сяюча жінка,

життя позбавлена;

вам не дістатися

вже до протоки[503],

хоч я сама

приречена вмерти.

54

Примиришся з Ґудрун

швидше, ніж думав;

жінці кмітливій

з конунгом жити

важко із мертвим

мужем у серці.

55

Дівчинку там

матір народить,

світлою буде,

мов ясний день,

мов промінь сонця,

зробиться Сванхільд.

56

Ґудрун даси ти

гідного мужа,

вона ж багатьох

згубить шляхетних;

щастя не буде

з їхнього шлюбу;

зробиться Атлі

її чоловіком,

Будлі нащадок,

рідний мій брат.

57

Багато я можу

лиха згадати,

що мені трапилось,

зраду, що зранила,

тож я нещасна

була за життя.

58

Будеш ти Оддрун

сильно бажати,

Атлі на те

згоди не дасть;

будете ви

потай любити;

тебе покохає,

як мала би я,

коли до нас доля

була би ласкава.

59

Атлі тебе

зле почастує,

будеш вмирати

у пастці зміїній.

60

Та незабаром

скоїться те,

що Атлі й сам

стане руїною,

щастя він втратить

і синів життя,

бо йому Ґудрун

жахна на ложі

лезо встромить

у серце скорботне.

61

Краще би Ґудрун,

ваша сестра,

за чоловіком

рушила мертвим,

якби дали їй

добру пораду

чи серце би мала

таке, як у мене.

62

Я тихо кажу,

та не буде вона

собі зі скорботи

життя руйнувати;

її понесуть

хвилі бурхливі

до Йонакра конунга

отчих земель.

63

[Стануть дітьми їй

і спадкоємцями],

і спадкоємцями

Йонака[504] чада;

Сванхільд вона

вишле з країни,

їхню із Сіґурдом

спільну дочку.

64

Знищить її

Біккі порада,

бо Йормунрекк

ворог живим;

так увесь рід

Сіґурда згине;

Ґудрун ридає

в горі страшному.

65

Прошу тебе я

лише про єдине, —

буде то в світі

останнє прохання:

зведуть хай широкий

в полі чертог,

такий, щоб у ньому

стачило місця

всім, хто убитий

разом із Сіґурдом.

66

Оздобіть чертог

килимами й щитами,

вбрання покладіть

і вбитих рабів;

спаліть мене поруч

із гунським героєм.

67

Спаліть мене поруч

із гунським героєм,

служок моїх

вирядіть гідно:

двох в головах

і яструбів двох[505];

все тоді зроблено

буде, як треба.

68

Між нами вкладіть

меч перснеприкрашений,

гостролезе залізо,

як ліг він між нами

на ложі єдиному,

коли ми звались

чоловіком і жінкою.

69

Тоді йому п'ятку

не відсіче

брама палат,

прикрашена перснем,

якщо я піду

слідом за ним;

подорож наша

пишною буде.

70

Бо підуть із ним

п'ять хатніх рабинь,

восьмеро слуг

гарного роду,

ввічливі всі

в батьковій хаті,

яких Будлі дав

чаду своєму.

71

Багато я мовила,

ще більше могла б,

якщо мені доля

дозволила б мовити;

мій голос урвався,

рани нуртують,

я правду казала,

тепер я помру».

Шлях Брюнхільд до Хель

Після смерти Брюнхільд були приготовані два вогнища, одне для Сіґурда, якого спалили першим, а Брюнхільд була спалена на іншому, і була вона у колісниці, вкритій гарними покровами. Кажуть так, що Брюнхільд їхала шляхом до Хель і дісталася двору, де мешкала якась велетка. Велетка мовила:

1

«Не вільно тобі

коло камінного

їхати муру

двору мого,

краще тобі

прясти на лавці,

ніж вирушати

за мужем чужим.

2

Нащо приїхала

з Валланду[506] ти,

голово вертка,

до хати моєї?

В тебе, Вар злота[507],

як прагнеш ти знати,

руки червоні

від крови людей».

Брюнхільд мовила:

3

«Мене не ганьби,

жінко з каміння,

хоч і бувала

я у виправах;

мене з-поміж нас

завважили б гідною,

якби могли люди

нас оцінити».

Велетка мовила:

4

«Ти була, Брюнхільд,

Будлі дочка,

гірша за всіх,

хто на світі вродився;

ти погубила

Ґ'юкі синів,

їхній позбавила

дім ти добра».

Брюнхільд мовила:

5

«Скажу я тобі

з колісниці прудкої,

як хочеш ти знати,

позбавлена розуму,

що мені скоїли

Ґ'юкі нащадки,

кохання я втратила

й зрадила клятву.

6

Всі мене кликали

у Хлюмдаллірі[508]

Хільд-у-Шоломі[509]

люди розумні.

7

Інший — то Аґнар,

Ауди брат,

якого ніхто

не став захищати[510].

8

Вбрання лебедине

конунг звитяжний

вісьмох сестер

під дубом забрав[511];

було мені зим,

як хочеш ти знати,

дванадцять, як князеві

зичила поміч.

9

Тоді я старого

ґотів правителя

Х'яльм-Ґуннара

послала до Хель;

дала перемогу

Ауди братові;

тож Одін на мене

сильно розгнівався.

10

Мене він замкнув

у Скаталунді[512]

поміж щитами

червоними й білими;

тому він судив

сон мій урвати,

хто на землі

не боїться нічого.

11

Велів коло зали,

що стала на півдні,

палахкотіти

ворогу дерева[513];

тому він судив

пломінь проїхати,

хто візьме золото

з Фафніра лігва.

12

Приїхав на Ґрані

золотодавець[514]

до краю, де правив

мій вихователь;

він виглядав

кращим за всіх,

вікінг данський[515],

тамтешніх бійців.

13

Спали ми поруч

на ложі одному,

ніби моїм

братом він був;

ніхто не торкнувся

рукою до іншого,

так провели ми

вісім ночей.

14

Мене звинуватила

Ґ'юкі дочка,

що Сіґурд мене

уві сні обіймав,

тоді я пізнала,

чого не бажала —

мене обманули

у виборі мужа.

15

Будуть на горе

до самого скону

жінки та мужі

приходити в світ;

ми назавжди

разом залишимось,

Сіґурд і я.

Щезни, потворо!»

Загибель Ніфлунгів[516]

Ґуннар і Хьоґні взяли тоді все золото, спадщину Фафніра. На той час між Ґ'юкунґами й Атлі була ворожнеча. Атлі винуватив Гюкунґів у смерті Брюнхільд. Щоб укласти мир, вони мали віддати йому Ґудрун, і дали вони їй випити зілля забуття, перш ніж видати за Атлі. Сини Атлі були Ерп і Ейтіль, а Сванхільд — дочкою Сіґурда й Ґудрун. Атлі конунг запросив Ґуннара і Хьоґні до себе і послав Вінґі й Кнефрода. Ґудрун знала, що це пастка, і доправила таємне повідомлення, щоб вони не приїздили, і надіслала Хьоґні на знак підтвердження перстень Андваранаут із вузликом з вовчого хутра. Ґуннар просив віддати за нього Оддрун, сестру Атлі, але той відмовив. Тоді він узяв за себе Ґлаумвер, а Хьоґні був жонатий на Костбері. Їхніми синами були Солар, Сневар і Ґ'юкі. А коли Ґ'юкунги прибули до Атлі, вмовляла Ґудрун синів своїх просити для Гюкунґів життя, та вони не схотіли того робити. Хьоґні прохромили мечем, а Ґуннара кинули у зміїну яму. Він заграв на арфі та приспав змій, але гадюка вкусила його в печінку.

Давня пісня про Ґудрун

(Друга пісня про Ґудрун)

Конунг Тйодрек[516] був при Атлі та втратив там більшість своїх людей. Тйодрек і Ґудрун почали скаржитися одне одному на своє лихо. Вона промовила до нього, кажучи:

1

Дівчам я була

коханим у матері,

сяйвом оселі,

любила братів,

доки мя Ґ'юкі

разом зі злотом,

разом зі злотом

не видав за Сіґурда.

2

Кращим був Сіґурд

за Ґ'юкі синів,

як пагін цибулі

за рослу траву, [517]

олень струнконогий

за всякого звіра,

чи злото червоне

за сивеє срібло.

3

Доки мене

брати не позбавили

мого чоловіка,

найпершого з люду;

не спали й не їли,

не думали думи

до того, як Сіґурда

не погубили.

4

Ґрані чвалав —

чути хрипіння —

а Сіґурд із тінґу

сам не приїхав;

олені сідел[518]

кров'ю стікали,

стомились на стежці

вони під убивцями.

5

Пішла я, згорьована,

Ґрані розрадити,

заплакана, стала

питати коня;

Голову Ґрані

схилив до трави,

певен був кінь:

князь неживий.

6

Довго вагалась,

довго я думала,

перш ніж спитати

про справу правителя.

7

Ґуннар похнюпився,

повів мені Хьоґні

про мого Сіґурда

рани смертельні:

«Ліг він посічений

від наших рук,

Ґуторма вбивця

дістався вовкам.

8

Побачиш ти Сіґурда

на південнім шляху;

там ти почуєш

крукові крики,

крики орла,

що тризну знайшов,

вовк бенкетує

твоїм чоловіком».

9

«Хьоґні, чому ти

шкоди такої

мені, нещасливій,

словом завдав?

Хай тобі серце

ворони вирвуть

у тому краю,

що незнаний тобі!»

10

Хьоґні тоді

одне відповів,

з серцем тяжким

у тузі великій:

«Матимеш, Ґудрун,

горе ще більше,

коли мені серце

ворони вирвуть[519]».

11

Тоді я пішла,

розмову скінчивши,

до лісу — дивитись,

що лишили вовки;

я не зітхала,

і рук не ламала,

й не голосила,

як інші жінки,

коли мертве тіло

побачила Сіґурда.

12

Нічний мені здався

морок ще глибшим,

коли я, скорботна,

сіла над Сіґурдом;

гадала — було би

ліпше за все,

якби вовки в мене

забрали життя,

або я згоріла,

ніби береза.

13

Пішла я у гори,

п'ять днів проминуло,

доки я Хальва[520]

палати знайшла.

14

Була я при Торі

аж сім півріч,

при дочці Хакона

у Данемарку[521];

вона мене тішила —

виткала золотом

зали південні

та лебедів данських.

15

Ми вишивали

витязів ігри[522],

і на узорах

з'явились герої,

тарчі червоні,

правителі гунів,

мечі та шоломи,

шляхетні князі.

16

Сігмунда струг

линув від берега,

ростра золочена,

штевні в різьбі;

на облавку вишили

Сіґара й Сіґґейра[523],

що їхали битись

на південь до Фйону[524].

17

Тоді Ґрімхільд[525],

Готська княгиня,

де я замешкала,

дізналась (...)

вона рукоділля

відіслала й покликала

знову синів

своїх і спитала,

чи хочуть вони

сестрі відплатити,

за вбитого мужа

дати їй викуп.

18

Ладний був Ґуннар

золото дати,

за втрату сплатити,

і Хьоґні так само.

Вона запитала,

хто їхати хоче,

сісти в сідло,

правити возом,

чвалати конем,

яструбом мчати,

стріли пускати

з лука свого.

19

Вальдар Данський

з Яріцлейфом,

Еймод третім

із Яріцкаром[526]

зголосилися їхати,

шляхетні на позір,

Ланґбарда люди[527],

в шатах червоних,

в бронях коротких,

в високих шоломах,

з мечами на пасках,

з брунатним волоссям.

20

Кожен мені

зичив дари,

зичив дари

і лагідно мовив,

щоби мене

в смутку великім

розрадити певно, —

не йняла їм віри.

21

Дала мені Ґрімхільд

випити трунку

гіркого й холодного,

щоб горе забула;

його готували

з моці землі,

холоду моря

та крови нащадка.

22

На розі були

всілякі знаки

різані й крашені, —

я їх не знала, —

вересу риба[528],

Хаддінґи краю,

колос незжатий[529],

нутрощі звірів.

23

Було у напої

бід багатенько,

квіти всіх древ

і палені жолуді,

вогнища роси[530],

тельбухи з треби,

свиняча печінка,

що горе гамує.

24

Тоді я забула

все, що вчинили

ті королі,

наїзники в залі;

конунги стали

тоді на коліна,

перш ніж вона

до мене промовила.

Ґрімхільд мовила:

25

«Дам тобі, Ґудрун,

золото в дар,

статки усі

твого мертвого батька,

персні червоні,

Хлодвера зали[531],

гарні покрови

за вбитого князя.

26

Гунські дівки,

ткалі управні,

шитимуть злотом

для втіхи твоєї;

маєш ти правити

Будлі багатством,

злото візьми

й вийди за Атлі».

Ґудрун мовила:

27

«Я не бажаю

заміж виходити,

жінкою бути

братові Брюнхільд;

не личить мені

з Будлі нащадком

продовжити рід

і в радості жити».

Ґрімхільд мовила:

28

«Не варто у гніві

гучно гукати,

хоч і велика

наша провина;

хай буде так,

мов обоє живі

Сіґурд і Сіґмунд,

як сина ти вродиш».

Ґудрун мовила:

29

«Не можу я, Ґрімхільд,

бути щасливою,

ані звитяжних

надіями тішити,

відколи Сіґурда

рани росу[532]

пили потвори,

а крук серце вирвав».

Ґрімхільд мовила:

30

«Тобі я знайшла

високогідного

й величчю першого

князя за решту;

будеш його ти,

допоки жива,

мужа не матимеш,

як не погодишся».

Ґудрун мовила:

31

«Годі просити

знову і знову

мене поріднитися

з повними скверни;

Ґуннару він

сильно зашкодить,

а ще у Хьоґні

серце він вирве;

я не спочину,

доки того

життя не позбавлю,

хто гру лез почав[533]».

32

Ґрімхільд зажурилась

від слова такого,

що чада її

будуть страждати,

що дітям її

станеться лихо.

Ґрімхільд мовила:

33

«Я дам тобі землі

з моїми людьми,

Вінбйорґ і Вальбйорґ,

якщо ти бажаєш;

тримай їх назавжди

і згоджуйся, дочко».

Ґудрун мовила:

34

«Я оберу

конунга того,

бо мої родичі

мають потребу;

не зробить мене

муж той щасливою,

а біль братів

дітей не врятує».

35

Тоді на коня

сів кожен воїн,

а вальські жінки[534]

сіли по возах;

ми сім днів їхали

краєм холодним,

далі сім днів

різали хвилі,

ще сім днів їхали

шляхом сухим.

36

Тоді вартові

високого замку

браму відкрили,

до двору впустили.

37

Збудив мене Атлі,

та я і сама

лихо відчула

родичів смерти.

Атлі мовив:

38

«Так мене нині

норни збудили,

темне пророцтво

мені показали:

бачив, як Ґудрун,

Ґ'юкі дочка,

отруйний клинок

у мене встромила».

Ґудрун мовила:

39

«Це до вогню,

як сниться залізо,

злоба жіноча —

до вперти й чванства;

рани тобі

я припалю,

зцілю і загою,

хоча й проти волі».

Атлі мовив:

40

«Бачив на дворищі

похилені пагони,

ті, що велів я

тут насадити,

вирвані з коренем,

геть закривавлені,

лежать на столі,

мені на вечерю.

41

Бачив — з руки я

пускав яструбів

у нестримний політ

смерті назустріч;

я бачив — серця їхні,

кров'ю набухлі,

з медом я їв,

духом смутний.

42

Бачив — тримаю

я двох щенят,

голосно скімлять

тоскно обидва;

бачив я їхні

мертві тіла,

змушений був я

падло те їсти».

Ґудрун мовила:

43

«То будуть люди

про требу[535] судити

і білим китам

голови стинати;

здохнуть вони

ще проти ночі,

їх до світанку

з'їдять вартові».

Атлі мовив:

44

«Потім я ліг

знову на ліжко,

та спати не хтів,

був я готовий...»

Третя пісня про Ґудрун

Херк'я[536] звалася служниця Атлі. Вона раніше була його коханкою. Вона сказала Атлі, що бачила, як Тйодрек і Ґудрун були разом. Тоді Атлі сильно розлютився. Тоді мовила Ґудрун:

1

«Що це з тобою,

Атлі, син Будлі?

Що дух твій смутило?

Чому не радієш?

Більше, гадаю,

ярли вподобають,

якщо ти промовиш

до люду й до мене».

Атлі мовив:

2

«Прикро мені,

Ґ'юкова дочко,

мені у палатах

Херк'я сказала,

що з Тйодреком ви

спали разом

та під покровом любилися лагідно».

Ґудрун мовила:

3

«Можу тобі я

клятву міцну

дати на білім

священному камені[537],

що із Тйодреком я

того не чинила,

що є негідним

мужа і жінки.

4

Не обіймала

я воїна плечі,

гідного князя,

жодного разу;

інакше пішла

наша розмова,

скорботою ми

таємно ділилися.

5

Прибув сюди Тйодрек,

а з ним три десятки,

жоден не вижив

із трьох дюжин люду;

позбавив мене ти

братів броненосних,

позбавив мене ти

всіх моїх родичів.

6

Саксі пошли,

князя південців[538],

він може казан

освятити із кропом».

7

Сім сотень люду

до зали ввійшли,

перш ніж ступила

до казана жінка конунга.

Ґудрун мовила:

8

«Ґуннар не прийде,

не кличу я Хьоґні,

рідних братів

мені не узріти;

Хьоґні б мечем

виправив кривду,

нині сама я

про себе подбаю[539]».

9

До споду вона

руки занурила,

з нурту дістала

камінь яскравий:

«Бачите, люди,

нині — я чиста,

нуртом священним

доведено це».

10

Зраділо у Атлі

серце у грудях,

коли він побачив

Ґудрун цілі руки:

«Хай тепер Херк'я

до нурту іде,

та, що замислила

скривдити Ґудрун».

11

Люди не бачили

видива гіршого,

ніж тої Херк'ї

руки обварені;

тоді утопили

дівку в болоті.

Ґудрун помстилася

так за образу.

Пісня про Оддрун

(Плач Оддрун)

Про Борґню та Оддрун

Хейдреком звався конунг. Дочка його звалася Борґню. Вільмундом звався той, що був її коханцем. Вона не могла розродитися, поки не прибула Оддрун, сестра Атлі. Раніше вона була любою Ґуннара, сина Ґ'юкі. Про це сказано у цій пісні:

1

Почув я сказання

із давньої саги,

як діва приїхала

до Морналанду[540];

ніхто не міг

на цілому світі

Хейдрека доні

допомогти.

2

Дізналася Оддрун,

Атлі сестра,

що має та діва

болі великі;

тож взяла зі стайні

з вуздою коня,

на вороного

поклала сідло.

3

Послала коня

в путь по рівнинах,

спинилася коло

високих палат;

вона розсідлала

скакуна стомленого,

потім пішла

до зали безкрайньої,

такії слова

промовила спершу:

4

«Що тут нового

у цьому краю,

що нині сталося

у Гуналанді[541]?»

Служниця мовила:

«Тут лежить Борґню,

родить дитину,

можеш ти, Оддрун,

зарадити подрузі».

5

Оддрун мовила:

«Хто ж наробив

такої ганьби?

Чому нині Борґню

терпить страждання?»

Служниця мовила:

6

«Вільмундом зветься

друг супутників яструба[542],

котрий дівчину

на ложі вкривав

цілих п'ять зим

потай від її батька».

7

Далі велося

без зайвого слова,

пішла й на коліна

перед жінкою стала;

сильні закляття,

владні закляття,

чари над Борґню

Оддрун співала.

8

Тоді народилися

дівчина й хлопчик,

славні нащадки

Хьоґні убивці[543];

тоді проказала

смертельно слаба

діва, що доти

слова не мовила:

9

«Хай помагають

тобі всеблагі

Фрейя і Фріґґ

і дужі боги

за те, що мене ти

позбавила болю».

Оддрун мовила:

10

«Я не тому

тобі помогла,

що ти того

варта була;

те я зробила,

в чому клялася,

коли королі

спадок ділили,

що помогти

кожному маю».

Борґню мовила:

11

«Жорстока ти, Оддрун,

і втратила розум,

якщо промовляєш

до мене зле слово,

а я ж до тебе

звернулася при смерті,

так, ніби нас

два брати породили[544]».

Оддрун мовила:

12

«Я пам'ятаю,

що ти сказала,

коли я для Гуннара

напій піднесла;

того б не промовила

ти, коли знала б:

жодна з жінок

того не робила,

що мусила я».

13

Сіла тоді

жінка зажурена

і розказала

про горе велике:

14

«Я зростала

у княжих чертогах, —

всім на радість, —

з волі людей;

тішилась я

статками батька

тільки п'ять зим,

поки жив мій отець.

15

Такий заповіт

стомлений конунг

промовив, коли

він помирав:

дав він мені

злото червоне,

на південь послав

синові Грімхільд.

16

Він Брюнхільд велів

узяти шолома,

стать войовницею

мала вона;

сказав, що не буде

кращої діви

на цілому світі,

коли не помру[545].

17

Брюнхільд у хаті

сиділа за прядкою,

навколо були

землі та люди;

небо і твердь

спочивали у тиші,

коли вбивця Фафніра[546]

до замку прибув.

18

Змахнув тоді воїн

вальським мечем[547]

і знищив чертог[548] той,

Брюнхільд майно;

невдовзі потому

все вона звідала,

підло й облудно

з нею вчинили.

19

За теє вона

мстилась жорстоко,

так, що всім нам

лихо зробилось;

знають про те

у кожній країні,

як вона вмерла

поруч із Сіґурдом.

20

Ґуннара я

тоді покохала,

володаря перснів[549],

як мала би Брюнхільд.

21

Взяв він тоді

персні червоні,

до брата мого

в дар надіслав;

дав він за діву

півсотні дворів,

Ґрані вантаж,

щоб згоду дістати.

22

Атлі на те

згоди не дав,

певно відмовив

синові Ґ'юкі;

ми ж не могли

опиратись коханню,

схилила я голову

до перснів нищителя[550].

23

Казали чимало

рідні мої,

що бачили разом

вони нас удвох;

Атлі ж промовив

мені, що не буду

лихо я мислити

й сором чинити.

24

Але не може

відмовитись так

людина від іншої,

як похіть проймає.

25

Атлі послав

своїх людей

до темного лісу

за мною простежити;

вони прибули,

куди не мали б,

коли під широким

покровом лягли ми.

26

Ми зичили їм

персні червоні,

щоб вони Атлі

ніц не казали,

а вони хутко

додому вернулись

і щиросердо

все Атлі відкрили.

27

Від Ґудрун вони

все приховали,

хоч вона першою

мала довідатись.

28

Стукіт почули

копит золотих,

коли на подвір'я

в'їхали Ґ'юкі нащадки;

у Хьоґні тоді

вийняли серце,

до ями зміїної

кинули іншого.

29

Була я сама

на гостинах тоді,

у Ґейрмунда[551] я

готувала питво;

почав мудрий конунг

грати на арфі,

бо думав мене

на поміч покликати,

конунг шляхетний

чекав, що прибуду.

30

Щойно почула

я на Хлесеї

повне скорботи

струн голосіння,

веліла служницям

готовими бути,

князю бажала

життя врятувати.

31

Летіло човенце

через протоку,

я повернулась

до Атлі садиби.

32

Тоді прибула

лиховісна, плазуючи,

матінка Атлі, —

най би згнила вона! —

Ґуннара вжалила

просто у серце,

тож я не змогла

врятувати героя.

33

Часто дивуюсь,

як можу віднині,

Біль лігва змія[552],

лишатись живою;

для мене милішим

був той безстрашний

володар мечів[553],

аніж я сама.

34

Ти слухала й чула

оповідання

про долю лиху,

що судилась мені;

кожна людина

живе почуттями;

нині завершено

лементи Оддрун».

Гренландська пісня про Атлі

Смерть Атлі

Ґудрун дочка Ґ'юкі, помстилася за братів своїх, як про це сказано. Спершу вона вбила синів Атлі, а тоді самого Атлі й спалила обійстя і все його військо. Про це є пісня:

1

Атлі послав

якось до Ґуннара

хитрого мужа

на ймення Кнефрод;

до двору Ґ'юкі

він дістався

й до Ґуннара зали,

до вогнища й пива.

2

Там княжичі пили

вино у Вальхаллі[554],

ховали в мовчанні

ненависть до гунів;

сказав тоді Кнефрод

холодним голосом,

муж аж із півдня,

з високого місця:

3

«Послав мене Атлі,

змилений кінь

темними хащами

їхав незнаними,

щоб запросив я

приїхати Ґуннара

з шоломів владців

до Атлі додому.

4

Щити вас чекають

і списи з ясеню,

шоломи золочені

й гунські раби,

попони, розшиті

сріблом і золотом,

сорочки червоні,

з древками дроти,

бахмати баскі.

5

Вам поле дадуть,

шир Ґнітахейду[555],

дзвінкі списи,

золочені човни,

багаті дари

і Данпа[556] маєток,

хащі великі,

що Мюрквідом звуться».

6

Ґуннар тоді

до Хьоґні промовив:

«Що ти порадиш,

муже звитяжний,

подібне почувши?

Злота не знаю

на Ґнітахейді,

яким би самі ми

не володіли.

7

Є в нас сім залів,

повних мечами,

руків'я у кожного

злотом оздоблено;

мої, певно знаю,

коні найкращі,

мечі найгостріші,

луки тугіші,

у золоті броні,

щити і шоломи

з К'яра чертогів,

усе в мене краще,

аніж у гунів».

Хьоґні мовив:

8

«Про що жінка думала,

як слала нам перстень,

волосом пустища

мешканця зв'язаний[557]?

Гадаю я, то засторога від неї.

Вовче хутро

знайшов я на персні,

вовчим шляхом

нам випало їхати».

9

Ґуннара друзі

не намовляли,

родичі й радники,

ратники дужі;

тоді мовив Ґуннар,

як конунгу личить,

у залах медових,

у запалу сильнім:

10

«Вставай нині, Фйорніре,

пусти по чертогу

братину злоту,

по людських руках.

11

Вовк буде правити

Ніфлунґів спадком,

старий, сірохутрий,

як лишиться Ґуннар;

чорні ведмеді[558]

зуби вгородять

у мешканців двору,

як Ґуннар не вирушить».

12

Прощалися люди

з князями безстрашними,

плачем провадили

до гунського двору.

Тоді мовив юний

Хьоґні нащадок:

«Нині рушайте

в силі та славі,

як серце підкаже!»

13

Вони почвалали

горами галопом

на конях стрімких

крізь Мюрквід незнаний;

весь Гунмарк дрижав

од ходи міцнодухих,

гнали коней вони

полем зеленим.

14

Бачать вони

землі Атлі безкраї,

військо могутнє

на замку високім

Біккі[559] поставив,

зали південців

з довгими лавами,

на стінах щити,

сяючі тарчі,

з древками дроти;

Атлі там пив

вино у Вальхаллі,

варта назовні

на Ґуннара жде,

щоб військо його

списами дзвінкими

зустріти, коли

князь битви захоче.

15

Сестра їх одразу

в залі помітила,

братів своїх двох, —

мало пила вона:

«Тебе, Ґуннар, зрадили!

Як зможеш ти, княже,

гунів здолати?

Йди з зали негайно!

16

Краще б ти, брате,

вбрався в броню,

як воїни в шоломах,

Атлі дружинники,

сів би в сідло

сяйного дня,

з волі твоєї

над трупом блідим

норни б завили[560],

гунськії ратниці[561]

перли би плуга,

й Атлі самого

ти кинув до змій,

а нині тебе він

до змій попровадить».

Ґуннар мовив:

17

«Пізно вже, сестро,

кликати Ніфлунґів;

звідси далеко

люди мої,

герої безстрашні

на пагорбах Райну».

18

Схопили там Ґуннара,

в кайдани забили,

борґундів друга[562]

міцно зв'язали.

19

Хьоґні сімох

посік на капусту,

а восьмого

кинув в огонь;

так має сміливий

вражать ворогів,

як Хьоґні вражав

рукою своєю.

20

(...) Ґуннара;

спитали сміливого,

чи хоче життя

готський правитель

злотом купити.

Ґуннар мовив:

21

«Хай серце Хьоґні

вкладуть мені в руку

криваве, з грудей

гострим ножем

виріжуть вершнику,

сину правителя».

22

Вийняли серце

Х'яллі[563] з грудей,

на таріль поклали,

понесли до Ґуннара.

23

Тоді мовив Ґуннар,

люду володар:

«Отримав я серце

боязливого Х'яллі,

не схоже на серце

Хьоґні сміливого,

сильно тремтить,

воно на тарелі,

тремтіло так само,

як в грудях було».

24

Хьоґні сміявся,

як серце виймали

у нього живцем,

відмітин коваль[564]

духом не слабнув;

кинули серце

на таріль закривавлене,

понесли до Ґуннара.

25

Тоді мовив Ґуннар,

Ніфлунґів спис:

«Отримав я серце

Хьоґні сміливого,

не схоже на серце

боязливого Х'яллі,

мало тремтить,

як лежить на тарелі,

не дуже тремтіло,

як в грудях лежало.

26

Так тобі, Атлі,

скарбів не побачити,

як не побачити

радости людям;

одному належить

з Ніфлунґів роду

мені таємниця,

тепер, коли Хьоґні

позбувся життя.

27

Був я непевний,

як жили ми удвох,

впевнився нині,

як сам залишився.

Хай править Райн

піском ворожнечі[565]

героїв, прудкий,

Ніфлунґів спадком,

асам відомим, —

у водах поховано

вальські поруччя, —

ясного злота

в руках не тримати

гунським синам».

Атлі мовив:

28

«Повіз готуйте,

бранець у путах».

29

Атлі державний

їхав на Ґлаумі,

[поруч його —]

свари шипи[566],

родичі люті.

(...)

Ґудрун героїв

зустріла без сліз

у смутку палатах.

Ґудрун мовила:

30

«Так тебе, Атлі,

помста дістане,

як Ґуннару часто

клятви давав ти

сонцем південним,

Сіґтюра горою[567],

ложа конем[568]

та Улля перстенем[569]».

Потім повіз,

хто вудила гризе[570],

скарбів дарувальника[571],

Роґніра чвар,[572]

до смертної скрині[573].

31

Князя живцем

кинули в яму,

де по підлозі

змії ковзали,

а Ґуннар самотній

взявся за арфу,

вдарив завзято

у струни скорботні;

так має золото

кожен звитяжний

нищитель перснів

своє берегти.

32

Атлі поїхав

краями своїми

конем злотоногим[574]

після убивства;

гамір на дворі

коні вчинили,

зброя співала,

як з пустки вертались.

33

Йшла тоді Ґудрун

Атлі назустріч

з кубком золоченим,

князя вітала:

«Прийми, владико,

у себе в палатах

радо від Ґудрун

звірят буркотливих,

що рушили в мару[575]».

34

Чари співали

з дозрілим вином,

коли у палатах

балакали гуни,

мужі бородаті

сміливі зібрались.

35

Пішла тоді світла

(...)

хмільним обнесла

витязів діса[576] безумна

і частувала владику

блідого і словом

Атлі принизила:

36

«Власних синів,

володар мечів,

криваві серця

з медом ти з'їв;

перетрави ти

людську дичину,

з'їдену з пивом,

й назад поверни.

37

Ти не покличеш,

на коліна не всадиш

від пива веселих

Ерпа та Ейтіля;

ти не побачиш,

як поруч сідають

два злотодавці,

скоблять списи,

гриви стрижуть,

острожать коней».

38

Крик був на лавах,

скажене волання,

гамір під шатами,

плакали гуни;

лиш Ґудрун єдина

сховала скорботу

за своїми братами,

стійкими, мов гори,

й за любими дітьми,

нетямущими, юними,

яких народила від Атлі.

39

Сіяла золото

біла, мов лебідь,

персні червоні

кидала челяді;

долю зростила[577],

сплив світлий метал,

не шкодувала

розкошів хатніх.

40

Атлі сидів,

очманілий од пива,

зброї не мав,

не вберігся від Ґудрун;

часто бували

в них зустрічі ліпші,

коли він при всіх

обіймав її ніжно.

41

Ложу дала вона

крови напитися

рукою смертельною

й вигнала псів,

двері замкнула

і підняла челядь,

дім запалила,

так плату взяла за братів.

42

Вогню віддала вона

всіх, що були там

і після убивства

приїхали з Мюркхейму[578];

старі стіни впали,

палав дім розкішний,

обійстя Будлунґів,

згоріли, приречені,

діви щитів,

потонули у пломені.

43

Годі про це,

жодна потому

жінка в броні

за братів так не мстилася;

трьох вона мала

народу правителів

призвести до смерти[579],

перш ніж померла.

Ще більше про це сказано у «Гренландських промовах Атлі».

Гренландські промови Атлі

1

Відають люди,

як давні герої

зібрались на зустріч,

добра не дістали,

розмова таємна

їх згодом згубила,

знищила зрада

і Ґ'юкі синів.

2

Скйольдунґів[580] доля

звитяжних вже ждала,

лихо замислив

Атлі розумний;

втратив опору,

на зло наразився,

коли запросив

родичів жінки.

3

Мудра була

панна чертогу[581],

знала слова

їхні таємні;

важко було

братам помогти,

морем сама

не в змозі прибути.

4

Різала руни,

сплутав їх Вінґі —

знався на тому, —

перш ніж послати;

тоді вирушали

Атлі гінці

через фйорд Ліма[582],

де герої жили.

5

Добре зустріли їх

вогнищем теплим,

гумором добрим,

як прибули;

взяли дари,

що князь надіслав їм,

на стовп їх підвісили[583],

на зле не чекали.

6

Костбера прийшла,

Хьоґні дружина,

дуже бажала

обом догодити;

також і Ґлаумвьор,

Ґуннара жінка,

раду дала

з прибулих потребами.

7

Кликали Хьоґні,

щоб Ґуннар поїхав,

погляд проворний

помітив би підступ;

згодився Ґуннар,

як Хьоґні поїде,

Хьоґні ж сказав —

хай вирішить Ґуннар.

8

Внесли тоді мед,

учта готова,

рогів чимало

тоді осушили.

9

Подружжя пішло

спочивати на ліжко;

знала Костбера,

як руни тлумачити;

при світлі вогнища

читала знаки;

свого язика

за зубами тримала,

сплутані руни

втямити важко.

10

Пішла вона потім

на ліжко до Хьоґні;

про те, що наснилось,

мовчати не стала,

сказала, прокинувшись,

мудра до князя:

11

«Їдеш ти, Хьоґні,

та добре подумай,

мало знавців

рун серед нас;

повім про знаки,

що сестра твоя врізала,

не світить тобі

повернутись додому.

12

Одне лиш не втямлю,

добрати не можу,

що трапило мудру,

чом сплутані руни;

та схоже на те,

що будете вбиті

скоро ви двоє,

як рушите в путь;

чи жінки помилка,

чи вражий то підступ?»

Хьоґні мовив:

13

«Всюди жінкам

ввижається лихо,

а я не такий,

зла не шукаю,

хіба треба мститись;

нам князь подарує

злото червоне;

недобрі знамення

мене не турбують».

Костбера мовила:

14

«Лихо вам буде

на тому шляху;

вам не судилася

приязна зустріч;

свого сновидіння

від тебе не скрию:

страшно скінчиться

ваша мандрівка.

15

Одяг твій гарний

горить у вогні,

пломінь високий

дім наш пойняв».

Хьоґні мовив:

16

«Лежить тут чимало

льняної одежі,

згорить вона вся —

ось що ти бачила».

Костбера мовила:

17

«Наснилось — ведмідь

забрався сюди,

стовпи повалив,

вимахував лапами;

в пащі його

чимало з нас зникло;

гамір зчинився

геть не малий».

Хьоґні мовив:

18

«Буря гряде,

білий ведмідь

завжди до шторму

зі сходу насниться».

Костбера мовила:

19

«Наснилось — орел

пролетів понад домом,

судилось нам лихо,

забризкав нас кров'ю,

я знаю — то був

дух Атлі[584] самого».

Хьоґні мовив:

20

«Худоби забій

віщує та кров,

до зарізу биків

часто сниться орел;

нам Атлі друг,

хай там що тобі сниться».

На тому кінець,

як і всякій розмові.

21

Шляхетні прокинулись,

про те ж повели,

мовила Ґлаумвьор

про сни скорботні,

-- -- -- з Ґуннаром

кожен на свій лад[585].

Ґлаумвьор мовила:

22

«Наснилось — висиш

повішений ти,

змії тебе

кусають живого,

звершилась доля;

скажи, що це значить?»

Ґуннар мовив:

23

Ґлаумвьор мовила:

24

«Наснилося — тягнуть

скривавлений меч

крізь сорочку твою —

шкода, що вголос

казати це маю, —

стирчать списи

крізь твоє тіло,

вовче виття

чути довкола».

Ґуннар мовив:

25

«Бігають пси,

брешуть гучно,

сняться собаки

до списа польоту[586]».

Ґлаумвьор мовила:

26

«Наснилось — ріка

палатами рине,

люто реве,

лавки залила,

збиває обох

з ніг вас ріка,

її не здолати;

бути біді».

Ґуннар мовив:

27

Ґлаумвьор мовила:

28

«Наснилося — жони

мертві[587] зібралися,

майже без вбрання,

тебе обирали,

прикличуть тебе

скоро до себе;

діси, я певна,

тобі не зарадять».

Ґуннар мовив:

29

«Спізнилося сказане,

рішення прийнято;

шляху не уникну,

як вирішив їхати;

схоже, життя моє

скоро скінчиться».

30

Аж на світанку

мужі всі готові

рішучо рушали,

відмовляли їх інші,

поїхали п'ятеро,

більше удвічі

вдома лишили,

дарма це зробили.

Сневар і Солар —

сини були Хьоґні,

Оркнінґом звався

їхній супутник,

славний дуб тарча[588],

брат жінки Хьоґні.

31

Дістались ошатні[589]

до фйорду із ними;

затримати їх

намагались даремно.

32

Ґлаумвьор мовила,

Ґуннара жінка,

слово до Вінґі,

він їй здався розумним:

«Знати я хочу,

відплатите чим

нам за гарний прийом?

Зле звати в гості,

як підступ задумав».

33

Вінґі тоді

жваво поклявся:

«Хай мене йотун

візьме, як брешу,

буду повішений,

як зло в ми на думці».

34

Бера промовила

щиро від серця:

«Рушайте щасливо

і з перемогою;

хай таланить вам,

ніщо не зашкодить».

35

Хьоґні дав відповідь,

хатніх любив він:

«Мудрі, тримайтеся,

що би не трапилось;

сказано вдосталь

про втрати великі,

слова не зарадять

додому вернутись».

36

Глянули в очі

вони одне одному,

перш ніж судилося

їм розлучитись.

37

Щосили гребли,

зламали кіль навпіл,

краяли хвилі,

сповнені гніву,

репнули ремені,

тріснули люки[590],

не прив'язали

човна, як приїхали[591].

38

Довго чи коротко —

так я скажу, —

їхали й вгледіли

Атлі обійстя;

брама гриміла,

то Хьоґні постукав.

39

Тоді мовив Вінґі,

ліпше мовчав би:

«Їдьте додому,

буде вам кепсько,

спалю вас вогнем,

на шмаття поріжу,

я вас запросив,

та злий був той задум —

хто зволікає,

того я повішу».

40

Слово взяв Хьоґні,

мало наляканий,

геть не боявся

суворих випробувань:

«Ти не лякай нас,

це рідко вдається,

ще одне слово —

прощайся з життям».

41

Вінґі вони

забили на смерть,

сокири йому

подих урвали.

42

Люд зібрав Атлі,

вбраний у броні,

вмільці пішли

до огорожі;

словами жбурлялись,

палко сварились:

«Давно ми замислили

життя вас позбавить».

43

«Схоже, що кепсько

ви готувалися,

геть неготові,

один вже загинув,

рушив до Хель

один з ваших лав».

44

Геть розлютились,

почувши таке,

рухали пальцями,

схопили списи,

кидати стали

їх у щити.

45

Звістка про те,

що почалося,

до зали дійшла,

все раб розповів.

46

Зла стала Ґудрун,

про теє почувши,

намиста зірвала,

кинула долі,

ламала браслети

срібла крученого.

47

Вийшла надвір,

двері розчахнувши,

страху не знала,

вітала прибульців,

мовила Хніфлунґам

слово прощальне,

гідну промову

до них проказала:

48

«Бажала я вам

лишитися вдома,

судьбу не одуриш,

сюди прибули ви».

Розумно рекла,

щоб миром скінчили;

але ви не зважили,

«Ні» — відказали.

49

Бачить шляхетна,

буде їм лихо,

духом сувора

скинула плащ;

схопила меча

на родичів захист,

правиця її

не тремтіла у битві.

50

Ґ'юкі дочка

вразила двох,

ще й брата Атлі,

віднесли його потім,

тяжко поранила

в ногу під щит.

51

Ще одного

вона рубонула,

спровадила в Хель

твердою рукою.

52

Великої слави

борня та дістала,

ніхто так не бився,

як Ґ'юкі нащадки;

кажуть, що Ніфлунґи,

поки живі були,

модно мечами

броні рубали,

шоломи сікли,

такі були люті.

53

Ранок минув,

і полудень також,

бились вони

доки день не скінчився;

кров розлилася

на полі рікою,

вісімнадцять загинули,

з них — троє Хніфлунґів:

Бери два хлопці

й брат її рідний.

54

Славний[592] взяв слово,

хоч був він у гніві:

«Тяжко дивитись

на ваші діяння;

було нас три дюжини

ладних бійців,

тепер одинадцять,

зла наша доля.

55

Лишилось нас п'ятеро,

як Будді не стало;

у Хель давно двоє,

ще двох щойно вбили.

56

Рід мій великий,

того не сховаю,

та від жони

жодної втіхи;

рідко мав спокій,

відколи ми разом,

нищила рід мій,

майном розкидалась,

сестру в Хель послала[593],

паскудний то вчинок.»

Ґудрун мовила:

57

«Ти мені, Атлі,

перший зашкодив,

узяв мою матір,

та за скарб її вбив,

небогу до Хель

відправив ти голодом,

смішним я вважаю,

що сварку почав ти;

то мені добре,

що кепсько для тебе».

Атлі мовив:

58

«Велю я вам, ярли,

примножити горе

шляхетної жінки,

я хочу це взріти;

бийтесь щосили,

щоб Ґудрун ридала,

я хочу побачити

розпач її.

59

Хьоґні візьміть

і вдарте ножем,

виріжте серце,

зробити це мусите,

Ґуннара князя

міцно зв'яжіть,

киньте його

в яму до змій».

Хьоґні мовив:

60

«Роби, як захочеш,

все радо прийму я,

стерплю тортури,

траплялось і гірше;

бились ми славно,

як цілі були,

поранені нині,

тож маємо здатися».

61

Сказав тоді Бейті,

Атлі порадник:

«Візьмемо Х'яллі,

хай Хьоґні живе,

неробу вб'ємо,

на смерть він приречений,

прожив забагато

ледарем названий».

62

Жах охопив

казана вартового[594],

він затрусився

й забився в куток;

на війни їхні

він нарікав,

мав розлучитися

він зі свинями,

втратити все,

що досі надбав.

63

На кухаря Будді

наставили ніж,

раб верещав,

як лезо відчув,

ледар просився

гній кидати в полі,

роботу найгіршу

просився робити,

тільки би Х'яллі

життя вберегли.

64

Хьоґні вступився —

так мало хто зробить, —

за бідного хлопа,

аби відпустили:

«Свій присуд вважаю

веселою грою.

Нащо нам слухати

ці голосіння?»

65

Схопили сміливого,

бо не могли

вони зволікати

зі стратою витязя;

Хьоґні сміявся,

чимало хто чув це,

він гідно зустрів

наругу й тортури.

66

Арфу взяв Ґуннар,

підошви гіллям[595]

так він заграв,

що плакали панни,

мужі горювали,

ті звуки почувши,

той вигук потужний;

аж рвалися струни.

67

Померли герої,

ще день не почався,

гідно з життя

сміливці пішли.

68

Атлі вважав те

за справу велику,

що він стоїть

над тілами обох,

мудрій почав

дорікати дошкульно:

«Ранок вже, Ґудрун,

ти втратила родичів;

є в тому частка

твоєї провини».

Ґудрун мовила:

69

«Радий ти, Атлі,

твоя перемога,

та будеш ти каятись,

лихо зустрівши;

можу сказати

тобі про свій спадок:

зле тобі буде,

поки я житиму».

Атлі мовив:

70

«Знаю, що винен,

та є на те рада,

як кривду пом'якшити —

чвари облишмо, —

рабів тобі дам я,

шати ошатні,

срібло сніжисте,

і все, що захочеш».

Ґудрун мовила:

71

«Надію облиш,

ніц не візьму я;

відкинула спокій

за меншу образу;

я люта була,

зроблюсь ще лютіша,

мирилась з усім я,

допоки жив Хьоґні.

72

Зростали ми троє

в єдиному домі,

бавились разом

у гаю зеленім,

давала нам Ґрімхільд

злото й намиста;

вбивства братів

не забуду ніколи,

і не змирюся,

що справа ця добра.

73

Жінка страждає

від владного мужа;

хилиться древо,

як висохне віття;

стовбур впаде,

як корінь зрубати;

нині один ти

тут повелитель».

74

Був князь легковажний,

пильність утратив,

погляд прискіпливий

підступ би вгледів;

була Ґудрун хитра,

лукавою мовою

задум свій вкрила,

двома грала щитами[596].

75

Несла вона пиво

за братами на тризні,

Атлі дав учту

за своїми бійцями.

76

Скінчилося так:

питво готували,

був той бенкет

гамірним вельми;

був задум жорстокий

урвати рід Будлі,

вона чоловіку

воліла помститись.

77

Замкнула малих

і в ліжко поклала,

ті ж очі ховали,

та рюмсать не стали,

обняли матір,

спитали, що сталось.

Ґудрун сказала:

78

«Ніц не питайте,

смерть вам обом

я заподію,

врятую від старости».

Хлопці мовили:

«Вбий, як волієш,

ніхто не завадить,

та радість твоя

короткою буде».

79

Вбила тоді

люта братів,

обом гострим ножем

перетяла горлянки.

Атлі спитав,

де сини його бавляться,

де вони зникли,

щось їх не видно.

Ґудрун мовила:

80

«Радо піду,

щоб Атлі сказати;

ніц не сховає

дочка Ґрімхільд;

втіха твоя

зменшиться, Атлі;

прикликав ти зло,

як братів моїх стратив.

81

Кепсько я спала,

відколи загинули,

нині почуєш

про помсту за них:

„Вже ранок“, — казав ти,

я то пам'ятаю,

нині вже вечір,

ти інше питаєш.

82

Синів ти своїх

любих утратив,

дітей черепи

тобі правлять за чари,

тобі у питво

їхню кров я вмішала.

83

Їхні серця я

на рожні підсмажила,

тобі їх піднесла,

ти мовив — телячі:

сам їх ти з'їв,

ні з ким не ділився,

добре жував

міцними зубами.

84

Про долю дітей

своїх ти дізнався;

мій це учинок,

брехати не стану».

Атлі мовив:

85

«Жорстока ти, Ґудрун,

якщо це вчинила,

кров своїх чад

вмішала в питво;

смерть заподіяла

власним нащадкам,

самому мені

скорботу примножила».

Ґудрун мовила:

86

«Тебе і самого

воліла б я вбити,

жодної страти

не забагато

для князя такого;

ти і раніше,

люди так судять,

паскудства робив,

правив жорстоко

цими краями;

та більше нещастя

спіткало тебе,

як щойно ти чув;

ти злочином сам собі

тризну вчинив».

Атлі мовив:

87

«Згориш ти на вогнищі,

перш ніж камінням поб'ють,

отримаєш плату

за вчинки свої».

Ґудрун мовила:

«На горе подібне

вранці чекай,

гарнішу собі

обрала я смерть».

88

Мінялись обоє

злими словами,

мірялись гнівом

без жодної втіхи;

Хніфлунґа[597] лють

охопила велика,

мовив він Ґудрун,

що Атлі уб'є.

89

Спала на думку

їй Хьоґні загибель,

зичила успіху

помсті його.

Скоїлось Атлі

скоро убивство

від сина Хьоґні

й Ґудрун самої.

90

Славний у гніві

на ліжку підвівся,

швидко збагнув

про рани свої,

що дбати про них

немає потреби:

«Нумо, скажіть,

хто вбив сина Будлі,

скінчилася гра,

жити не буду».

Ґудрун мовила:

91

«Ніц не сховає

дочка Ґрімхільд,

з волі моєї

ти помираєш,

син Хьоґні сам

зранив тебе».

Атлі мовив:

92

«Взялась ти за зброю,

хоч то не є гідним,

зле зрадити друга,

який тобі вірив;

взяв я тебе,

Ґудрун, на лихо.

93

Знана була

ти удовицею,

владною вельми,

не без підстави;

ми прибули

з воїнів почтом,

були всі звитяжними

в нашій мандрівці.

94

Повно було в нас

знатного люду,

вдосталь худоби —

втіха велика,

статки добірні

людям на радість.

95

Мунд[598] я сплатив

вельми пристойний,

тридцять рабів,

сім гожих рабинь,

до них я додав

срібла чимало.

96

Для тебе цього

замало здалося,

земель тих, що Будлі

залишив мені,

через твій підступ

я не дістав;

свекруха твоя

плакала часто,

шлюб наш щасливим

я не назву».

Ґудрун мовила:

97

«Брешеш ти, Атлі,

хоч мені й байдуже;

бувала я лагідною,

ти ж — геть ніколи;

ви, юні брати,

війну почали;

з вас половина

пішла до Хель;

все захиталось

у вашій державі.

98

Троє було нас

таких неласкавих,

землю полишили

слідом за Сіґурдом,

стругом прудким

правив кожен своїм,

поки на схід

ми не прибули.

99

Конунга вбили,

гарбали землі,

злякані херсіри[599]

йшли нам під руку;

з лісу вигнанців

ми відпустили,

щастя небачене

туди принесли ми[600].

100

Страж гунський помер[601],

щастя пішло,

важко було

юній зватись вдовицею;

кепсько жилося

в Атлі обійсті,

героя мого

зле було втратити.

101

Знаємо ми,

як ти з тінґу вертався,

сидів там, покірний,

справи не виграв;

жодного разу

добра не дістав,

сидів там, спокійний,

-- -- -- -- --.»

Атлі мовив:

102

«Брешеш ти, Ґудрун,

та мало зарадять

сварки й облуда

нашій недолі.

Влаштуй нині, Ґудрун,

все, як належить,

коли мене звідси

геть понесуть».

Ґудрун мовила:

103

«Кнорр[602] я куплю

і труну пофарбовану,

й вощені шати

для трупа твого,

подбаю про все,

мов жили ми у злагоді».

104

Так Атлі помер,

плакали родичі,

зробила шляхетна

все, як казала;

віку гадала

й собі вкоротити,

проте Ґудрун дні

інакше скінчились.

105

Той є щасливим,

у кого нащадки

звитяжні такі,

як родичі Ґ'юкі;

житиме вічно

у всякому краю

слава про них,

де люди почують.

Підбурювання Гудрун

Про Ґудрун

Ґудрун пішла до моря, коли вбила Атлі. Вона кинулася в море, бажаючи вкоротити собі віку. Але не потонула. Її занесло через фіорд до країни конунга Йонака. Він взяв її за дружину. Їхніми синами були Сьорлі, Ерп і Хамдір. Там же зростала Сванхільд дочка Сіґурда. Її видали за Йормунрекка Могутнього[603]. З ним був такий собі Біккі. Він напоумив Рандвера, сина конунга, оволодіти нею. Тоді розповів про це конунгові. Конунг велів повісити Рандвера, а Сванхільд затоптати конями. А коли про це почула Ґудрун, то почала напучувати своїх синів.

1

Чув я слова

ворожнечі страшної,

докори, сказані

в горі великім

сильною духом,

коли до війни

закликала жахливої

Ґудрун синів:

2

«Чом сидите тут,

чом спочиваєте,

чом не печалить вас

звістка безрадісна,

що Йормунрекк

вашу сестру,

віком геть юну,

віддав під копита

чорних і білих,

на воїв шляху,

княжих, приборканих

ґотських коней?

3

Геть ви не схожі

на славного Ґуннара,

ваш дух не такий,

який був у Хьоґні;

за неї ви мали б

помсти жадати,

як мали б звитягу

моїх братів,

чи волю сувору

конунга гунів». [604]

4

Тоді мовив Хамдір,

сповнений духу:

«Мало хвалила ти

Хьоґні діяння,

коли вони Сіґурда

сон перервали;

одіж і постіль,

вся синьо-біла,

стала червоною

від крови його.

5

Для тебе була

помста за родичів

гірка і болюча,

як вбила синів;

знають усі,

що Йормунреккові

духом міцні

відомстять за сестру.

6

Несіть обладунки

конунгів гунських;

ти нас підбурила

до тінґу мечів[605]».

7

Ґудрун зі сміхом

пішла до комори,

княжі шоломи

зі скрині дістала,

потім і броні

синам піднесла,

скочили витязі

на баских коней.

8

Тоді мовив Хамдір,

сповнений духу:

«Як ся не поверне

до рідної неньки

Ґейр-Нйорд[606], убитий

готським народом,

ти тоді тризну

влаштуй із питвом,

за милою Сванхільд

й за своїми синами».

9

Ґудрун заплакала,

Ґ'юкі дочка,

вийшла, згорьована,

сіла за брамою,

та й почала

рахувати печалі

численні, що трапились

з нею в житті:

10

«Три знала я пломені,

три знала я вогнища,

в трьох мужів

була я в домівці;

один лиш мій Сіґурд

був ліпшим за всіх,

поки брати мої

його не вбили.

11

Гіршого горя,

гадала, не знатиму,

та помилилась,

вразило лихо,

коли мене одлунґи[607]

віддали Атлі.

12

Гунів кмітливих[608]

я потай позвала;

горе своє

не могла побороти,

голів не зітнувши

Хніфлунґам юним[609].

13

Пішла я на берег,

норн проклинала,

їхнього гніву

бажала уникнути;

море мене

брати не стало,

винесли хвилі,

життя врятували.

14

Пішла я у ліжко,

гадала — так краще,

третього свого

велителя люду;

дітей народила,

спадку хранителів,

спадку хранителів,

Йонака чад.

15

Навколо Сванхільд

сиділи рабині,

кохала дитину цю

всеньким я серцем;

Сванхільд була

у залах моїх

ніби яскравий

сонячний промінь.

16

Давала їй злото

й шати ошатні,

поки не видали

заміж до ґотів;

горе жорстоке

спіткало мене,

коли білі коси

Сванхільд моєї

втоптали в багно

копита коней.

17

Біль був не менший,

коли мого Сіґурда

без перемоги

вбили на ліжку,

чорна скорбота

була, коли Ґуннара

гаддя блискуче

в груди кусало

і коли серце

сміливого князя

живцем вирізали[610].

18

Багато я згадую

болю й недолі.

Сіґурде, сядь

на коня вороного,

хай бистрий дереш

до мене примчить;

поруч немає

невістки, ні доньки,

нема кому з Ґудрун

дарами ділитись.

19

Чи пам'ятає

Сіґурд слова,

якими ми вдвох

обмінялись на ложі,

про те, що до мене

ти з Хель повернувся б,

а я — до тебе

пішла би зі світу.

20

Ярли, складіть

віття дубове,

вогонь розпаліть

для мертвого князя;

хай палить груди

пломінь пекучий,

витопить з серця

хай всю скорботу».

21

Ярли усі

хай звеселяться,

жони усі

хай не горюють,

як це голосіння

добігає кінця.

Промови Хамдіра

1

Шлях почався

печальних діянь,

як альвів скорбота[611]

з'явилась на сході;

вранішній час —

для згадок про лихо,

кожного горе

вранці ятрить.

2

Було то не нині

та й не учора,

скоїлось це

за давніх-давен, —

не в сивизну навіть,

значно раніше, —

Ґудрун підбурила,

Ґ'юкі народжена,

синів своїх юних

помститись за Сванхільд:

3

«Сестру вашу рідну,

названу Сванхільд,

велів Йормунрекк

чавити копитами

чорних і білих,

на воїв шляху,

княжих, приборканих

ґотських коней.

4

Лишились лиш ви

після люду велителя,

живими зосталися

з роду мого.

5

Сама я живу,

мов осика у гаю,

позбавлена рідних,

мов без віття смерека,

щастя не маю,

мов древо без листя,

коли налетить

вітер шалений».

6

Тоді мовив Хамдір,

сповнений духу:

«Мало хвалила ти

Хьоґні діяння,

коли вони Сіґурда

сон перервали;

сиділа на ліжку,

а вбивці сміялися.

7

Одіж і постіль,

вся синьо-біла,

стала червона

від крови героя;

над Сіґурдом ти

холодним сиділа,

мало раділа,

провина то Ґуннара.

8

Атлі гадала ти

вразити, вбивши

Ерпа і Ейтіля[612]

замордувавши;

вийшло на гірше:

не варто наносити

рани мечем,

як себе ж і поріжеш».

9

Мовив тут Сьорлі,

мудрим він був:

«З матір'ю я

сперечатись не хочу;

та схоже на те,

не сказали ви дещо.

Що просиш ти, Ґудрун,

щоб втишити горе?

10

Оплакуй братів

і милих дітей,

родичів кревних,

у сварі полеглих;

нас також, Ґудрун,

скоро оплачеш,

тут сидимо ми

на конях чудових,

а там — помремо».

11

Вийшли за браму,

форкали люто,

їхали юні

вільгими горами

на конях гунландських,

щоби помститися.

12

Їм на шляху

зустрівся хитрун[613]:

«Чим зможе смаглявець[614]

нам стати в пригоді[615]?»

13

Зведений брат відповів,

що стане в пригоді рідні,

їм допоможе,

як одна нога — іншій.

«Як може нога

нозі помогти,

як може рука

руці стать в пригоді?»

14

Тоді мовив Ерп

такії слова, —

він височів

на коні верхи, —

«Кепсько для кволих

вказувать шлях».

За тії слова

вельми відважним

назвали байстря.

15

Витягли з піхов

піхов залізо[616],

гострі мечі,

тролиці[617] на втіху;

позбавили сили

себе на третину,

юного парубка

в землю поклали.

16

Плащі обтрусили,

мечі прив'язали,

богами народжені,

в оксамит вбралися.

17

Вперед путь лягла,

знайшли лиха шлях

і сина сестри

на вовчому древі,

на вітрі холоднім,

на захід від двору,

рипіла в гіллі

наживка для крука.

18

Весело в залах

пиячили воїни,

грому копит

геть не почули,

поки звитяжець

у ріг не сурмив.

19

Сказали тоді

до Йормунрекка,

що видно у полі

бійців у шоломах:

«Пильнуйся, бо сильні

нині приїхали,

родичку їхню

коні стоптали».

20

Тоді Йормунрекк

лише засміявся,

вуса розгладив,

хмільний од вина;

волоссям труснув

брунатним, на щит

білий поглянув,

й на чару злоту,

що тримав у руці.

21

«Я був би щасливий,

коли би побачив

Хамдіра й Сьорлі

в палатах своїх,

хлопців зв'язав би

тятивами від луків,

добрих нащадків

Ґ'юкі повісив би».

22

Тоді мовить Хродґльод[618],

ставши з героями,

так промовляла

до парубійка:

-- -- --

«Що я скажу,

вислухай нині;

двоє не зможуть

тисячу ґотів

зв'язати чи вбити

у замку високім».

23

Гамір зчинився,

падали чари,

ступали брати

по ґотів крові.

24

Тоді мовив Хамдір,

сповнений духу:

«Чекав, Йормунрекку,

на зустріч із нами,

хотів ти братів

у замку прийняти;

дивись на свої

руки і ноги,

які у вогні,

Йормунрекку, горять».

25

Тоді заревів

родич богів,

Бальдр броні[619],

мов лютий ведмідь:

«Жбурляйте каміння,

списи не беруть їх,

мечі їм не шкодять,

Йонака дітям».

26

Тоді мовив Хамдір,

сповнений духу:

«Зле зробив, брате,

що лантух відкрив цей;

бо часто із нього

поради злі лізуть».

Сьорлі мовив:

27

«Сміливий ти, Хамдіре,

та не кмітливий;

той часто в халепі,

кому клепки бракує!»

Хамдір мовив:

28

«Мали б ми голову,

якби вижив Ерп,

брат наш хоробрий,

якого ми вбили,

муж, жадний до битви, —

втрутились діси, —

в борні захищений, —

що я його вбив».

Сьорлі мовив:

29

«Не думаю я,

що вовчий в нас норов,

не будемо гризтись,

мов норни собаки[620],

що жадними є

до кровопролиття.

30

Ми билися добре,

на ґотах полеглих

ми стоїмо,

мов орли на деревах;

з доброю славою

нині чи завтра

ми помремо,

муж не уникне

присуду норни».

31

Сьорлі загинув

спереду зали,

Хамдір же впав

у чертогу кінці.

Це зветься Давні Промови Хамдіра.

Коментарі

Пророцтво Вьольви

«Пророцтво Вьольви» («Völuspá») — пісня, що відкриває «Старшу Едду». Вона змальовує картину язичницького світу, від його створення (того, що вьольва бачила чи пам'ятає) до його руйнації в годину Рагнарьок і відродження (того, що вьольва бачить тепер).

Вьольва (вала) — віщунка, чаклунка, від індоєвропейського кореня *vel — падати, вмирати. Одін пробуджує її від мертвого сну закляттям (інша версія — просто приходить до неї та обдаровує перснями й намистами), щоб вона розповіла долю світу. В одних строфах вона мовить від першої особи («Я пам'ятаю»), в інших — від третьої («Бачить вона»). Таке межування характерне для давньо-ісландської словесности.

Більшість сюжетів, змальованих у пісні, мають давнє, ще континентальне походження, проте укладені й записані вони були не раніше XII сторіччя, коли в Ісландії панівною вірою стало християнство. На думку деяких дослідників, у пісні простежується християнський вплив — мотиви відплати, пекельних тортур, морального занепаду перед кінцем світу тощо. Втім, тема торжества справеддивости притаманна і язичництву (де рудиментарно збереглася у казках і переказах), «гріхи» людей, що несуть покарання у світі мерців Хель, відбивають негідні, недостойні поведінські паттерни соціуму «доби вікінгів» (клятвопорушництво, «нічні» цебто підлі вбивства, зваблення чужих жінок), а моральний занепад людей не є причиною кінця світу, а лише його ознакою.

Повчання Високого

«Повчання Високого» — найдовша з пісень «Старшої Едди». Дослідники сходяться на думці, що це явний конгломерат з елементів різного характеру і походження. Оригінальна назва цієї пісні — «Hávamál», що дослівно означає «Промови Високого» чи «Слова Високого», проте, враховуючи очевидний дидактичний характер твору, варіант «Повчання...» здається мені більш відповідним.

Головною темою пісні є настанови на різні випадки життя, добрі поради роду людському, що їх промовляє Високий, себто Одін. Стосуються ці поради як поведінських моделей, адекватних для певних ситуацій у певному соціальному контексті, так і суто побутових, утилітарних аспектів життя. Варто зазначити, що більшість наведених приписів не є універсальними. Навпаки, їхня диференційованість, а інколи навіть взаємна суперечливість, свідчать про відповідну диференціацію потенційної аудиторії.

Так, низку порад адресовано представникам воїнської страти, ба більше — воїнської аристократії, відповідно до її специфічної культури і способу життя, що цілком відповідає сутності Одіна як «військового» божества. Переважна більшість правил, одначе, звернена до простого народу, зокрема вільних землевласників (бондів, тобто селян, хазяїв, ґазд), що становили основу скандинавського (а особливо — ісландського) суспільства і не мали з Одіном — божеством відверто хтонічним, маргінальним, екстатичним, мілітарним, шаманським — нічого спільного. Відтак логічно припустити, що «авторство» цих правил було приписане Одінові, так би мовити, заднім числом, цілком можливо, що і першими упорядниками «Едди», тим же Семундом Мудрим. Нарешті, деякі поради стосуються потойбічних справ — чарів, рун, заклять, і їхня авдиторія — чаклуни, шамани, язичницькі жерці, які не становили у германців якоїсь особливої касти на зразок кельтських друїдів, руських волхвів або християнського духовенства (магія у нордичній традиції взагалі вважалася справою переважно жіночою, тож Одін і тут виступає як постать маргінальна).

Нетотожні різні фрагменти тексту і стилістично. Строфи 1-83 є переліком приписів життя, одні з яких звернені до простих поселян, інші — до воїнів, а деякі мають універсальний характер. Ритм і композиція строф 84-89 дещо відмінні, там ідеться про різні речі, на які не варто покладатися. Строфи 84 і 91-95 становлять передмову до оповідки Одіна про його нефортунні залицяння до дочки (за іншою версією — дружини) якогось Біллінґа. Жодної міфологічної основи тут нема, а тому дослідники вважають, що сей сюжет виник уже за християнських часів; утім, і власне християнський вплив тут важко віднайти. Строфи 112-137 («Loddfáfnismál») є повчанням, що його якийсь «я» (цілком імовірно, що і тут авторство було приписано Одінові пізніше) дає Лоддфафнірові. Що це за персона — достеменно невідомо, оскільки ніде більше це ім'я не згадується. Вважається, що «Повчання Лоддфафнірові» є результатом переробки давніших гномічних (дидактичних) строф, аналогічних англосаксонським гномічним віршам (див. «Книгу Ексетерських гномів»).

Повчальні фрагменти пісні перемежаються із міфологічними сюжетами. Так, строфи 104-110 оповідають про виправу Одіна до велетня Суттунґа по чарівне зілля — мед поезії. Докладніше цей міф наведено у «Молодшій Едді» Сноррі Стурлусона. Фабулярна його основа така. У «Пророцтві Вьольви» сказано, що аси і вани, два божественні племені, вели між собою війну, а згодом уклали мир, ритуально змішавши слину у глечику. З тої слини утворився гомункулус на ймення Квасір, великий мудрагель. Двоє дверґів, Ф'ялар і Ґалар, убили Квасіра та змішали його кров із медом. Хто звідав того зілля, ставав поетом чи мудрецем. Далі Ф'ялар і Ґалар з якоїсь причини вбили велетня Ґіллінґа і мусили віддати його батькові Суттунґу мед поезії як викуп. Суттунґ тримав те зілля у надрах гори Хнітборґ під пильним оком своєї доньки Ґуннльод. Щоб дістати мед, Одін найнявся батрачити до Бауґі, брата Суттунґа, назвавшись Бьольверком («Лиходієм») і убивши до того дев'ятьох робітників Бауґі. В оплату Одін зажадав ковток з глека Одрерір, де зберігався мед поезії. Коли дійшло до виконання обіцянки, Суттунґ йому відмовив. Тоді Бауґі (чи й сам Одін) просвердлив гору свердликом під назвою Раті, далі Одін, обернувшись на змія, проліз у надра гори, звабив Ґуннльод, випив увесь мед, тоді перетворився на орла і полетів назад до Асґарду. Вдома Одін виблював мед у горщика, тому вважається ще й богом поезії. На зворотному шляху з ним стався кумедний трапунок: Суттунґ, довідавшись про крадіжку, також обернувся на орла і полетів за злодієм. Одін, щоб летіти швидше, скинув баласт у вигляді кількох крапель посліду. Вважається, що справжніми поетами стають ті, хто п'ють мед зі згаданого горщика в Асґарді, тобто мало не з вуст самого Одіна, а графоманами стають такі, кому до рота потрапили краплі посліду. Деякі сучасні дослідники вважають, що цей міф сягає доби індоєвропейської спільноти.

Строфи 138-145 оповідають про шаманську ініціацію Одіна: як він зробив перше жертвопринесення, поклавши требою себе собі ж самому, вмер на Світовому Дереві й відродився, пізнавши руни. Очевидно, це фрагменти культової язичницької поезії, пов'язані з відтворенням міфологічного тексту і ритуалу. Строфи 111 і 146-164 («Ljóðatal», «Перелік пісень») також мають стосунок до язичницьких ритуальних практик, себто заклять: вісімнадцяти чарівних пісень, дію яких описує Одін.

У строфах 144-145 йдеться про звичай жертвопринесення. Справа ця була не така проста, як може здатися на перший погляд, і абикому її, звичайно, не довіряли. Похибка у ритуалі зводила нанівець увесь процес. Так, завелика кількість принесених у жертву істот не лише не приносила кращого результату, а навпаки, робила його марним (див. початок строфи 145). Тому що, звичайно, з одного боку «дарунок відплатою цінний», але з другого — жертвопринесення в індоєвропейській традиції це не вульгарна торгівля з богами на кшталт «ти мені, я тобі», це досить складна церемонія, спрямована на відтворення першого жертвопринесення, за допомогою якого і було створено світ.

Питання «Зможеш роздати?» також можна перекласти і як «Зможеш надіслати?» в значенні «надіслати богам жертву і питання», бо слово senda має ще й це значення. Взагалі сенс рядка не зовсім прозорий. Головним чином «роздати» трактується як здатність правильно розділити офірних тварин і роздати якусь частину присутнім відповідно до їхнього статусу.

Бесіда з Вафтрудніром

Фабулярна основа цієї пісні — змагання у «мудрості», себто в ерудиції, знаннях онтологічного характеру, де переможений має накласти головою (див. строфи 7 і 19). Сюжет має багато міфологічних і фольклорних паралелей, а форма, на думку експертів, відображає процес навчання жерців і походить від ритуального діалогу, в якому симетричність питань і відповідей становить мнемотехнічні прийоми.

Впадає в око паралель із фінським епосом «Калевала», де прадавній мудрець Вяйнямьойнен також демонструє космогонічні знання. За логікою міфу, щоб мати владу над об'єктом, необхідно насамперед знати про його ґенезу, що і демонструють Одін та Вафтруднір. Інша річ, що у третій руні (пісні) «Калевали» Вяйнямьойнен мусить змагатися не з велетнем (бо з мудрим велетнем Віпуненом він змагається у руні 17), а з дурником Юкахайненом, який не має жодного уявлення про світ, а коли доходить до космогонічних питань, виявляє цілковиту некомпетентність.

Оригінальна назва пісні — «Vafþrúðnismál» — перекладається як «Слова Вафтрудніра» чи «Промови Вафтрудніра». Та оскільки в основу композиції покладено діалог, вважаю доцільним вжити саме таку назву — «Бесіда з Вафтрудніром».

Ім'я велета можна перекласти як «Сильний у заплутуванні». Вважалося, що йотуни взагалі дуже обізнані у давній мудрості, позаяк їхній рід старший від богів.

Промови Ґрімніра

Своїм головним змістом ця пісня подібна до «Бесіди з Вафтрудніром», але, на відміну від неї, побудована як монолог Одіна, що ділиться із юним Аґнаром знаннями міфологічного характеру на знак подяки. Тут Одін переважно змальовує будову «Горішнього світу», де мешкають аси.

Сюжет прозового обрамлення пісні потребує, на нашу думку, спеціальних коментарів, які допоможуть краще зрозуміти нордичну ментальність.

По-перше, у пісні прослідковується мотив братовбивства. Бо ж Ґейрред, відштовхнувши човен із братом від берега, фактично прирік свого брата на смерть («хай тролі тебе візьмуть!»). Цей підступ підказав йому не хто інший, як Одін. Які спонуки рухали однооким богом — важко сказати. Цікаво інше. Часто доводиться читати, що у язичницькій культурі братовбивство є річчю цілком природною ба навіть похвальною. І справді: Ромул убив Рема і став героєм, брати-Пандави убивали родичів-Кауравів на Курукшетрі й так стали героями, святий Володимир був причетний до смерти свого брата Ярополка... убивства родичів, особливо серед вінценосних сімей, аж ніяк не припинилися із прийняттям християнства, яке начебто «пом'якшило звичаї». Та й за поганства, притаманного родоплемінному устроєві, братовбивство мало неоднозначне трактування. Знищивши людину власного роду, вбивця зменшував родову міць не лише на матеріальному рівні, а й на духовному: адже тим самим провокував появу ображеного, розгніваного духа, що міг мститися всьому родові за свою смерть (звідти почасти образ упиря, що нападає на своїх прижиттєвих близьких). У «Повчаннях Високого» братовбивця і його нащадки прямо названі тими, кому не можна довіряти. У «Беовульфі» королівський радник Унферт, попри свою мужність і звитягу, заплямований убивством братів. Ґудрун із «Саги про Вьольсунґів» жахливо мститься чоловікові (Атлі) за братів.

У «Промовах Ґрімніра» кара за фактичне убивство брата відтермінована, проте неуникненна. Конунг Ґейрред при всій своїй щедрості та інших чеснотах не проходить випробування, порушивши закон гостинности. Звичайно, саме за це, а не за той давній злочин карає його Одін. Але чи такий уже Ґейрред гарний правитель, коли так легко піддається впливам? Чи міг він не послухатися поради Одіна, чи міг згодом не зважати на слова служниці Фріґґ? І чи не за ту психічну піддатливість — серед усього іншого — Одін його покарав? Цілком імовірний ідейний лейтмотив «Промов Ґрімніра» полягає у тому, що справді гідний владар не починає свого шляху з убивства родичів.

Але цей коментар скидається на банальну раціоналізацію, тому розглянемо ритуально-міфологічний аспект цієї пісні, а саме — жертвопринесення.

У фундаментальній праці Дж. Фрезера «Золота гілка» досліджено різні види актуалізації архетипу Священного Правителя, чи пак Царя-Мага. Згідно з теорією Фрезера, мало не всім архаїчним суспільствам на певному етапі розвитку був притаманний образ вождя, що втілював чільне божество і був його земним «заступником». Якщо спільноту спіткало якесь лихо — байдуже, програна війна, епідемія, засуха, мороз, неврожай, — провину покладали на священного правителя: ач, не такий уже й священний, не можеш домовитися з богами. Царя, в якого вийшов «термін придатности», приносили в жертву: почасти як покарання, почасти задля оновлення світу.

Можна припустити, що саме таке «оновлення» змальовано у пісні «Промови Ґрімніра». Вісім ночей сидіння Одіна між двох багать (дія відбувається у дев'яту ніч), як і його міфологічні промови — не що інше, як підготовка до ритуалу. Невипадкова присутність і сина конунга: адже Одін благословив його на правління, передавши йому таким чином батьків фарн, цебто талан, містичну владу. Звичайно, на момент запису пісні мотив «оновлення конунга» був уже призабутий і не становив для авдиторії такого інтересу, як всі оті міфологічні Одінові описи. Взагалі, дослідники відзначають, що «Старша Едда» сповнена різних ритуально-містичних рудиментів, багато з яких стосуються саме людських жертвопринесень.

Ім'я «Ґрімнір» означає «Той, що під личиною» і вказує на чарівницьку здатність Одіна приймати різні подоби.

У строфі 16 Нйорд постає як ісландський ґоді — голова ґодорду (округи), на «балансі» якого був язичницький храм (згодом — церква), і обов'язок виконувати ритуали — ще одна актуалізація архетипу Священного Правителя.

Деякі псевдоніми Одіна у строфах 46-49 можна перекласти так:

Ґрімнір — «Той, що під личиною»; Ґанґлері — «Мандрівник»; Тріді — «Третій»; Гер'ян — «Повелитель воїнів»; Хар — «Сивий» чи «Високий»; Сад — «Ситий», «Вдоволений»; Хнікар — різновид морських потвор, чудовисько, що може прибрати подоби гидкого жмутку водоростей або прегарного коня, в шотландському острівному фольклорі відома як «кельпі», згадується також у монографії Бенджаміна Торпа «Нордична міфологія»; Бьольверк — «Лиходій»; Сіґфадр — «Батько перемог»; Альфадр — «Всебатько»; Вальфадр — «Батько полеглих»; К'ялар (...) возячи сани (Kjalar, // er ek kjálka dró) — гра слів: kjálka — це санчата, ґринджоли, одначе жодної іншої згадки про те, як Одін тягав сани, нам не відомо; Явнхар — імовірно, «Рівновисокий», Харбард — «Сивобородий» (див. «Пісню про Харбарда» зі «Старшої Едди»).

Промови Скірніра

Сюжет цієї пісні — сватання. Втім, наскільки зрозуміло, про укладання шлюбу не йдеться: Скірнір вимагає від Ґерд лише фізичної близькости зі своїм паном — Фрейром (традиція так званого «малого шлюбу», відома із саг). Спочатку він намагається її заохотити матеріально, але дівчина категорично відмовляється, тоді Скірнір погрожує, і зрештою Ґерд дає згоду.

Деякі дослідники вбачають у цьому творі відгомін язичницьких шлюбних ритуалів. Мусимо не згодитись. Якщо і шукати якісь поганські ритуальні рудименти, то хіба у тематиці плодючости. Так, цю пісню могли виконувати піп час весняного свята поєднання бога сонця із богинею землі. Проте таке поєднання не конче передбачає статусних, шлюбних стосунків. Ба більше: в усіх архаїчних, традиційних землеробських спільнотах практикувався весняний, дошлюбний секс (кельтське свято Бельтайн, наші «вечорниці», «бурячки», «гречка» тощо), прямі наслідки якого робилися наочними аж восени; саме тоді засилалися свати, укладалися шлюби, святкувалися весілля. Тобто юнак мав спочатку довести, що здатен запліднити жінку, а вже потому лаштувати родинний добробут. Інша річ, що на час заселення Ісландії ці традиції могли зазнати сильної редукції.

Вельми цікавими є строфи 26-36, що складаються із чорномагічних заклять (власне, прокльонів), які могли побутувати в усній традиції за язичницьких часів.

Ім'я «Скірнір» означає «Світлий». На наш погляд, це досить кумедно, враховуючи його обізнаність у чорній магії.

Пісня про Харбарда

Це одна із найкумедніших пісень «Старшої Едди».

Типологічно її відносять до так званих «пісень-пересварок». У цьому випадку компліментами обмінюються Тор, що повертається із чергової виправи до країни велетів, і таємничий перевізник на ймення Харбард, у якому, втім, неважко впізнати Одіна. Стилістично цей твір кардинально відрізняється від інших еддичних пісень: він є досить вільним (коли б не сказати — неохайним) за ритмом і розміром, за структурою строфи і рядка, вірш іноді мало не перетворюється на прозу, що, зрештою, зменшує пафос, обертаючи героїку майже на фарс. Але це не свідчить про те, що «Пісня про Харбарда», мовляв, написана християнами, які висміюють поганські рудименти, як іноді доводиться читати. Навпаки — «Пісня про Харбарда» вважається фахівцями одною з найдавніших у «Старшій Едді», а про питомі функції кумедного у нордичній культурі докладніше можна прочитати у праці А. Гуревича «О природе комического в „Старшей Едде“».

Нордична міфологія подарувала нам чудове поняття «троль». У «Пісні про Харбарда» Одін «тролить» Тора. Адже той чесно перелічує свої вчинки, ці сюжети знаходять паралелі в інших джерелах, тоді як Одін просто вигадує свої «подвиги» і збиткується з власного сина. Можливо, в основі цього сюжету лежить ритуал перевірки, а можливо, це відгомін ритуального обміну образами перед початком бою, кінцева мета якого полягає у зменшенні магічного потенціалу опонента, зниженні бойового духу ворожого війська.

Цікава тематика діянь обох учасників пересварки. Тор тут виступає як захисник людей і богів від йотунів, тобто як культурний герой і покровитель «статусного» простору, патріархальне божество. Харбард є абсолютною протилежністю: він розпалює війни між людьми, досягає свого через хитрість і чари, а переважна більшість його перемог відбувається на «амурному» фронті, тобто тут Одін винаочнює свою хтонічну, трікстерську, маргінальну природу і постає богом війни, насильницької смерти, омани й чаклунства. При тому обидва божества рівно шановані, належні до єдиної спільноти — асів, ба навіть є родичами.

У цьому зв'язку дослідникам варто було б дослідити обставини, що змусили давніх германців обрати собі за голову пантеону таке божество, як Одін.

Пісня про Хюміра

Фабулярна основа цієї пісні є класичним квестом, кінцева мета якого полягає у тому, щоб аси влаштували новорічний бенкет, убачається паралель із пошуками Граалю і його вихідних варіантів, відомих із кельтської міфології. Це і казан як винагорода, і випробування героя, і місце локації сакрального скарбу (за морем-Еліваґаром, у хаті йотуна, посеред безплідних лавових полів — тобто у символічній «країні мертвих», у хтонічному просторі), та, зрештою, поміч вродливої жінки. Проте пародійність (чи принаймні іронічність, хоч і дещо специфічна) «Пісні про Хюміра» очевидна. Взяти хоча б гіперболізований апетит Тора, чи жбурляння чари (келиха) в голову хазяїну, чи епізод на морі.

Стилістично «Пісня про Хюміра» споріднена із поезією скальдів. Цей твір рясніє алітерацією і кеннінґами — дво- і трискладовими метафорами, які є «візитівкою» авторської нордичної поетичної творчости. Наявні також синтаксичні переноси з рядка до рядка і навіть зі строфи до строфи. Швидше за все, пісню склали вже в Ісландії. Вона вважається досить пізньою (але — див. кеннінґ «родич мавпи»).

Пересварка Локі

Ця пісня, як випливає з її назви, відноситься до жанру пісень-пересварок. Локі — божество полум'я, чарів, веселощів, підступу, хитрощів (маргінал, трікстер) — не добираючи слів, ганьбить асів і асиній. Перепадає також присутнім ванам, господарю обійстя Еґіру та їхнім слугам. Тут він вповні розкриває свою асоціальну, маргінальну, трікстерську, навіть зловорожу, хтонічну природу. Він явно провокує конфлікт, зводячи нанівець будь-які спроби мирного залагодження ситуації, що виникла з його вини. Ця його очевидна асоціальність завжди викликала у дослідників гострий інтерес. Адже Локі — божество із роду асів, а також, незважаючи на позірну трікстерність, він є одним із головних культурних героїв скандинавської міфології. А проте, у ритуальній традиції північних язичників культу Локі немає як такого.

Пояснити це можна хіба тим, що Локі трактується як тінь, криве віддзеркалення Одіна, якому він доводиться кревним братом і магічно єдиносущий із ним. І якщо йотуни втілюють просто хтонос, хаос, ворожі сили природи, принципово чуже культурне поле, то образ Локі акумулює маргінальні прояви саме людської вдачі, психології, культури. Він, сильно спрощуючи, взірець того, яким може бути ас (чи й людина), але яким НЕ МАЄ бути — ані божество, ані, передовсім, смертна людина, коли не хоче зруйнувати всесвіт. Бо варто нагадати, що в годину Раґнарьок Локі відведено геть не останню роль.

Цей його особливий статус — «лихий близнюк» Одіна — пояснює, до речі, чому ніхто з асів чи ванів, присутніх на вечірці в Еґіра, не вжив щодо нього жодних заходів, крім словесних. Ніхто не був рівним йому за статусом. Сам же Одін також не міг силоміць впливати на свого кревного брата. І лише поява Тора — захисника богів і людей, охоронця родового вогнища, втілення всього, сказати б, людського, правильного, патріархального, статусного, тобто абсолютна протилежність Локі — змусила останнього припинити сварку і піти геть. У цей момент Локі остаточно втрачає зв'язок із народом асів.

Характерно, що богів Локі звинувачує у боягузтві й «жінкоподібності» (або, послуговуючись сучасною політкоректною термінологією, «альтернативній сексуальності»), а жінок у розпусті, тобто ставить під сумнів статус кожного окремого божества. Втім, варто одразу ж зауважити, що, окрім спеціально прокоментованих випадків, ці закиди не підтверджуються іншими джерелами, тож їх можна вважати дошкульними вигадками Локі.

Більшість дослідників відносять час створення «Пересварки Локі» до язичницької доби.

Сказання про Трюма

Це одна з найкумедніших пісень «Старшої Едди».

Сюжет із викраденням та поверненням зброї Тора не має паралелей в інших стародавніх джерелах. Але у пізніших середньовічних пам'ятках досить поширений — наприклад, у естонському фольклорі. За стилем і фабулою «Сказання про Трюма» тяжіє радше до середньовічних балад, аніж до давньої епічної традиції Півночі. Того вигляду, якого пісня має в рукописі «Старшої Едди», цей твір набув порівняно пізно, але це може бути наслідком опрацювання якогось давнішого сюжету язичницької доби.

Промови Альвіса

Фабулярна основа цієї пісні є римою до «Бесіди з Вафтрудніром», цебто змагання у знаннях космологічного характеру. З лексичного погляду, «Промови Альвіса» є своєрідним словником синонімів і хейті («імен», поетичних епітетів), що ними позначають різні явища природи. Можливо, ця пісня згодом надихнула Сноррі Стурлусона на написання унікального «підручника скальдів» у «Молодшій Едді».

Щодо часу створення «Промов Альвіса» одностайної думки фахівці не мають. Переважає думка, що цей твір створено як наслідування «Бесіди з Вафтрудніром» не раніше за середину XII сторіччя. Інші дослідники, одначе, датують її (принаймні у фабулярному аспекті) давнішими язичницькими часами.

Не зовсім ясно, які права дверґ Альвіс («Всемудрий») мав на дочку Тора і з ким домовлявся про весілля. Також не зовсім ясно, чому Тор, який відразу був проти цього дивного шлюбу, не прогнав приходька геть чи не вбив його на порозі. Можливо, спрацював закон гостинности: Тор, повівшись із гостем негідно, втратив би статус ґазди, «мужа державного» і патріарха, тому і скористався правом ритуального шлюбного випробування.

Сенс останньої строфи полягає у тому, що Тор зумисно так довго розпитував Альвіса, щоб на ранок сонце обернуло карлика на камінь, у нордичній міфології це взагалі традиційний вид знешкодження більшости хтонічних персонажів (наприклад, тролів). Оскільки Альвіс походить із народу дверґів, а дверґи — очевидно хтонічні (земляні, підземні, приналежні до Нижнього світу) створіння, то і його сонячне світло перетворює на камінь. Втім, у фольклорі щодо карликів це правило працює геть не завжди.

Сказання про Вьолунда

«Сказання про Вьолунда» («Völundarkviða») займає проміжне місце між двома великими текстовими корпусами «Старшої Едди»: піснями про богів і піснями про героїв, які й зачинає. З текстами суто міфологічної тематики цей твір поєднує низка фабулярних паралелей казкового характеру, певні фантастичні елементи: наречені-валькірії, «ельфійські» конотації Вьолунда, його здатність літати. Водночас твір апелює до героїчної та історичної (чи квазіісторичної) традиції: Вьолунд і його брати названі синами конунга фінів, а Нідуд править у Світьоді (себто в Швеції), хоча жодних історичних відомостей ані про нього, ані про народ ньярів, яким він керує, наразі не знайдено. Також у строфі 14 подибуємо посилання на вьольсунго-нібелунгівську міфологему.

Структура твору містить дві наочні фабули: казково-міфічний сюжет про шлюб із фантастичними істотами (дівами-птахами, валькіріями) та історія ув'язнення і помсти Вьолунда. Коли рими до першої фабули з легкістю віднаходимо у світовій міфологічній скарбниці, то другий сюжет є оригінальним нордичним твором. Отже, Вьолунд — мисливець, воїн і майстерний коваль — стає бранцем Нідуда, якого підозрює в убивстві своєї дружини. Щоби помститися, він створює залізні перетинчасті крила (fitjum, власне «перетинки»), тоді заманює синів короля, вбиває їх, згодом зваблює дочку короля Бьодвільд, а потім на крилах полишає місце ув'язнення, дістається до господи Нідуда й збиткується з нього. Цей персонаж (важко сказати, чи й сюжет загалом) знаний не лише скандинавській традиції, а й англосаксонській: так, у «Беовульфі» головний герой просить: «Надійшли, як загину, Гіґелакові обладунок найкращий (...) Гретеля спадщину, Велунда витвір» (строфа 450-455, пер. Олени О'Лір).

Викликають низку питань міфопоетичні характеристики Вьолунда. По-перше, чим зумовлена його здатність літати? Чи просто викувані крила, а чи ще й перстень, якого Нідуд забрав у хаті Вьолунда (строфа 8) і згодом віддав дочці й якого та принесла ковалеві, щоб той полагодив на ньому злам? Чи цей перстеник має символічну шлюбну семантику: адже він належав Гервьор Премудрій, жінці Вьолунда, тому, віддавши його своїй дочці, король тим самим ритуально зробив її дружиною Вьолунда? З цього погляду Вьолунд реалізує своє право на Бьодвільд як на законну дружину, хоча і в антисоціальний спосіб.

По-друге, в популярній літературі нерідко зустрічається теза про приналежність Вьолунда до племені альвів. Що дає підстави для такого припущення? У строфі 10 героя названо «альвом співочим» (alfa Ijóði), що ще перекладають як «альв-людина». У строфах 13 і 32 Нідуд кличе його «альвів володарем» (víisi alfa). Не зовсім ясно, чи йдеться про «етнічну належність», чи це просто поетичний прийом, метафора, покликана підкреслити знання і вправність Вьолунда. Також варто згадати, що нордична міфологія знає два племені альвів: білих (у «Старшій Едді» майже не згадуються, знані переважно з творів Сноррі Стурлусона й пізнішої фольклорної традиції, британські ельфи) і чорних (гномів, кобольдів, карликів, дверґів). Останні відомі великою вправністю в різних ремеслах, зокрема, й у ковальстві. Враховуючи ковальську майстерність Вьолунда, можна припустити, що йдеться про його спорідненість — генетичну чи культурну, тут не вартує, — саме з чорними альвами.

Лебедині шати сестер є міфопоетичним маркером їхньої божественної природи, актуалізованої в нордичній традиції в образі валькірій, що має паралелі і в інших міфологіях.

Важко сказати напевно, дочками яких саме південних королів були згадані на початку валькірії. Так, Хлодвера можна дуже обережно ототожнити з Хлодвігом, королем з Меровінгів, що охрестив народ франків. К'яр же з Валланду, радше за все, є узагальненим образом римських імператорів (його ім'я виводиться із лат. Ceasar — «кесар», «цар»). Можливо, це відсилання до Карла Великого, що носив титул імператора Західної Римської імперії.

Пісня про Хельґі, сина Хйорварда

Ця пісня, як і деякі інші тексти «героїчного» корпусу «Едди», за структурою дещо нагадує сагу. Так, у центрі уваги — доля Хельґі, чий життєвий шлях ретроспективно простежується від народження до смерти. Менше уваги припадає на Атлі, старшого бойового товариша Хельґі. В пісні звучать міфопоетичні мотиви: віра в чари, чаклунів, відьом, духів, валькірій, велетів тощо. Цікавим здається також мотив утілення героїчної долі: Хельґі має передчуття, що не повернеться з двобою, але навіть не намагається його уникнути. Цю тенденцію, притаманну нордичній літературі загалом, ми ретельніше розглянемо згодом.

Прозовий фрагмент між строфами 31 і 32 ілюструє деякі особливості нордичної міфопоетики. Дія відбувається у переддень йоля — скандинавського Нового року, часу, коли сонце помирає і відроджується. Саме тоді сили темряви міцнішають. Тому не дивно, що Хедін зустрічає троль-відьму верхи на вовку, зі зміями замість вудил (це взагалі хрестоматійна іконографія подібних створінь). Потвора напрошується до Хедіна у супутниці, хоче стати його фюльг'єю, він їй відмовляє, і за те вона мститься: саме з її волі він виголошує обітницю взяти Сваву за дружину. Ймовірно, то була фюльг'я самого Хельґі (людина могла мати кілька духів-супутників).

Святковий кабан (sonargöltr), «священний вепр», уособлює Фрейра, бога плодючости. Його святковий заріз має ритуальне походження і символізує смерть і відродження «священного господаря», чий талан переходить до громади під час обряду. Закланню передував ритуал, описаний у цьому прозовому фрагменті: люди клали руку на вепра (це можна протрактувати як клятву самому Фрейрові) й виголошували якусь обітницю, після чого пили з «чари владаря» (bragarfulli; ісландська назва самого обряду походить від цього слова). Такі клятви вважалися священними й незламними. Не дивно, що Хедін спохмурнів, давши свою обітницю.

Перша пісня про Хельґі Вбивцю Хундінґа

Ця пісня є досить пізньою — свого нинішнього вигляду вона набула не раніше другої чверті XI сторіччя. Фахівці схильні вбачати в ній відгомін історичних подій V сторіччя, ґрунтуючись на даних топоніміки, що ними рясніє твір. Імовірне місце подій — Данія, Південна Швеція, можливо, південь Норвегії чи балтійська акваторія. Втім, не бракує тут і фантастичної топоніміки: Небесні гори, Сонячні гори, Снігові гори тощо. Певні стилістичні прийоми — хейті, кеннінґи, розмір і ритміка — споріднюють цю пісню з поезією скальдів.

З огляду на сюжет пісня є продуктом поетичної переробки розділів VIII (останній абзац) і IX «Саги про Вьольсунґів». Також у творі подибуються посилання на «Сагу про Хедіна і Хьоґні» (згадано деяких її героїв) і цікавий культурно-антропологічний мотив протистояння воїнських спілок різної просторово-магічної природи, а саме Хундінґів (від hundr — «пес») та Ільвінґів (імовірно, від úlfr — «вовк»). Певно, не варто шукати тут якихось тотемістичних трактувань — на той час культ звіра-пращура у германців редукувався майже до повного забуття. Продуктивніше, на нашу думку, розглянути соціальну семантику образів собаки й вовка.

Тут розкривається цікава колізія. Пес і вовк — магічно єдиносущні образи, але геть не тотожні. З одного боку, пес — хатня тварина, друг людини, чого не скажеш про вовка. Простір собаки — це околиця людського простору. Проте, зауважмо, все ж — околиця. Пес — не господар у дворі, він — вартовий, він на службі у ґазди. Люди-собаки — молодші, неповноправні члени колективу, чиїм обов'язком є охорона статусного простору. Відтак рід Хундінґів (і, за аналогією, рід супротивників Хельґі, Хьодбродда й синів Ґранмара), позначений як собачий, є не надто шляхетним і шанованим. Вьольсунґи ж, як й Ільвінґи, мають досить багато виразних «вовчих» конотацій, що, з другого боку, маркує їх як нелюдів, мешканців хащ, мало не тролів у людських подобах, себто маргіналів, ще нижчих за статусом від «собак», а з іншого боку — як вільних воїнів, яким не личить займатися господарством. Стосовно них у творі вжито термін «вікінги» (строфа 28), і вжито не у ганебному сенсі, як зазвичай, а навпаки — як ознака героїзму. Також варто відзначити, у який спосіб Сінфьотлі й Ґудмунд завдають одне одному магічних ударів у суперечці (строфи 33-48): Ґудмунд звинувачує Сінфьотлі у дикунстві, братовбивстві, пожиранні падла й безплідності (діти від «вовка»-вікінга не можуть вважатися нормальними людьми, це байстрюки, виродки, він у магічному сенсі неспроможний до зачаття дитини), Сінфьотлі ж закидає Ґудмундові пасивний гомосекс, невільницьку працю й сервільність. «Пес» наводить «вовкові» вовчі характеристики, «вовк» же відповідає «собаці» собачими рисами. Коли ж Ґудмунд намагається змінити характер звинувачень, закидаючи супротивникові подібні гріхи за принципом «сам такий» (строфа 45), Хельґі втручається у суперечку, бо магічний двобій втрачає сенс.

Із попередньою піснею цей твір ріднить, окрім імени головного героя, мотив «небесної покровительки», валькірії, й заразом — коханої героя. Втім, імовірно, не лише це: адже у «Пісні про Хельґі, сина Хйорварда» наприкінці сказано — «Хельґі й Свава народилися знову». Почасти ця теза проливає світло на варіативність посмертя у поганській традиції Півночі — очевидно, на певному етапі нордичній міфології був притаманний мотив реінкарнації, тож перед нами вірогідна актуалізація цього мотиву. Хельґі Вбивця Хундінґа — цілком можливе перевтілення Хельґі, сина Хйорварда, валькірія ж Сіґрун, дочка Хьоґні, може бути перевтіленням валькірії Свави.

Друга пісня про Хельґі Вбивцю Хундінґа

Ця пісня завершує «триптих про Хельґі» та зачинає власне «Вьольсунґівську» частину «героїчного» корпусу «Старшої Едди». З «Піснею про Хельгі, сина Хйорварда» і «Першою піснею про Хельґі Вбивцю Хундінґа» її ріднить, окрім імени головного героя, кілька спільних сюжетних кліше. Так, в усіх трьох поемах мають місце мотиви помсти за родичів, походи вікінгів, уявлення про невідворотність загибелі й героїчний модус. Спільним також є мотив кохання героя й валькірії, яка стає його духом-хранителем, потойбічною заступницею, а після одруження — статусною, «мирною» дружиною.

Впадають в око паралелі з «Першою піснею про Хельґі Вбивцю Хундінґа», що, зрештою, не дивно. Знаходимо мотив соціального і родового протистояння «вовків» і «собак» (Ільвінґів і Хундінґів), який ретельніше розглянуто раніше. Варто додати, що тут вовчі конотації Хельґі висловлені ще відвертіше: у строфі 1 він сам себе називає сірим вовком, а у прозовому фрагменті між строфами 4 і 5 їсть сире м'ясо в обладунках, залитих кров'ю. Також артикулюється така варіація посмертної долі героя, як реінкарнація, повторне народження (ісл. endrbom). Тут прямо сказано, що Сіґрун, дочка Хьоґні, є втіленням іншої валькірії, Свави, а Хельґі, сина Сіґмунда названо на честь іншого Хельґі, сина Хйорварда. Це можна вважати цілком прозорим натяком. Крім того, у фіналі нам повідомляють, що Хельґі й Сіґрун народилися знову згодом, і Хельґі знову звався Хельґі, а Сіґрун знову стала валькірією. Інша річ, що цей мотив уже на момент створення пісні застарів і вважався «бабиними байками».

Водночас між першою та другою піснями про Вбивцю Хундінґа є й відмінності. Так, друга пісня має змішану, клаптикову структуру, що ускладнює її датування. Різні фрагменти датуються по-різному, від X до середини XI сторіччя. На думку Генрі Адамса Белловза, автора англійського перекладу «Старшої Едди» видання 1936 року, «Друга пісня про Хельґі...» стала результатом переробки і доповнення «Першої пісні...», що ускладнює сприйняття — так, Белловз узагалі не вважає цю поему наративом. Із цим твердженням важко погодитися: адже твір має ознаки меметичного переходу, себто надає змогу ототожнення реципієнта з героями (Хельґі або Сіґрун), емоційного сприйняття їхньої долі з одночасним засвоєнням певної суми соціально й особисто значущого досвіду. Цей твір виконує основну функцію міфу і літератури: ініціальну. На це працює не лише сюжет, а й система тропів, особливості поетики, емоційно насичена любовна лінія, що взагалі не дуже притаманно нордичній традиції. Інша річ, що, як і всі пісні «героїчного» корпусу «Едди», «Друга пісня про Хельґі Вбивцю Хундінґа» звернена до воїнської авдиторії, а не до широких народних мас ісландських поселян. Як зазначає той-таки Белловз, прокльони Сіґрун на адресу її брата з приводу вбивства ним її чоловіка та яскрава сцена на могилі (строфи 43-51) компенсують малозрозумілу композиційну мішанину решти поеми.

Про сцену на могилі варто сказати кілька слів окремо. Мотив повернення загиблого чоловіка з того світу на побачення з коханою (рідше навпаки) — не дивина у світовому фольклорі. Вражає саме те, як ця картина змальована. Сильна експресія, яскрава, насичена емоційна палітра, що поєднує в незбагненній синкретиці Ерос і Танатос, прекрасне і відразливе, кохання і смерть. Сіґрун радіє поверненню Хельґі так, як круки радіють ще теплій мертвечині — і одразу ж, у контрасті з цим моторошним хтонічним образом, зринає порівняння із радістю, яку відчуваєш, споглядаючи світанок (строфа 43). Далебі, Хельґі з'являється не у подобі мужнього красеня, а закривавлений з відкритих ран, з інеєм у волоссі (чи йдеться про сивину?), його руки вогкі й холодні, мов хвилі. Власне, перед нами — напівтруп, мрець. Перше, що робить Сіґрун, — цілує його. А потім стелить у могилі постіль і там спить разом зі своїм мертвим чоловіком. Зауважмо: її служниця дивується і сахається, коли бачить процесію мерців на чолі з Хельґі, і це нормальна реакція нормальної живої людини. Сіґрун же, навпаки, демонструє не лише відсутність страху перед мертвими, а й силу духу, силу кохання: огидний вигляд Хельґі викликає в неї не жах і відразу, а жаль і співчуття. З другого боку, Сіґрун і сама до певної міри належить до потойбічного простору: не лише тому, що вона валькірія, а й тому, що нормальній людині не прийде в голову порівнювати себе з круком, а об'єкт свого кохання — з падлом.

Ще один момент, який неможливо оминути, а саме: конфлікт шлюбу і роду в строфах 30-38. Сіґрун докоряє братові за вбивство Хельґі, незважаючи на те, що Даґ помстився за їхнього батька Хьоґні. Чоловік для неї дорожчий за родичів. Подібне розставляння пріоритетів бачимо у «Пісні про Нібелунґів», де Крімгільда мститься братам за чоловіка. Цікаво, що Ґудрун зі сказання про Вьольсунґів не мститься братам за Сіґурда, навпаки, об'єктом її помсти стає її новий чоловік Атлі, який скривдив її родичів. Трактувати таку реакцію Сіґрун можна у два способи: а) як свідоцтво початку розпаду родової системи; б) як певний «розрив шаблону», що підкреслює унікальність образу Сіґрун, виокремлює її з тогочасної традиції, і тоді можна казати про «Другу пісню...» як про повноцінний артефакт любовної поезії.

Строфи 14-24 і прозові вставки мають відповідник у «Першій пісні про Хельґі Вбивцю Хундінґа», яка, власне, і завершується перемогою при Фрекастейні.

Строфи 32-33 мають паралель у «Повісті временних літ», де князь Ігор під час угоди з візантійським імператором виголошує клятву і перераховує біди, що мають спіткати його та його людей у разі її порушення.

Строфа 39 є кумедним наслідком незграбного редагування епосу. Одін пропонує Хельґі прийняти владу, натомість Хельґі чомусь звертається до Хундінґа з не надто ґречними словами. Цей фрагмент — єдине, що залишилося від суперечки між Хельґі й Хундінґом, і можна погодитися з Генрі Белловзом, англійським перекладачем «Едди», що тут він виглядає недоречно і по-дурному.

Про смерть Сінфьотлі

Цей прозовий фрагмент є перехідним від теми Ільвінґів до корпусу пісень про Сіґурда. Основний сюжет — помста Борґхільд своєму пасинкові Сінфьотлі за вбивство її брата. Цей сюжет відомий з розділу X «Саги про Вьольсунґів». Ім'я брата Борґхільд там не вказано, та і в рукописі «Едди» воно не збереглося. Можливо, це пізніша вставка франкського походження.

Пророцтво Ґріпіра

«Пророцтво Ґріпіра» є зачином до циклу пісень про Сіґурда і стислим послідовним сюжетним переказом його пригод. Дослідники сходяться на тому, що цей текст має чи не найпізніше походження серед еддичних пісень, і вже точно це наймолодший ісландський твір про Сіґурда. Записаний, чи радше написаний не раніше 1200 року. Можна погодитися з Генрі Белоузом, англійським перекладачем «Старшої Едди», що укладач «Пророцтва...» є власне автором оригінального твору, записаного на основі давніх переказів (імовірно, почасти навіть записаних) з метою упорядкування матеріалу відповідної тематики. Варто зауважити, що сам Ґріпір, стрий Сіґурда, більше ніде не згадується і є персоною, повністю вигаданою задля підтримки бінарної симетрії структури твору.

Пісню побудовано у вигляді послідовности запитань Сіґурда про його майбутнє і відповідей Ґріпіра. Подібну форму подибуємо у «Бесіді з Вафтрудніром» і «Промовах Альвіса». Як дотепно відзначив Михайло Стеблін-Каменський, «форма симетричних питань і відповідей викликає деякі повтори і невідповідності» (наприклад, див. примітку до строфи 42). Технічно твір досить рівний, тут нема ані потужних образів, ані яскравих висловів, мова героїв рясніє кліше і бляклими, банальними фразами. Наявні ознаки поезії скальдів — алітерація, нечисленні хейті та кеннінги. «Пророцтво...» до певної міри проливає світло на загальну вьольсунго-нібелунгівську колізію та постать Сіґурда і дає загальні уявлення про його міфологічний портрет.

Промови Реґіна

Ця пісня разом з «Промовами Фафніра» й «Промовами Сігрдріви» утворює наратив, присвячений юності Сігурда, тим діянням, якими він зажив слави на початку своєї героїчної кар'єри. У виданнях «Старшої Едди» ці тексти зазвичай відокремлюють, але, як зазначають окремі дослідники, рукопис не дає для цього достатніх підстав (зокрема, наведених назв рукопис не містить). Подібні ці три пісні також за технікою: в усіх трьох «епічні» (на вісім рядків) строфи чергуються з «гномічними» (на шість рядків). Останні не розвивають дії, а лише містять різного роду повчання.

Сюжет «Промов Реґіна» розпадається на дві частини. Перша — суто міфологічна: тут діють боги, карлики-дверґи, чаклуни, дракони тощо. За великого бажання в образах Отра й Андварі можна відшукати відгомін тотемізму, але, на наш погляд, то було б перебільшенням. Друга частина присвячена помсті Сіґурда за родичів: тут йому приписано вчинок його родича Хельґі, тож цей фрагмент, імовірно, має пізніше походження.

Промови Фафніра

Ця пісня сюжетно прямо продовжує попередню і є другою частиною наративу про те, як Сіґурд замолоду зажив героїчної слави (див. коментар до «Промов Реґіна»). Порівнюючи ці дві пісні, англійський перекладач «Едди» Генрі Беллоуз зазначає: «...компіляцію було виконано грамотніше, ніж у випадку з „Промовами Реґіна“ (...) „Reginsmál“ є не більш ніж неоковирною мозаїкою, тоді як у „Fáfnismál“ можна розрізнити основу пісні та інтерполяції. Тут, як і у „Reginsmál“, існує дуже мало вказівок на німецьке [південно-германське — прим, пер.] походження історії Сіґурда. Одержання Сіґурдом скарбу саме по собі є, поза сумнівом, частиною давнішої південної легенди, але манера, в якій це зроблено, типово північна. Крім того, останні строфи, що розповідають про сплячу Брюнхільд, мають прямий стосунок до північної Валькірії, діви-ратниці, яку покарав Одін, і жодним чином не стосуються південної Брюнхільд, дочки Будлі. „Fáfnismál“, одначе, різниться від „Reginsmál“ тим, що не містить явних слідів традиції Хельгі, хоча частина пташиної пісні (строфи 40-44 у формі Fornyrthislag, на відміну від корпусу поеми) звучить підозріло схоже на пасаж птаха на початку „Пісні про Хельгі, сина Хьорварда“».

В основі пісні — вчинок, що дав Сіґурдові його головне прізвисько — Fáfnisbani, убивця Фафніра. Власне, боротьба героя з драконом із подальшим його знищенням — одна з візитних карток індоєвропейських міфологій. Цей сюжет виводить нас на так звану теорію «основного міфу», що її сформулювали видатні лінгвісти В'ячеслав Іванов і Володимир Топоров. Суть її полягає у тому, що в основі праіндоєвропейської міфології лежить сюжет перемоги світосяйного Громовержця над потворним хтонічним Змієм. Цей акт розглядається як культурний, космогонічний, як протистояння первинному хаосу із подальшим його впорядкуванням, а божественний Громовержець (а згодом — смертний герой) розглядається як герой культурний. На матеріалі нордичної літератури крім Сіґурда такими героями є, по-перше, Тор, якому суджено знищити Йормунганда, Світового Змія, і, по-друге, Беовульф, який шляхом убивства безіменного дракона звільняє свій народ від терору з його боку.

У ході реконструкції «основного міфу» сюжет протистояння обріс подробицями, що проливають світло на мотивацію героїв. Так, у Громовержця перебуває жінка, яку іноді ототожнюють із солярними, астральними або прокреативними (виробничо-накопичувальними, що відповідають за родючість) божествами. Цю жінку зваблює (чи й просто викрадає) Змій, за що, власне, Громовержець його і карає. У нагороду переможець отримує, окрім повернення жінки, певні статки, що потрапляють переважно у прокреативне семантичне поле: золото, інші коштовності, худобу, воду життя і смерти тощо. Трактувати цей мотив можна у кілька способів. Я схильний до думки, що влада над матеріальним багатством притаманна образу змія-дракона з давніх-давен, відтак перемогу мілітарного божества чи героя-воїна над драконом можна розглядати в контексті ґрунтовного соціального зрушення, внаслідок якого повнота влади в індоєвропейських спільнотах перейшла від хазяйської та жрецької каст до воїнської.

Це пояснює популярність мотиву драконовбивства зокрема і в нордичній традиції — не забуваймо про термінальну мілітаризованість германських спільнот принаймні з доби Великого переселення народів.

Утім, жодного сліду жіночої присутности в колізії ми не знаходимо. Сіґурд, Беовульф, Тор та інші драконоборці не визволяють з драконових печер жодних красунь, принцес тощо. Загалом цей мотив з'являється у германському фольклорі дещо пізніше, не без впливу романської куртуазної культури. Або реконструйований мотив не дожив у свідомості германців до раннього середньовіччя, або від початку не був їм притаманний.

Відтак «Промови Фафніра» чудово ілюструють образ дракона в північній традиції. Сам Фафнір є взірцевим, типовим драконом. Він — володар скарбу і його вартовий, і ця роль образу змія в моделі германського міфопоетичного наративу стає еталонною. Його прокреативна природа, так само, як і хтонічна, не підлягає сумнівам, як і потенційна небезпека, яку він становить для роду людей. Хоча і не тією мірою, як, скажімо, дракон епосу «Беовульф».

Але, на щастя, Сіґурд не переобтяжений роздумами про добро і зло. Мотив його вчинку цілком егоїстичний: слава і статок. Якщо Беовульф убив змія, щоб той не нищив більше його народ, то Сіґурд міг би Фафніра і не чіпати: наскільки нам відомо, той заподіяв зло лише власним родичам, тож Сіґурд не мав особистих підстав для бою з ним.

Це, до речі, проливає світло і на сам образ Сіґурда, і на моральні критерії, що висувалися до героя в тогочасній традиції. Пошук гідного суперника, пошук слави, хюбрістичне, показне, хвалькувате геройство не є чимось осоружним. Навпаки, це вважається чеснотою. Навіть численні змієві скарби не становлять великої вартости з погляду суто меркантильного. Багатство без чести і слави не є привабливим. Скарби, переважно золото, як військовий трофей, здобич, потрапляє з прокреативного семантичного поля до поля мілітарної культури. Золото в індоєвропейській традиції втілює насамперед абстракцію фарну — вдачі, талану, щастя, магічної субстанції, певний запас якої має людина і спільнота. Для представника військової страти золото є зримим мірилом його вдачі, волі, влади, сили, відваги тощо. І для Сіґурда як для воїна скарби Фафніра цінні передусім як показник його статусу.

Утім, знахідкою суто германської традиції є прокляте золото. Мотив «отруєного» фарну, злого, фатального щастя виринає протягом усієї легенди про Сіґурда, і не лише там. Оволодіваючи скарбом Фафніра, Сіґурд переймає на себе, даруйте, негативну енергетику, яку накопичувало золото від моменту вбивства Отра, брата Реґіна, жартівником Локі. Карлик Андварі, перший володар тих скарбів, наклав на них прокляття, на нього накладається тягар від підступного вбивства Фафніром власного батька Хрейдмара, та і той спосіб, у який Сіґурд убив Фафніра, важко назвати чесним двобоєм (на що натякає сам Фафнір у строфі 7). Але наразі не може бути мови про раціоналізацію мотиву проклятого золота. Його слід розглядати в контексті архаїчних уявлень про щастя/нещастя, які дожили аж до доби вікінгів.

Строфи 12-15 дещо вибиваються із загального малюнку пісні. Вони є типовими повчаннями, приклади яких знаходимо по всій «Едді». Сіґурд допитує помираючого Фафніра про різні таємниці буття. Михайло Стеблін-Каменський зазначає: «Фафнір, помираючи, промовляє повчання тому, що помираючому приписувались особливі знання й особлива сила (див. прозу після строфи 1). Сіґурд ставить Фафнірові запитання (на які може відповісти лише помираючий) і тим самим не дає йому сказати щось небезпечне для нього, Сіґурда». Таке трактування цілком вірогідне, але з погляду генезису поеми та конотацій образу дракона як такого навряд чи вичерпне. Звичайно, Сіґурду як представнику воїнської страти має бути байдуже, як зветься острів, де боги битимуться із Суртом, і тим паче, з якого роду походять духи, що помагають жінкам родити дітей, — і він просто відволікає дракона. Проте такі еддичні тексти, як «Бесіда з Вафтрудніром» та «Промови Альвіса», майже повністю складаються з подібних запитань-відповідей. Імовірно, строфи 12-15 побудовано за тим самим принципом і є відгомоном методики навчання виразників міфологічної традиції (соціальний інститут яких майже не дожив до доби вікінгів). Та й дракон як такий є не лише кровожерною потворою, а, з огляду на свій хтонізм, ще й носієм знання сакрального характеру, хранителем прадавньої мудрости, як і велети нордичної міфології.

Промови Сіґрдріви

«Промови Сіґрдріви» («Sigrdrífumál») — заключна пісня з наративу про юність Сіґурда. Вона не завершена: кінець тексту потрапляє у лакуну рукопису. На думку дослідників, сюжет пісні є варіацією на тему Сплячої Красуні. Валькірія Сіґрдріва тут ще не ототожнюється з іншою валькірією, Брюнхільд. Сіґрдріва дає героєві настанови міфологічного характеру з тої причини, що під час довгого сну її дух міг мандрувати усіма усюдами (шаманська практика, з якою скандинави були знайомі зокрема й через контакти з фінами й саамами). Строфи 3-4 носять характер гімну.

Коротка пісня про Сіґурда

Ця пісня є стислим переказом чільної колізії вьольсунґо-нібелунґівського сюжету. Початок її потрапляє в ту ж лакуну рукопису, що й кінець «Промов Сіґрдріви». Вірогідно, там був прозовий текст, що був передмовою до пісні. Спираючись на інші джерела («Сагу про Вьольсунґів», решту еддичних пісень, епос про Нібелунґів тощо), можна реконструювати цілісний епізод.

Отже. Сіґурд зазнайомився з синами конунга Ґ'юкі: Ґуннаром, Хьоґні, Ґотормом тощо і покохав їхню сестру-красуню Ґудрун. На прохання Ґуннара здобув йому валькірію Брюнхільд (тут вона ще не ототожнена із Сіґрдрівою, хоча теж лежить у колі високого полум'я, і так само дала обітницю вийти заміж лише за абсолютно безстрашного чоловіка. Оскільки Ґуннар не зміг подолати вогняного кола, Сіґурд прийняв його подобу і сам усе зробив). Згодом обман викрився. Брюнхільд зненавиділа Сіґурда за те, що той її обдурив (причому двічі: колись вони двоє обмінялися клятвами вірности, але Сіґурдові відбило пам'ять, коли Ґудрун піднесла йому чарівний напій), і почала намовляти свого чоловіка Ґуннара помститися за її безчестя. А Ґуннар, Хьоґні й Сіґурд колись побраталися, відтак теж стали родичами; до того ж Сіґурд був зятем Ґуннара. Проте Ґоторм із Сіґурдом не братався, тож йому і доручили його вбити. Його нагодували вовчим і зміїним м'ясом, щоб він зробився лютішим. Згідно з цією версією, Сіґурда було вбито «на південь від Райну» — маркер франкського походження сюжету; за іншими версіями це відбулося в обійсті, коли Сіґурд спав, або на полюванні (німецькі варіанти). Брюнхільд, одначе, не дуже тішиться з тієї помсти і починає картати себе, але не зовсім ясно, чи через смерть Сіґурда, якого вона кохала, чи через те, що Ґуннар, її чоловік, порушив клятву побратимства і мав бути за це покараний долею.

Між строфами 3 і 4 (треба розуміти, що поділ на строфи у цій пісні досить умовний через лакуни в рукописі) вочевидь ідеться про розмову, що відбулася між Сіґурдом і Брюнхільд. Дочка Будді після того, як омана розкрилася, впала в глибоку скорботу і не бажала більше жити, а Сіґурд спробував її розрадити, але, як стало ясно далі, лише розлютив її. У строфі 4 він тужить після невдалої бесіди з Брюнхільд.

Цікаво також, що тут Хьоґні спочатку відмовляє Ґуннара шкодити Сіґурдові, тоді як Гаґен Троньє, який відповідає йому в «Пісні про Нібелунґів», навпаки — щосили намовляє короля Ґунтера знищити Зіґфріда.

Цей епізод не має відомої історичної основи, хоча Ґуннар, Ґоторм і Сіґурд мали історичних прототипів (так, Сіґурд — це радше за все Сіґберт, один із королів франків).

Перша пісня про Ґудрун

Ця пісня є взірцем елегійної поезії, направду не дуже притаманної саме ісландській традиції, хоча і засвідчує розвинену культуру жанру плачу (голосіння). Можливий стилістичний вплив англосаксонської елегійної літератури або відповідних німецьких і данських балад. Як зазначають дослідники, «Перша пісня про Ґудрун» є найбільш закінченою і цілісною з низки подібних пісень у «Старшій Едді». Чільна її тема — оплакування Ґудрун втрати її чоловіка Сіґурда. Спостерігається досить широкий емоційний діапазон — мовчазне горе Ґудрун на початку і її бурхлива реакція наприкінці та холодна рішучість Брюнхільд. Маємо аж два типи емоційної реакції на трагедію. Певним чином характеризує героїнь той факт, що Брюнхільд була досить стримана у зовнішніх виявах свого горя, але зрештою наклала на себе руки, а Ґудрун виплакалася й знайшла причини і сили жити далі, хоч і не з ріднею.

Коротка пісня про Сіґурда

«Коротка пісня про Сіґурда» є однією з найдовших еддичних пісень. Свою назву вона дістала на противагу «Великій пісні про Сіґурда», яка вважається втраченою і вірогідною частиною якої називають зокрема «Уривок із пісні про Сіґурда». Той наратив був іще більшим і базувався, радше за все, на «Сазі про Вьольсунґів».

Жанр цієї пісні — також елегія, цього разу від імени Брюнхільд. Її плач над вчасною недолею становить більшу частину тексту. Як і в інших піснях «героїчного» корпусу «Едди», тут широко використовуються прийоми поезії скальдів (алітерація і кеннінґ). Також має місце протиставлення поведінського модусу Брюнхільд і Ґудрун (строфа 61). У строфах 54-64 Брюнхільд виголошує пророцтво, бо перебуває на грані смерти: вважалося, що помираючі або мертві бачать більше, ніж прості смертні (подібні приклади бачимо по всій «Едді»). Ця її промова проливає світло на подальший розвиток колізії, зафіксований у інших піснях «героїчного» корпусу. Строфи 65-70 описують поховальний обряд, характерний для воїнської аристократії давньої Півночі і язичницькі уявлення про посмертні пригоди душі, що почасти збереглися і за християнських часів (образ пекельної брами, що хутко зачиняється за тим, хто входить чи виходить до царства мертвих, див. переосмислення цього образу у казці про Семунда Мудрого і Чорну Школу).

Строфа 64 містить натяк на події, що відбулися у «Підбурюваннях Ґудрун» та у «Пісні про Хамдіра». Йормунрекк — король остготів Германаріх, який узяв шлюб із Сванхільд, дочкою Ґудрун. Його радник Біккі намовив Рандвера, сина Йормунрекка, спокусити Сванхільд, а тоді все розповів королю. Йормунрекк велів сина повісити, а жінку кинути під копита коням. За це йому поїхали мститися сини Йонака, брати Сванхільд. Цей сюжет збігається із повідомленням Йордана про напад на Германаріха двох братів із народу росомонів (Саруса та Амміуса), які теж мстилися за вбиту сестру. Відомо, що володіння Германаріха були розташовані на берегах Чорного моря (в т. ч. і на теренах сучасної України) і сусідили із краями, населеними слов'янами та залишками іраномовного населення (скіфи, сармати, алани тощо). Відтак Йонак і його сини могли бути як слов'янами, так і сарматами, або й якогось змішаного походження: наразі немає певности щодо етнічної належности згаданих росомонів.

Шлях Брюнхільд до Хель

Почасти ця пісня є сюжетним продовженням попередньої. За жанром вона також є елегією. Нею закривається тема Брюнхільд; її образ у «Старшій Едді» більше не з'явиться. Назва пісні дуже промовиста: ми й справді прощаємося із Брюнхільд. У зачині до пісні також наводиться подробиця поховального обряду: героїня вирушає до країни померлих на колісниці. Цей мотив дуже давній і сягає часів індоєвропейської спільноти (бронзова доба). Подібні образи зокрема відомі з кельтської металевої пластики. Дослідники зазначають, що «Шлях Брюнхільд до Хель» є досить пізнім текстом.

Давня пісня про Ґудрун

Елегійна лінія вьольсунґо-нібелунґівського сюжету продовжується, але тут зазнає певної дифузії: в межах промови лемент переривається фабулою; рефлексія межується із розвитком подій. Можливо, це пов'язано із недосконалістю елегійної методології на час створення пісні: її датують серединою X сторіччя, тобто це справді давня (порівняно з іншими текстами вьольсунґо-нібелунґівського корпусу) пісня. Вона де в чому не збігається з іншими піснями про Сіґурда: так, його тут убивають не на ліжку, а дорогою на тінґ. Очевидно, під час переписів текст зазнав структурних викривлень, але вони не руйнують тривалости та цілісности наративу. Чільною темою також є плач Ґудрун, але містяться й сюжетні подробиці, що мають паралелі із «Сагою про Вьольсунґів». Прикметними є строфи 14-16 з погляду історії культури та побуту, сцени вишивання, де сам процес є не лише практичним, утилітарним, повсякденним заняттям, а й творчим, естетичним (hon mér at gamni — «вона мене тішила», де gamni від gaman — «задоволення», пор. хоч би англ. game — «гра»), а також сюжети творчости, посилання на локальні наративи (данські сказання про батька й сина Сіґара й Сіґґейра).

Також «Друга пісня про Ґудрун» прикметна тим, що терміни «ґоти» та «гуни» тут вжито не з погляду поетики, а в як більш-менш конкретні етноніми.

Через архаїчність тексту деякі строфи не надто надаються до певної інтерпретації.

Між строфами 36 і 37 існує імовірна прогалина в тексті, пов'язана не зі станом рукопису, а з помилкою при переписуванні: бракує сюжетного зв'язку.

Також не зовсім ясно, кому належать останні слова пісні, строфа 44 — Ґудрун, Атлі чи ще комусь. У тексті за редакцією Ґудні Йоунссона — таки Атлі, тож будемо з того виходити. На цьому місці рукопис обривається.

Третя пісня про Ґудрун

На відміну від попередніх та наступних, ця пісня за жанром ближча до народних середньовічних балад, ніж до елегій, і вважається досить пізньою. Мотив помсти покинутої коханки широко відомий у німецькому і почасти у скандинавському фольклорі, тому можливий вплив фольклорної традиції на героїчну поезію. Також певний інтерес становить змальований тут процес судочинства, уявлення про юрисдикцію. Практика так званого «Божого суду», ордалії, була поширена і за християнських часів, але сягає поганської доби. Щоб довести свою непричетність до злочину та правоту, підозрюваний мав пройти випробування — дістати з кип'ятку камінь або перстень, як тут, або пронести голіруч розпечене залізо, або пройти палаючими вуглинами чи між багаттями абощо, після чого його рани оглядали і робили висновки щодо міри його провини. Був і інший спосіб — судовий двобій (ісл. hólm-ganga, «похід на острів», де і мав відбуватися поєдинок, але не конче там). Вважалося, що вищі сили дарують перемогу невинному (чи його захисникові), а його рани будуть добре загоюватись.

Пісня про Оддрун

Серед героїчних елегій «Пісня про Оддрун» стоїть окремо. Вона опосередковано пов'язана з вьольсунґо-нібелунгівською темою, але розвиває окремий сюжет. Ані Борґню, ані Вільмунд більше ніде не зринають, а сама Оддрун згадується епізодично у строфі 58 «Короткої пісні про Сігурда» та у зачині «Другої пісні про Ґудрун» («Загибель Ніфлуніів»), Це одна з причин, чому цю пісню відносять до пізнішого шару «Старшої Едди». Звертає на себе увагу зміщення акцентів: тут Атлі знищив Ґ'юкунґів не через бажання заволодіти їхнім золотом, а через потаємне кохання Ґуннара й Оддрун, яке його розгнівало. Цікаво, що, з одного боку Оддрун досить самостійна, якщо прагне врятувати Ґуннара попри волю свого брата, проте, будучи незаміжньою жінкою, у питаннях шлюбу залежить від владних родичів: батько заповідав їй вийти за одного з синів Ґ'юкі (радше за все — за Ґуннара), але коли він помер, Атлі скасував цю волю, і це не засуджується, а виглядає як цілковита норма.

У строфі 29 зринає альтернативна версія, чому Ґуннар заграв на арфі. Існує два трактування того вчинку: а) він хотів приспати змій; б) щоб виказати зневагу до смерти (пор. сцену загибелі Раґнара Шкіряні Штани у ямі зі зміями, де він співає пісень і декламує вірші). Тут же йдеться про те, що Ґуннар таким чином намагається покликати Оддрун на допомогу. Дивно, чому саме Оддрун, і ще дивніше, чим вона могла йому зарадити, але виглядає цілком органічно для концепції саме цієї пісні.

Строфа 32 містить цікаву подробицю, що більше ніде не згадується: матір Атлі обернулася на змію. Також це каже про те, що, радше за все, Оддрун і Атлі мали спільного батька, проте різних матерів. Але можлива і банальна помилка: припускають, що спочатку йшлося не про «матір Атлі», а про «матір змій». Одначе лишається питання, яке саме слово на позначення змії переплутали з «Атлі».

Гренландська пісня про Атлі

Чи не центральна тема вьольсунґо-нібелунґівського корпусу наративів — кривава драма при дворі гунського володаря Атлі/Етеля. Проте її інтерпретації у різних традиціях досить сильно різняться залежно від обставин формування сюжету. Так, «Пісня про Нібелунґів» подає картину помсти Крімгільди своїм братам на чолі з Ґунтером і, особливо, Гаґену фон Троньє, котрий у німецькій традиції є не братом Ґунтера (як Хьоґні є братом Ґуннара), а його радником. Це зумовлено, звичайно ж, специфічною феодальною культурою середньовіччя, за якою чоловік є важливішим за родичів. Протилежна ситуація в ісландській традиції: Ґудрун мститься чоловікові (Атлі) за смерть братів. Це є відгомін родоплемінної моралі, згідно з якою навіть після шлюбу і переходу жінки до родової спільноти чоловіка її кревні родичі залишаються важливішими. Тобто ісландська версія сказання є більш архаїчною. На давнє походження як цього сюжету, так і самої «Пісні про Атлі», вказує і метрика твору (не всі строфи витримано в єдиному метрі), і неузгодження багатьох рядків із загальним ритмічним малюнком (іноді це ледь не проза), і специфічні тропи та терміни, які часто не дуже надаються до певної інтерпретації (утім, це почасти стосується і попередньої пісні). Майже немає елементів елегії. Перед нами — сюжетний епізод, позбавлений рефлексій, але не емоційної складової. Інша річ, що головна емоція тут — не сум чи скорбота, а кривавий пафос фаталізму, урочиста зустріч зі смертю і торжество помсти.

І це, до речі, також вказує на архаїчність пісні.

Історична основа цього сюжету загальновідома. 437 року гуни знищили королівство бурґундів на Райні; тоді загинув бургундський король Ґундіхар (Ґуннар). А 453 року верховний правитель гунів Аттіла (Атлі) помер на шлюбному ложі за нез'ясованих обставин. За однією з версій, його вбила молода дружина Ільдіко (від германського імени «Хільда», звідки також «Крімгільда» і «Ґрімхільд», матір Ґудрун), аби помститися за батька і братів, убитих гунами. Прикметно, що на континенті цей сюжет не набув розвитку ніде, крім німецьких (особливо верхньонімецьких) теренів, а ті самі бурґунди, готи, франки та їхні нащадки його забули. Ще цікавіше, що саме на Півночі ця історія набула величезної популярности та значущости, а імена персонажів (Атлі, Сіґурд, Ґуннар, Хьоґні тощо) — одні з найуживаніших, принаймні в Ісландії. Але про вплив вьольсунґо-нібелунґівської міфологеми на нордичну літературу і культуру загалом треба говорити окремо.

Лишається питання, чому цю та наступну пісню названо «гренландськими». Тут не існує консенсусу. Можливо, ці пісні було вперше записано чи принаймні зведено в єдиний наратив саме у Гренландії, але жодного доказу цього не існує, втім, так само, як і доказів протилежного. На суто мовному (лексичному) рівні цей текст досить архаїчний і не дуже відрізняється від решти еддичних пісень, тобто нема змоги казати про значний вплив гренландської мови, яка, втім, і сформувалася пізніше, і не надто відрізнялася від давньоісландської.

У строфі 21 Ґуннар просить принести йому серце Хьоґні. Питання: навіщо? Далі в пісні подається відповідь: мовляв, щоб упевнитися, що більше ніхто не знає, де заховано скарби. Але це скидається на пізнішу раціоналізацію. Дослідники, посилаючись на те, що подібних пояснень немає у «Гренландських промовах Атлі», зазначають, що тут ідеться про рудимент якогось давнього міфу, одним з елементів якого було жертвопринесення. Однак уже на момент створення пісні міф було втрачено, відтак виникла необхідність хоч якось витлумачити таку небуденну жорстокість щодо свого родича (до речі, тим самим може пояснюватись і дія Ґудрун щодо своїх синів від Атлі, строфи 36-38).

Гренландські промови Атлі

Ця пісня є найдовшою з корпусу пісень про героїв. Її сюжет повторює сюжет пісні «Гренландської пісні про Атлі», проте містить нові подробиці, діалоги, сцени, персонажів тощо. Також від попередньої пісні, на якій, імовірно, «Гренландські промови Атлі» і базуються, вони відрізняються неквапливим плином подій, елементами елегії, повторами, поясненнями, роздумами. Героїчне тут почасти поступається ліричному. Важко твердити напевне, чи це відбиток південної (можливо, англосаксонської) поетичної традиції, а чи розвиток власне північної словесности. Цікаво, що увага виразно акцентується на постатях Ґудрун і Хьоґні, так само, як у «Пісні про Нібелунґів» — на постатях їхніх відповідників, Крімгільди й Гаґена, з тою різницею, що в «Едді» підкреслюється їхня взаємна симпатія, тоді як у німецькому наративі вони є запеклими ворогами.

Не можна не відзначити, як дивовижно органічно континентальний сюжет часів Великого переселення народів адаптувався у північній культурі й мав очевидний успіх у, скажімо, слухачів з Гренландії, що не мали жодного матеріального стосунку до базового наративу.

Цей наратив датують другою половиною XI сторіччя, ближче до його кінця. «Гренландською» її названо через те, що є аргументи на користь її гренландського походження (згадка про білого ведмедя, наприклад).

Підбурювання Ґудрун

Початок цієї пісні сюжетно достоту збігається з початком «Промов Хамдіра». Припускають, що «Підбурювання Ґудрун» походить від «Промов Хамдіра», будучи порівняно пізнім твором. Але на сюжетному рівні вся схожість і уривається. Зміст пісні — стислий переказ долі Ґудрун, а сенс — оплакування цієї долі. Можна сказати, що за жанром «Підбурювання Ґудрун» — типовий плач, голосіння. Особливу цінність мають, на наш погляд, строфи 18-19, де Ґудрун звертається до мертвого Сіґурда як до живого, нагадує йому обіцянку повернутися до неї з того світу і свою обіцянку — піти з життя слідом за ним. Скидається на те, що це — цілком унікальна ситуація у нордичній традиції (втім, почасти це є римою до самогубства Брюнхільд по смерті Сіґурда).

Промови Хамдіра

В основі цієї пісні — сюжет з історії остготів. Готський історик Йордан у «Походженні та діяннях готів» (VI ст.) повідомляє, що брати з племені росомонів, Сарус і Амміус, напали на Германаріха (Йормунрекк ісландської традиції, Еорманрік англосаксонської) й поранили його мечем за те, що він велів розірвати кіньми їхню сестру Сунільду (ісл. Сванхільд), яка була його дружиною і йому зрадила. Цей сюжет також відомий з пізніших скандинавських і німецьких джерел. До вьольсунго-нібелунгівської традиції цей наратив долучили вже у Скандинавії. «Промови Хамдіра» вважають одним із найдавніших еддичних творів.

Епізод із убивством двома братами третього має очевидну паралель в українському фольклорі. Йдеться, звичайно ж, про думу «Втеча трьох братів з Азова», також відому як «Піхотинець». Різниця полягає у способі вбивства родича та мотивації. Козаки залишили свого брата у степу тому, що йому не дісталося коня і вони не хотіли обтяжувати себе, щоб відірватися від погоні, а сенс убивства Ерпа не надто надається до чіткого тлумачення. Можна припустити, що це також відгомін певної ритуальної практики, в основі якої лежав якийсь міф, що не зберігся. В обох випадках, стикнувшись у фіналі з переважаючою силою супротивників, брати жалкують, що вбили свого меншого, бо якраз його їм і бракувало для перемоги. Спокусливо було би припустити, що і «Промови Хамдіра», і «Піхотинець» походять зі старого готського сказання про Саруса і Амміуса та про їхню сестру Сунільду (особливо якщо згадати, що володіння Германаріха/Йормунрекка були розташовані у Північному Причорномор'ї), але окрім позірної структурної схожости, ми не маємо жодних ґрунтовних аргументів на користь цієї спекуляції.

Строфу 22 слід тлумачити так, що Ґудрун каже Ерпові вирушати за братами і допомогти їм, бо судячи зі строфи 24, один брат відрубав Йормунреккові руки, другий ноги, а третій мав відсікти голову, не дозволивши йому говорити («Зле зробив, брате, / що лантух відкрив цей, / бо часто із нього / поради злі лізуть», себто не стяв голову). Йормунрекк наказує воїнам жбурляти у братів камінням, тому що залізна зброя їх не бере. Тут зринає прикметна деталь. Не зовсім ясно, чи йдеться про надміцні обладунки братів, а чи про якусь їхню магічну властивість. В індоєвропейській (і зокрема у германській) традиції відома міфологема «залізних воїнів», які у стані афекту, бойового шалу чи й просто внаслідок якихось життєвих обставин стають невразливими до металічної зброї (Зіґфрід, Кухулін, Карна, Батрадз, Ахілл, берсерки тощо), але у низці випадків їх можна знешкодити каменем, деревиною, рогом або поцілити у певне вразливе місце. Можна припустити, що у випадку Хамдіра й Сьорлі також ідеться про актуалізацію цієї міфологеми.

Примітки

1

Себто «боги».

2

Себто «люди». Дослідники вбачають у ньому прабатька людей, що діє у «Пісні про Ріґа», давши початок трьом соціальним прошаркам: рабам, селянам і воїнам. Він «народився від дев'яти матерів», належить до божественного племені асів, виконує функцію вартового Асґарду, садиби богів, має провістити Раґнарьок, засурмивши у ріг Ґ'яллархорн.

3

Вальфадр (Valföðr) — епітет Одіна, дослівно «Батько Полеглих». Це вказує на редуковану хтонічну природу цього персонажа: Одін є господарем Вальхалли, чертогу мертвих, що полягли на полі бою, тобто божеством смерти.

4

Йотуни (jötunn, jötnar) — велети, тролі; назва, імовірно, походить від jötпа «жерти».

5

Древо межі (mjötvið) — не зовсім ясно, про що саме йдеться. Дослівно mjöt — «межа», viðr — «ліс, дерево, деревина» залежно від контексту; відтак може йтися про 'світове дерево' скандинавської міфології, ясен Ас Іґґдрасіль, чия крона розкинута над усім світом і позначає його межі; утім, декотрі дослідники вбачають тут алюзію на поняття mjötuðr — «розподільник», у ширшому сенсі — «божество», тут — на думку, зокрема, Ричарда Клісбі — «бог Нижнього світу, Плутон нордичної міфології, який дав початок усім речам (Хеймдалль?)».

6

Бора сини — Одін, голова германського пантеону, та його брати Вілі й Be.

7

Мідґард (Miðgarð) — світ людей; дослівно «Середня садиба».

8

Ночі й нащадкам (її) — тобто ночі і дню; вважалося, що день і пори дня — діти ночі, оскільки темрява старша за світло.

9

Тевлі (töflur) — тавлеї, настільна гра на кшталт шахів.

10

Турси (purs, pursar) — те саме, що йотуни, тролі тощо.

11

Йотунхейм (Jötunheim) — країна («домівка») турсів, один з дев'яти світів скандинавської міфологи.

12

Дверґи (dvergr, dvergar) — карлики, гноми (пор. англ. dwarfs, нім. Zwergen). Чарівний народ хтонічної (підземноі) природи. У нинішньому перекладі цей термін залишено неперекладеним, щоб уникнути небажаних асоціацій (так, гноми — то є радше казкові створіння, аніж епічні; карлики ж — це передусім homo sapiens із браком соматотропіну).

13

Кров Бриміра — море, кістка Блаїна — гори; Бримір і Блаїн — інші імена прадавнього велета Іміра, з тіла якого Одін, Вілі і Be створили світ людей.

14

Аск і Ембла — дослівно «Ясен» і «Верба», перші люди на світі, нордичні Адам і Єва.

15

Хто такі Лодур і Хенір — достеменно невідомо. Припускають, що Хенір — це Хеймдалль, а Лодур — інші ім'я Локі, божества полум'я, хитрости та підступу.

16

Урдбрунні (Urðarbrunni) — чарівне джерело у корінні світового дерева, дослівно «Джерело долі».

17

Ідеться про норн, богинь долі, яких можна ототожнити з елінськими мойрами; їхні імена означають, відповідно, «Доля», «Становлення», «Обов'язок».

18

У строфах 21-24 йдеться про війну між двома племенами богів — асами та ванами. Ґулльвейґ — золотоволоса красуня, що уособлює жагу до золота, яку вани підіслали до асів, щоби посіяти розбрат. Хейд — інше її ім'я, що означає «ясна, яскрава, блискуча». Одін тричі намагався позбутися її (колов списом і спалював тіло), та вона жива і досі. Зрештою аси та вани уклали мир і обмінялися заручниками.

19

Слух Хеймдалля — імовірно, йдеться про ріг «Ґьяллархорн» («Гучний ріг»), у який Хеймдалль має засурмити, коли почнеться кінець світу.

20

Застава Вальфадра (Батька Полеглих, себто Одіна) — око Одіна, що він його заставив Мімірові як платню за ковток з джерела мудрости.

21

Валькірії (valkyrjur) — дослівно «Ті, що обирають полеглих», богині долі (норни), що супроводжують убитих до Вальхалли, язичницького раю для героїв.

22

Ґоти — великий східногерманський племінний союз, у поезії також: воїни. Отже, валькірії вирушають на поле битви.

23

Бальдр — син Одіна, бог світла, радости й весни. Фріґґ, матір Бальдра, так любила своє чадо, що взяла присягу з кожної істоти на світі, включно з тваринами, рослинами і металами, що ніхто не завдасть йому шкоди. Не спитала лише омелу, бо та тоді була ще надто мала, щоб відповідати за свої слова. Локі дізнався проте і вклав пагін омели в руку сліпого Хьода, брата Бальдра. Боги саме бавилися, жбурляючи в Бальдра каміння і списи та радіючи, що ніщо йому не шкодить. Хьод жбурнув пагін омели і вбив Бальдра (імовірно — отрутою, яку містить омела). Згодом аси відплатили Локі за це (строфи 34 і 35).

24

Слід (Sliðr) — «лютий, жорстокий».

25

Нідавеллір (Niðavöllum) — «Поля мороку» (дослівно «Поля, не осяяні місяцем»).

26

Сіндрі — один із дверґів; «родичі Сіндрі» — дверґи.

27

Окольнір (Ókólnir) — «Той, що не замерзає» (імовірно, йдеться про лавові поля поблизу вулкану).

28

Настрьонд (Nóströnd) — «Берег мертвих».

29

Ярнвід (Járnviðr) — Залізний ліс, обійстя тролів, відьом та інших сил зла.

30

Фенріра рід — нащадків великого вовка Фенріра, сина Локі: вовків і пса наймення Ґарм; коли почнеться кінець світу, Фенрір з'їсть сонце, а Ґарм — місяць.

31

Тут може ітися про сонячне затемнення.

32

Гуллінкамбі — «Золотий гребінець».

33

Батько Дружин (Herjaföðr) — Одін.

34

Альви (alfr, alfum, álfar) — молодші божества (пор. англійське elves), духи природи, повітря, стихій. Щоправда, частіше згадуються у казках, ніж в епосі; в «Еддах» під цим словом, імовірно, радше маються на увазі саме дверґи, а не álfar ісландського фольклору.

35

Тінґ (þing) — народні законодавчі й судебні збори, рада, віче.

36

Йормунґанд (Jörmungangr) — дослівно «Кий/посох землі», велетенський морський змій, що оперізує своїм тілом весь світ.

37

Наґльфар (Naglfar, від паді «ніготь» і fara «рушити») — корабель, збудований з нігтів мерців (або обшитий ними по облавку), на якому сили зла з країни Хель вирушать на останню битву.

38

Муспелль, Муспеллір (Múspellir) — ім'я вогненного велета, а також країни його мешкання десь далеко на півдні, де так спекотно, що все кипить і горить, один з дев'яти світів скандинавської міфологи.

39

Сурт (Surtr) — дослівно «Чорний», вогненний велет, руйнівник світу.

40

Губитель листя — себто вогонь.

41

Хлін — інше ім'я Фріґґ, дружини Одіна.

42

Вбивця Белі — ймовірно Хеймдалль; Белі — якийсь велет.

43

Відрада Фріґґ — Одін.

44

Батько Побід (Sigföður) — дослівно «Батько Перемог», Одін.

45

Хведрунґ — Локі, син Хведрунґа — вовк Фенрір.

46

Хлодун нащадок — Тор; Хлодун — інші ім'я Фьорґун, матері Тора.

47

Древо землі (moldþinur) — тут: змій Йормунґанд.

48

Фімбульт, Фімбольт — Одін.

49

Хрофт — Одін.

50

Йдеться про магічний обряд жеребкування, паювання землі, здобичі, майна тощо.

51

Дім вітрів — небо.

52

Тепер вона щезне — тобто вьольва, що завершила пророцтво.

53

Вважалося, що люди думають не головою, а серцем.

54

Ґуннльод — дочка велета Суттунґа, яка допомогла Одінові викрасти мед поезії.

55

Щоб зрозуміти цю строфу, треба сказати кілька слів про культуру обміну подарунками в архаїчному суспільстві, деякі риси якого простежуються і в Скандинавії доби вікінгів (а в Ісландії — й пізніше). Отримання подарунку зобов'язує віддячити за нього: подарунком рівної вартости, послугою, службою тощо. Людину, що не бажає віддячити, трактують як того, хто не може віддячити в принципі: як жебрака чи й гірше — як невдаху; вважається, що така людина не має щастя, талану, певного магічного потенціалу, на який тоді зважали не менше, ніж на реальні вчинки і статус. Відтак, людина може уникати отримання подарунків, щоб не відплачувати за них, але і в цьому випадку її репутація страждає.

56

Жахається всього //мов скнара від дару — див. попередню примітку.

57

Різьблені з дерева людські подоби. Чи то ідоли маються на увазі, чи просто опудала — важко сказати напевно.

58

П'ять повних днів — термін, що часто використовується у норвезькому звичаєвому праві.

59

Пам'ятний камінь (bautarsteinn), або ще «рунний камінь» — елемент поховальної традиції північних германців: плита чи обеліск (менгір), що встановлювався сторчака край дороги (іноді на могилі), найчастіше оздоблювався рунічним написом, що сповіщав ім'я небіжчика та деякі обставини його життя; іноді текст супроводжувався підписом штибу «ці руни вирізав такий-то».

60

Йдеться про особливості норвезької прибережної акваторії, насиченої шхерами і рифами: вночі там не ходили, а з настанням сутінків витягали човна на острівець і ночували.

61

Строфи 76 і 77 утілюють головну ідею людського буття, власне — сенс існування, актуальний для доби вікінгів.

62

Фіт'яр — чи то «жирний», чи то «мешканець Фіт'яру», селища в гирлі Харданґерфіорду в Норвегії.

63

В оригіналі gerðu ginnregin, де ginnregin — аси.

64

Себто Одін; дослівно fimbulþulr означає «співець чарівних пісень», від fimbul — «чари» і þulr — цим словом позначається як поганський жрець, так і чаклун, і виконавець пісень та віршів; за доби вікінгів традиція анонімних виконавців-тулів переважно поступилася традиції скальдів.

65

Себто під час поховання, по смерті. Традиція спалення померлих на вогнищі («доба спалень», brunaöld) зберігалася у Скандинавії лише до середини IX століття. В Ісландії кремація взагалі не практикувалася (в тому числі й через частковий дефіцит пального).

66

Шкляву кобилу купи, // а меч, як іржавий — вони тоді дешевші.

67

Про коня краще дбати самотужки, тоді як собака, годований у сусіда (себто нечасто), буде голодний і злий.

68

Йдеться про гончарне коло. Інший варіант перекладу «на колі верткому // зроблені їхні серця».

69

В оригіналі sólhvita, «сонцебіла», «біла, мов сонце»; світлий колір шкіри і волосся маркує у нордичній культурі еталон краси.

70

Слави-бо ярла — в оригіналі jarls ynði; останнє слово можна перекласти і як «влада», «шана», «сила», «вдача», «щастя», «талан». Себто, на мій погляд, це універсальна рима до загального індоєвропейського поняття «фарну». Цим словом іранського походження називають магічний «капітал» як індивідууму, так і певної групи (роду, спілки, країни), що забезпечує індивіда чи групу добробутом, славою, військовою силою, здоров'ям, щастям, плодючістю тощо. Нордична культура має досить багато слів на позначення фарну: це і hamingja, і fylgja (специфічні назви духів-охоронців, які одночасно втілюють «щастя»), і frama («звитяга, перемога, сила, приз»), і ще чимало всіляких інших.

71

Раті (Rati) — власне ім'я знаряддя, чогось на кшталт свердла чи коловороту.

72

Одрерір (Óðrerir) — «той, що рухає дух», тобто мед поезії, а також один з трьох глеків, у якому це зілля зберігалося у Суттунґа.

73

Хрімтурси (hrimpursar) — «інисті турси», те саме, що велети, йотуни, тролі.

74

Священний перстень (власне, радше браслет, а не перстень як такий), на якому приносили клятви, зберігався у язичницькому храмі. Перстень був символом влади в усіх германських народів.

75

Ця строфа має на увазі часи, коли промисли ще не повністю виокремилися, і майстерному чоловікові краще було покладатися на власний хист, ніж на чужий.

76

В оригіналі ця строфа має дев'ять, а не десять рядків. У ній ідеться про те, як Одін повісився на Світовому Древі, прохромивши себе списом, щоб через стан смерти/екстазу отримати священні знання — руни. Подібні ініціації широко поширені в шаманській традиції.

77

Бестла — матір Одіна.

78

Хрофт — Одін.

79

Руни треба було не лише самотужки вирізати, але й офарбити кров'ю.

80

У цій строфі наводяться назви чарівних народів скандинавської міфологи та їхні вожді чи, можливо, знавці рун.

81

Тунд — Одін.

82

Там він вознісся, // коли повернувся — на перший погляд це досить однозначна рима до вознесіння Христа по його смерти, але цей мотив міг розвинутися і паралельно, враховуючи певні універсальні принципи і сюжети, що раз у раз відтворюються у різних міфологічних традиціях (докладніше, наприклад, у Джозефа Кемпбела).

83

Йдеться про спосіб наврочити, коли на корені вирізалися руни.

84

Тут ідеться не про християнське хрещення, як можна подумати, а про аналогічний і семантично споріднений звичай, поширений у германців ще за часів поганства.

85

Тьодрерір — очевидно, ім'я якогось дверґа.

86

Деллінґ — божество, батько дня.

87

Фріґґ — дружина Одіна.

88

Герфадр — Одін.

89

Всебатько (Aldaföðr) — Одін.

90

Іґґ (Yggr) — досл. «Страшний, Жахливий», себто Одін.

91

Батько Іма — Вафтруднір.

92

Ґаґнрад (Gagnráðr) — досл. «Повелитель перемоги».

93

В оригіналі mælisk af gólfi fyr, себто «бесідуєш, стоячи на підлозі»: гість із обачности не квапиться проходити до зали й сідати на лавку.

94

Йотун старий — в оригіналі gamli þulr, «старий тул», тобто Вафтруднір тут позиціонує себе — цілком небезпідставно — як жерця-чародія, знавця міфологічної традиції.

95

Кригосердий (kaldrifjaðan) — досл. «холодноребрий»; цей епітет можна трактувати у три способи: а) сувора, холоднокровна людина; б) насмішкуватий мудрець; в) інистий велет, йотун, троль.

96

Хрейдґоти (Hreiðgotum) — назва народу, відомого войовничістю і доброю як на раннє середньовіччя кіннотою (власне, кінні вестготи на чолі з Теодоріхом незле помогли римлянам на Каталаунських полях 451 року). В епосі використовується також як синонім до поняття «герої, воїни».

97

Імір — прадавній велет, найдавніша на світі істота, з тіла якої боги створили світ (індоєвропейська, і не лише, традиція рясніє римами до цього мотиву); імовірно, Аурґельмір, згаданий у строфі 29, інше ім'я Іміра.

98

Віндсваль — «Холодний вітер».

99

Свасуд — «М'який, лагідний».

100

Еліваґар — «Бурхливі хвилі».

101

Хресвельґ — досл. «Той, хто ковтає падло», «Трупожер».

102

Нйорд — шановане божество з народу ванів, що перейшов до стану асів як заручник за підсумками війни між асами і ванами (див. «Пророцтво Вьольви»), Семантично еквівалентний Нептунові/Посейдонові античної традиції, індійському Варуні, кельтському Леру/Ліру, а також жіночим континентальним божествам Півночі — германській Нерті/Нертіс, з якою етимологічно пов'язаний, та кельтській (імовірно) Нехалені. Наведені божества поєднуються спільними «стихіями» (вода і земля; двір Нйорда, Ноатун, розташований не в якомусь мокрому підводному царстві, а на березі) та «сферою відповідальности» — море і плодючість; себто Нйорд — досить типове прокреативне патріархальне божество.

103

Ейнхерії (einherjar) — обрані воїни, які по смерті бенкетують і вправляються у військовому мистецтві.

104

Одіна місце (Óðins túna) — тобто Вальхалла, оселя полеглих.

105

Ніфльхель (Niflhel) — він же Ніфльхейм (Niflheim) або Хель (Hell), досл. «Країна Мари (туману)», світ мертвих, згодом у християнській традиції — пекло.

106

Жахна зима (fimbulvetr) — тобто «зима велетів», що триватиме три роки перед кінцем світу.

107

Лів і Лівтрасір — «Життя» і «Той, що пашіє життям».

108

Фенрір — хтонічна потвора у вовчій подобі, син Локі й велетки Анґрбоди, що в Раґнарьок скине пута з пащі, згубить сонце (сонячне затемнення?) і загризе Одіна (див. «Пророцтво Вьольви»); іноді його асоціюють із псом Ґармом.

109

Альврьодулль (alfröðull) — «Світило альвів», сонце.

110

Добрими духами долі — hamingjur, від hamingja, так називаються духи-охоронці, духи щастя нордичної міфології.

111

Строфи 48-49 не зовсім надаються до трактування: неясно, що то за діви, що то за ручаї і хто такий Мьоґтрасір.

112

Суртове полум'я (Surtalogi) — велика пожежа, що поглине світ у Раґнарьок (див. «Пророцтво Вьольви»),

113

Відар і Валі — сини Одіна.

114

Моді й Маґні — сини Тора.

115

Мйолльнір — громовий молот Тора.

116

Вінґнір — Тор.

117

Як той на багаття ступив — себто перед смертю, перед тим, як був спалений.

118

Вератюр («Тюр людей») — Одін, від імени «Тюр»: так звався нордичний бог «правильної», «статусної» війни, судового двобою, раніше, ймовірно, був головою пантеону (принаймні на локальному рівні); згодом «делегував» частину повноважень Одіну і ввійшов до традиції як його син.

119

Ідалір — «Тисова долина» (з тису зокрема виготовляли луки; лук і стріли є атрибутами бога Улля).

120

Улль — шановане у гірських районах Норвегії та Швеції божество, ймовірно дуже давнього (чи не палеолітичного) походження, покровитель мисливців.

121

Альфхейм — «Дім альвів».

122

«Сильними» — тобто богами.

123

Сокквабекк — «Повний лавок, вантажений лавками».

124

Саґа — Фріґґ, дружина Одіна (важко сказати напевно, чи пов'язано її ім'я з назвою літературного жанру «сага»).

125

Гладсхейм — «Радісне житло».

126

Трюмхейм — «Гамірне житло».

127

Тьяці — йотун, якого за одною з версій убив Одін, за іншою — Тор за допомоги Локі.

128

Скаді — дочка Тьяці (ймовірно, до речі, що спочатку це було божество, еквівалентне Уллю, його жіночий, «зимовий» варіант — пор. із Артемідою еллінів), що прийшла до богів просити як викуп за батька собі чоловіка з роду асів. Аси запропонували Скаді обрати собі чоловіка, дивлячись не на обличчя, а на ноги. Їй дуже сподобалася одна пара ніг, і, подумавши, що це Бальдр, найгарніший із асів, обрала його. Але то виявився Нйорд. Їхнє подружнє життя не склалося: жити на березі моря Скаді не змогла, бо її дратувало квиління чайок, а Нйорд не бажав мешкати в горах, бо вовче виття заважало йому спати. До речі, цей мотив (коли подружжя не мешкає разом через подібні гірсько-морські проблеми) загалом популярний у германському фольклорі.

129

Брейдаблік — «Широкий блиск».

130

Хімінбйорґ — «Небесна круча».

131

Фолькванґ — «Поле битви».

132

Фрейя — дочка Нйорда, сестра Фрейра, нордична Афродіта, втім, її образ не позбавлений і певних мілітарних конотацій. Також вважалася богинею чарів. Їздила на колісниці, запряженій котами.

133

Ґлітнір — «Блискучий».

134

Форсеті — досл. «Той, що сидить попереду», головуючий на тінґу, бог правосуддя і закону, ймовірно, фризького походження (пор. фризьке Foseti).

135

Ноатун — «Корабельне місце».

136

Андхрімнір — «Той, хто дихає сажею»; Ельдхрімнір — «Вкритий сажею від вогню», казан, де вариться Сехрімнір («Морська сажа») — чарівний кабан, якого можна їсти безкінечно, тому що за ніч на його кістках знову наростає м'ясо.

137

Ґеріта Фрекі — відповідно «Жадібний» і «Ненаситець», священні вовки Одіна.

138

Хуґін (від huga — «думати») — «Розумний»; Мунін (від — «пам'ятати») — Пам'ятливий — круки Одіна, що цілий день літають понад світом, а тоді розповідають хазяїну, що бачили.

139

«Над Йормунґандом» — над Світовим Змієм, що оперізує всесвіт, тобто над цілим світом.

140

Риба Тйодвітніра — імовірно, Йормунґанд; Тйодвітнір — вовк Фенрір.

141

Тунд — «Роздута», ріка, що оперізує Вальхаллу.

142

Вальґрінд — «Брама мертвих», головні ворота Вальхалли.

143

Більскірнір — «Світлобагатий», обійстя Тора.

144

Лерад — те саме, що Аск Іґґдрасіль, світове дерево.

145

Ейктюрнір — досл. «Дуборогий».

146

Хверґельм, Хверґельмір — «Кипучий казан», джерело у Хель.

147

Сід — «Повільна».

148

Від — «Широка».

149

Свьоль — «Холодна».

150

Фімбультул — «Чарівна» або «Та, що належить велетням».

151

Рін — імовірно, йдеться про Райн.

152

Ґейрвімуль — «Повна списів».

153

Віна — радше за все, йдеться про Двіну/Даугаву.

154

Слід — «Люта; та, що карає».

155

Хрід — «Буря».

156

Сільґ — «Ковток».

157

Їльг — «Вовчиця».

158

Вьонд — «Рана».

159

Стрьонд — «Берег».

160

Лейптр/Лейфтр — «Блискавка».

161

Міст асів — веселка; також відома в нордичній традиції під назвами «Більрьост» і «Біфрьост» — досл. «Тряський шлях».

162

Імена коней перекладаються наступним чином: Ґлад — «Радісний»; Ґюллір — «Золотавий»; Ґлер — «Світло»; Скейдбрімір — «Той, що форкає на бігу»; Сільврінтопп — «Срібляста холка»; Сінір — «Жилавий»; Ґісль — «Сяючий»; Фальховнір — «Мохноногий»; Ґулльтопп — «Золота грива»;Леттфеті— «Легконогий».

163

Рататоск — досл. «Гризозуб».

164

Арвак і Альсвінн — відповідно «Ранній» і «Прудкий»; ковальські міхи на їхніх спинах роздмухують жар сонця.

165

Свалін — досл. «Охолоджувач». Він начебто має брати на себе частину сонячного жару. Взагалі, образ сонячного щита, що їде небом на возі, відомий на Півночі ще з бронзової доби (найвідоміший артефакт — так звана Трундхольмська солярна колісниця з північно-західної Зеландії, описана, зокрема, археологом Оле Кліндт-Єнсеном у його книжці «Данія до вікінгів»).

166

Скьолль — «Омана»; Хаті — «Ненависть».

167

Хродвітнір — вовк Фенрір.

168

У цій строфі Одін радить загасити вогонь, щоб дим розвіявся і відкрилося небо.

169

Скідбладнір — «Дошкобудований», корабель Фрейра, що його за потреби можна розібрати і сховати до гаманця. У його вітрила завжди дує попутній вітер.

170

Слейпнір — «Швидкоковзаючий», чарівний восьминогий кінь Одіна.

171

Браґі — норвезький скальд IX ст. на прізвисько Старий, що згодом став божественним покровителем поезії.

172

Хаброк — «Довгі штани», натяк на характерне оперення на яструбиних ногах.

173

Еґір — морський велет, у якого боги іноді збираються на бенкети.

174

У цій строфі йдеться, швидше за все, про поїздку Одіна до велета Вафтрудніра (див. пісню «Бесіда з Вафтрудніром»).

175

Під «недобрим другом» мається на увазі сам Одін, який колись був прихильним до Ґейрреда, а тепер хоче його покарати.

176

Діси розгнівані — діси, духи-хранителі, покинули тебе.

177

Ці рядки можна тлумачити так, що кожне з імен Одіна позначає якусь одну його властивість, але зрештою всі ці властивості зливаються в єдиному образі; Одін набуває цілісности, втілюючи всі свої жахливі епітети.

178

Альвів світило — сонце.

179

Брата убивця мого — про якого брата йдеться, важко сказати напевно. За однією версією, тим братом був пастух на кургані, що заважав проїхати «крізь пломінь смертельний» (хоча головною перепоною були просто злющі собаки на подвір'ї); але тоді текст мав би містити повідомлення про розправу Скірніра над ним. За іншою версією, братом Ґерд був йотун Белі, якого вбив саме Фрейр.

180

Яблука життя — радше за все, йдеться про «яблука богині Ідунн», які здатні омолоджувати і зустрічаються у багатьох індоєвропейських міфах.

181

Ймовірно, йдеться про перстень Драупнір («Крапучий»), що був подарований Бальдрові Одіном на поховальному багатті, разом із ним перемістився до Хелю, а звідти був повернений через Хермода.

182

Сторож богів — Хеймдалль. Очевидно, зміст цієї строфи слід тлумачити як знущання з боку Скірніра: мовляв, на твою гидку подобу прийде почудуватися більше люду, ніж Хеймдалль здатен побачити за все життя своєї варти.

183

Звичай класти чортополох під камінь після жнив зафіксовано в Естонії. Можливо, він побутував і в Скандинавії, проте навряд чи в Ісландії, де хліборобство й понині майже нерозвинуте.

184

Сини Суттунґові — тобто йотуни. Суттунґ — велетень, що згадується у «Повчаннях Високого».

185

Про кого мова, достеменно невідомо. Ім'я можна перекласти як «Той, чиє обличчя вкрите сажею», або ж «Той, чиє обличчя вкрите намороззю».

186

«Турc» — тут: третя руна алфавіту «Футарк» (т. зв. «старші руни»).

187

Так само і зріжу — тобто зішкребу з палички; тоді чари втратять силу.

188

Харбард означає «Сивобородий». Не зовсім ясно, чому Тор зве його «юним юнаком» у першій строфі й «шмаркачем» у строфі 13. Можливо, це вказівка не на біологічний вік як такий, а радше натяк на неповноправність Харбарда? Бо ж відомо, що як раби, так і діти/юнаки були позбавлені багатьох прав і обов'язків, не вважалися, власне кажучи, повноцінними людьми.

189

Вівсянка з оселедцями — національна страва в Норвегії. Кашу варять не на молоці, а на воді, і не розмазню, а густу. Оселедців беруть солених чи вуджених, рубають на невеличкі шматочки і кидають до каші за кілька хвилин до того, як зменшити вогонь. Виходить проста і поживна їжа.

190

Харбард жартує. У строфі 56 він каже, що Тор може зустрітися з Фьорґун, тобто зі своєю матір'ю, у Верланді.

191

Вороги тут довкола — Тор ще не подолав протоку, тож досі перебуває у Йотунхеймі.

192

Шмаркач (kögursveini, ще kögurbami) — досл. «малолітній хлопець», «мала дитина», стала форма зневажливого звернення до юнака.

193

Про те, як Тор убив йотуна Хрунґніра, йдеться у «Молодшій Едді» («Едді Сноррі»).

194

Ці дивні заняття є метафорою на позначення процесу «робити неможливе», себто пручатися Одіну.

195

Тьяці, сина Альвальді, було убито, а очі його пожбурили на небо, і там вони стали зірками. Однак стосовно того, кому саме належить цей подвиг, існують дві версії. Згідно з однією («Молодша Едда»), його забили боги (гуртом), очі закинув на небо Одін. Інша версія («Пересварка Локі») розповідає, що Тьяці вбив Тор, але за допомоги Локі.

196

Вершниці мороку (myrkriður) — тобто відьми, тролиці. Відтак їхні чоловіки — тролі.

197

Норвезьке прислів'я.

198

Валланд — взагалі-то цим топонімом в ісландській літературній традиції позначається земля валів, себто кельтів, Вельс або, рідше, Франція, але в даному випадку мається на увазі просто «чужа земля».

199

Жодного з вепрів // од битви не втримав (atta ек jöfrum, еп aldri sættak) — досл. «я змушував вепрів ніколи не сидіти», тобто розпалював війни. Під вепрами (jöfrum) тут слід розуміти військових очільників, вождів, королів. Германська аристократично-військова поетична традиція (зокрема і поезія скальдів) створила низку «хижих», «звірячих» епітетів на позначення воїна: це і вовк, і ведмідь, і орел, і яструб. Вепр у цій системі посідає особливе місце (і не лише у германській культурі), позначаючи вождя.

200

Ця теза — радше дошкульне глузування на адресу Тора, ніж якесь актуальне міфологічне уявлення.

201

Строфа 25 підкреслює диференціацію авдиторії прихильників Тора і Одіна. Торові вклонявся переважно простий люд, тоді як Одін — божество аристократичне і водночас маргінальне, тож уявлення про рівність і справедливість у цих богів різняться так само, як і у представників згаданих соціальних верств.

202

Сюжет із рукавицею велетня Ф'ялара (чи Скрюміра) відомий з «Молодшої Едди». Інша річ, що Тор із товаришами заліз туди не зі страху, а погрітися і переночувати, бо подумав, що то просто хатина.

203

Сваранґа діти — йотуни. Сваранґ — якийсь йотун.

204

Жінки берсерків — себто тролиці. Берсерки — тут, імовірно, йдеться не так про епічних героїв, що впадають у бойовий екстаз, як радше про чудовиськ, перевертнів чи про щось подібне. Взагалі семантику слова «берсерк» слід виводити із контексту.

205

Хлесей — нині острів Льосе у протоці Каттегат.

206

Тьяльві — супутник і слуга Тора.

207

Хто такі мешканці хатніх курганів (búa і heimishauga), достеменно невідомо. Це можуть бути представники міфологічних народів хтонічної природи (дверги, тролі тощо), можуть бути невпокоєні мерці, а чи мерці, яких Одін повернув до життя, чи й узагалі — ідоли пращурів або духи пращурів, що мешкають на курганах. Серед міфознавців немає спільної думки щодо цього питання.

208

Сів — дружина Тора.

209

Асатор — власне, Тор («Тор асів» або ж «Тор ас»).

210

Верланд — досл. «Земля людей».

211

Тобто проводили обряд гадання. Подібні ритуали давніх германців описані у Таціта. Сам Еґір був не асом, а йотуном, до того ж морським (хоча мешкав начебто на горі). Він згадується у зв'язку з божественними бенкетами у строфі 45 «Промов Ґрімніра». Судячи з того, що Тор мало не наказав йому влаштувати чергову гулянку, можна припустити, що Еґір був певною мірою залежний від влади асів. Відтак ті його бенкети можна трактувати як свого роду вейцлу («частування»): цим норвезьким словом позначають звичай влаштовувати для прибулого конунга трапезу. Таким нехитрим робом у давній Скандинави збиралися податки.

212

Берґбю — (bergbúi) — ще одна назва тролів, досл. «мешканець гір».

213

Власне, Еґір і був сином Міскорблінді.

214

Іґґів син — Тор. Іґґ («Жахний») — Одін.

215

Сів чоловіка — себто Тора; Сів — ім'я його жінки.

216

Тюр — нордичний бог «правильної», «статусної» війни, судового двобою, раніше, ймовірно, голова пантеону (принаймні на локальному рівні); згодом «делегував» частину повноважень Одіну і ввійшов до традиції як його син.

217

Гра слів: Хлорою (Hlöra) звали годувальницю Тора, а один з його епітетів, використаний зокрема у цій пісні, — Хлорріді (Hlórriði), від hlóa — «рев» і reiðr — «гнів», тобто «Гнівноревучий».

218

Еліваґар — «Бурхливі хвилі», океан.

219

У цій строфі Тюр помилково названий сином Хюміра. Вважається, що на момент створення пісні походження Тюра було забуте. Або це слід трактувати як рудиментарно збережену згадку про незнаний міфологічний епізод: Тюр міг бути сином Одіна, проте виховуватися у домі Хюміра, згодом повернувшись до Асгарду.

220

В оригіналі замість «миля» вжито слово rastar від röst: «відпочинок», міра довжини, що її можна подолати без перепочинку, коливається у межах 10-25 км.

221

Хащі щік — кеннінґ (характерний для поезії скальдів троп) на позначення бороди. Йдеться про те, що на бороді велетня намерзло багато криги (цілий льодовик).

222

Веор — «Захисник людей», Тор.

223

Натяк на сюжет з «Пісні про Харбарда», де Тор знищив якихось «жінок берсерків».

224

Друг Хрунґніра — Хюмір.

225

Висока вежа рогів — себто бичача голова. Йдеться про те, що Тор відірвав бугаєві голову.

226

Родич мавпи — Хюмір. Згадка цієї тварини може вказувати на ще континентальне походження пісні. Цікаво, що ісландською «мавпа» і «дурень» позначаються словом арі. Відтак це може бути і натяк на розумові здібності йотунів (що, одначе, суперечить концепції їхньої споконвічної мудрости).

227

Господар цапів — Тор. Він їздив на колісниці, запряженій двома козлами.

228

Козел дерева — човен. Тор просить Хюміра вийти у відкрите море.

229

Божий суперник, // пасок, що землю // всю оперезав — змій Йормунґанд.

230

Вершина волосся — голова. Тут варто зауважити, що на образ Йормунґанда і загалом морських зміїв (sæ-ormar) скандинавської міфології, можливо, мав вплив вигляд оселедцевого короля (лат. Regalegus glesne), що їх іноді заносить з тропіків до Північної Атлантики. На голові цієї риби і справді є свого роду «волосся» — видовжені перші фрагменти спинного плавника.

231

Вовчий брат — себто брат вовка Фенріра; Фенрір і Йормунґанд є дітьми Локі й велетки Анґрбоди.

232

Лавова твар (hraungalkn) — себто кам'яні чи лавові потвори, специфічний різновид ісландської нечисти; можливо, йдеться про тролів. Невід'ємну частину ісландського ландшафту складають так звані храуни — безплідні поля застиглої магми, з якими пов'язаний цілий міфологічний пласт, що не має континентальних паралелей.

233

Морецап («цап моря») — човен.

234

Водокінь — човен.

235

Моревепри — кити, яких упіймав Хюмір.

236

Щогла шолома — голова.

237

Винодавець — чара.

238

Пивна лоддя — казан.

239

Мйолльнір — громовий молот Тора.

240

Лавокити — йотуни, тролі.

241

За версією, викладеною в «Едді Сноррі», цап Тора став кульгавим не через Локі, а через дітей велетня Еґіля, у якого Тор якось спинився на ночівлю.

242

Мешканець лави — велетень Еґіль, у якого зупинявся Тор. Він був такий бідний, що не міг почастувати гостя. Тоді Тор забив своїх тяглових козлів, наказав зварити і зготувати вечерю на всю родину. Але заборонив торкатися кісток. На ранок Тор освятив ті кості своїм молотом, і цапи відродилися. Та раптом один козел почав кульгати. Виявилося, що син Еґіля зламав-таки об'їдену кістку, аби висмоктати кістковий мозок. Як викуп Тор забрав обох дітей ґазди, Тьяльві й Рьоскву, й відтоді ці брат із сестрою служили Торові.

243

В оригіналі hörmeitið. Дослідники не певні, котрий із зимових місяців позначається словом hörmeitið. Можна припустити, що йдеться про відтинок часу з кінця грудня до початку січня, коли на Півночі святкували Йоль, чи пак Новий рік.

244

Чи це той же Ґюмір, що згадується у «Промовах Скірніра», невідомо. Радше за все, це просто збіг імен.

245

А саме — у «Пісні про Хюміра».

246

Тобто у черговій виправі до Йотунхейму.

247

Браґі — див. строфу 44 «Промов Ґрімніра» і примітку до неї.

248

Ідунн — «Та, що відновлює», володарка золотих яблук життя, що омолоджують богів.

249

Тюр — див. строфу 3 «Промов Ґрімніра» і примітку до неї. Про його нещасливий трапунок із Фенріром треба розповісти окремо. Фенрір, будучи сином аса Локі, виховувався в Асґарді. Але згідно пророцтва він мав знищити сонце. Тож, щоб не допустити тієї катастрофи, боги вирішили зв'язати його. Але зв'язати Фенріра було нелегко: він розривав будь-які ремені й ланцюги. Зрештою якісь майстри-дверґи виготовили пута з голосу риби, коренів гір, жіночої бороди, звуку кроків кішки та з інших «небувалих речей». Та цього разу Фенрір не схотів приміряти ту обновку. Хай би, мовляв, хто із вас поклав мені руку в пащу. Раптом я не зможу розірвати ці пута, а ви не схочете мене звільнити. Зголосився Тюр. Фенріра було знерушено, звільняти його не стали, тож він відкусив Тюрові руку.

250

Нйорд — див. строфу 38 «Бесіди з Вафтрудніром» і примітку до неї.

251

Скаді — див. строфу 11 «Промов Грімніра» і примітку до неї.

252

Фрейр — див. строфу 5 «Промов Грімніра» і примітку до неї.

253

Фрейя — див. строфу 14 «Промов Грімніра» і примітку до неї.

254

Відар — див. строфи 55 «Пророцтва Вьольви», 53 «Промов Вафтрудніра», 17 «Промов Грімніра» і примітки до них.

255

Бюґґвір і Бейла — слуги Фрейра, імовірно з роду ванів, рудименти старих культів покровителів землеробства і скотарства.

256

Фімафенґ — «Спритний на здобич».

257

Ельдір — від eld, себто хатнє, родинне вогнище. Можливий варіант перекладу — кухар.

258

Ловт — інше ім'я Локі.

259

3мішали кров — цебто побраталися. Натяк на якісь спільні пригоди Одіна і Локі, сюжети яких не дійшли до нас, але свого часу цілком імовірно існували в нордичній традиції.

260

Вовчий батько — батько вовка Фенріра, Локі.

261

Сенс цієї строфи полягає у тому, що Локі має сумніви щодо платоспроможности Браґі, оскільки той, на його думку, боягуз, і не може мати здобичі, з якої віддасть персня, коня і тим паче — меча.

262

Ґевьон — богиня, що, згідно з данським переказом, переорала чотирма волами, на яких обернулися її сини, землю коло Швеції, внаслідок чого утворився острів Зеландія. Її ім'я співзвучне з назвою іншого данського острова Фюн, отже, відорала від Швеції не лише Зеландію.

263

Подробиці біографії Локі, що викладено у цій строфі, з інших джерел невідомі.

264

Самсей (нині Самсьо) — Самсей — данський острів коло Фюна. Чи справді Одін там чаклував, інші джерела не підтверджують. Може, це натяк на данське поселення Оденсе («Острів Одіна»)? Хай там як, звинувачення у чаклуванні для чоловіка було досить образливим, оскільки чари вважалися справою суто жіночою.

265

Вілі і Be — брати Одіна. За свідченням Сноррі Стурлусона, Фріґґ і справді кохалася з обома під час тривалої мандрівки Одін.

266

«Через пораду мою не бачиш ти Бальдра» — див. примітку до строфи 31 «Пророцтва Вьольви». Локі дав сліпому Хедові недобру пораду.

267

Факт інцестуального зв'язку між Фрейром і Фрейєю з інших джерел невідомий. Інша річ, що обидва ці божества за походженням вани, чий культ, на думку дослідників, сягає доіндоєвропейських часів, тож, можливо, у тодішніх культурах інцест не був табуйований.

268

Нйорд і справді був заручником, але не в Хюміра, а в асів, відтак слова Локі — брехня (або переказ якогось невідомого нам сюжету).

269

Щодо походження Фрейра і Фрейї є дві версії, за однією, їх народила Скаді, за іншою — Скаді після шлюбу з Нйордом стала їхньою мачухою, а на світ їх породила рідна сестра Нйорда. Проте, зважаючи на «етнічну приналежність» цих богів до ванів, це не такий уже сором (див. примітку до строфи 32). Утім, можливо, під «сином» Нйорда може матися не увазі не конче Фрейр.

270

Хродвітнір — вовк Фенрір, син Локі.

271

Ці рядки — натяк на сюжет «Промов Скірніра».

272

Муспелля сини — див. строфу 51 «Пророцтва Вьольви» і примітку до неї.

273

Мюрквід — «Ліс мороку» десь на півдні, що відмежовує світи людей та богів од зловорожого зовнішнього простору. Можливий натяк на колись неозорі ліси Центральної Європи, що відокремлювали германців від римського світу й гунів.

274

Інґунар-Фрейр — «Фрейр Господар Інґвеонів». Інґвеони — західно-германська народність. Фрейра вони шанували під іменем Інґві чи Інґвар (пор. наше Ігор) і вважали своїм предком.

275

Бурчання з-під жорен — натяк на рабську працю та відповідний статус Бюґґвіра.

276

Хеймдалль — див. примітку до строфи 1 «Пророцтва Вьольви».

277

Інистохолодний — сталий епітет на позначення троля.

278

Тьяці — батько Скаді (див. строфу 19 «Пісні про Харбарда» і примітку до неї).

279

Натяк на подружню зраду Сів міститься у строфі 48 «Пісні про Харбарда»

280

Хлорріді — досл. «Гнівноревучий», епітет Тора.

281

Пагорб на плечах — голова.

282

Йорд нащадок — Тор. Йорд (вона ж Фйоргун) — йотунка, досл. «Земля», коханка Одіна і матір Тора.

283

Із вовком, що мусить загризти Сіґфадра — йдеться про Фенріра. Сіґфадр («Батько Перемоги») — Одін.

284

Про сюжет із рукавицею див. строфу 26 «Пісні про Харбарда» і примітку до неї.

285

Хрунґніра вбивця — Мйолльнір, громовий молот Тора. Хрунґнір — велетень, якого вбив Тор. Докладніше про цей подвиг можна прочитати у «Молодшій Едді».

286

Водоспад Франанґер — у Франанґерфіорді, Норвегія.

287

За іншою версією, спочатку Нарві перетворили на вовка, той розірвав Валі живіт, аж потім боги витягли з нього кишки і зв'язали ними Локі, який мусив на те все дивитися.

288

Трюм (þrymr) — «Гамір».

289

Вінґтор (Vingódrr або Ving-þórr) — одне з імен Тора (можливо, «Тор-Друг» чи «Дружній Тор»).

290

Йорд («Jörð» «Земля»), також Фйоргун — матір Тора.

291

Фрейя — дочка Нйорда з племені ванів, сестра Фрейра, нордична богиня кохання, хоч і не без певних мілітарних конотацій. Також вважалася богинею чарів. Їздила на колісниці, запряженій котами.

292

Чому Трюм займався холопською працею, важко сказати. Можливо, це дошкульний натяк на невідповідність його занять із його статусом господаря турсів.

293

Хлорріді (НІörrðі) — «Той, що гнівно реве», Тор.

294

Вісім проходів — власне, вісім растів («переходів, перепочинків»). Словом rast позначався відтинок відстані, що можна здолати, не відпочиваючи (в середньому 25 км).

295

Намисто Брісінґів (men Brísinga або Brísingamen) — легендарна прикраса Фрейї, ще відома як намисто всебачення чи всевідання, згадується також у «Беовульфі». Брісінґи — якісь дверґи-майстри, що виготовили цю прикрасу.

296

Ноатун — маєток Нйорда, бога моря.

297

Сів чоловік — Тор. Сів — дружина Тора, богиня з волоссям, зробленим із золота.

298

Трюм, звичайно, збиткується, але не з християнського обряду вінчання, а з давнішого, язичницького. За поганським шлюбним ритуалом молодих хрестили священним молотом, що був, так би мовити, ієрофанією головного атрибуту Тора, проте символізував не зброю, а фалос, тобто знаряддя не війни, а миру, основний, сказати б, інструмент плодючости, артефакт прокреативної магії.

299

Богиня Вар згадується вельми рідко, це асинья, що засвідчує і береже дані слова, присяги, клятви, зокрема й шлюбні, сакралізує (освячує) укладений договір. Власне, її ім'я так і перекладається — «Договір, Клятва».

300

Лави готують — для весільного бенкету.

301

Блідий, наче труп — дверґи вважалися блідими, бо мешкали під землею.

302

Візник (vagna vers) — епітет Тора, приблизно те саме, що Еку-Тор, Æku-þórr, натяк на його колісницю, запряжену цапами.

303

В оригіналі — hverr hefr рік baugum borit, «хто дав тобі персня», де baugum borit, згідно ісландсько-англійського Словника Вігфуссо-на-Клісбі, означає «підкупити» (у негативному сенсі). Смисл рядка не дуже прозорий. Можливо, Альвіс підозрює, що Тор отримав від когось платню, щоб зірвати весілля.

304

Сідґрані — Одін (досл. «Довга борода»).

305

Йорд у людей, // у асів же — Фольд — обидва слова, Jörð і fold, дослівно перекладаються однаково: «Земля».

306

Весна (gróandi) — це слово часто використовується на позначення весни, походить від gróa — «зростати, дозрівати»; варіанти перекладу — Рослинна, Проросла тощо.

307

Соль у людей, // а Сонце в богів — словами Sól і sunna рівно позначають сонце.

308

Дваліна Другом сонце названо жартома: Двалін — ім'я дверґа, яких сонце перетворює на камінь.

309

Полонина (hlíðþang) — досл. «рослинність на схилі гори».

310

Ньор — батько ночі (див. строфу 25 «Бесіди з Вафтрудніром»).

311

Ніч у людей, // Нйоль у богів — обидва слова, Nótt і njól, перекла даються як «ніч».

312

Хто така Нйорун і чому її сни звуться ніччю, достеменно не відомо.

313

Сини Суттунґа — йотуни.

314

Тобто у Швеції.

315

Сванхвіт (Svanhvít) — «Біла Либідь», Хладґуд.

316

Ульвдаллір — Вовча долина.

317

Посилання на вьольсунґо-нібелунґівський сюжет, один із центральних у нордичній традиції. Грані — ім'я коня Сігурда, який заволодів скарбом дракона Фафніра, відтак гамуз (точніше, вантаж) Грані — золото, скарби (поширений кеннінґ на позначення золота). Вважалося, що прокляті скарби Фафніра сховані чи на дні Райну, чи на пагорбах понад рікою.

318

Йдеться про те, що Атлі не одразу відкрив мету свого візиту.

319

Вихователь Сіґрлінн — давні германці мали звичай, щоб шляхетні люди віддавали дітей на виховання своїм підлеглим.

320

Балакучий птах, якого зустрів Хельґі, це, радше за все, той самий велетенський орел, у подобі якого ярл Франмар вартував Сіґрлінн і Алов, яких Атлі згодом визволив. Цю лінію не доведено до сюжетного завершення.

321

Орел кричить рано — тобто герой має змолоду явити звитягу і красномовність.

322

Володар шолома — епітет на позначення воїна і шляхетної людини.

323

Фюльг'я (fylgja) — досл. «супутник», дух-покровитель особи чи місцевости (land-vættir); може являтися у подобі двійника людини, чарівної жінки чи якоїсь потвори. Вважалося, що найчастіше фюльг'я зустрічається людині незадовго до смерти.

324

Вважалося, що той, хто дав людині ім'я, має чимось її обдарувати.

325

Варіант перекладу: «на руків'ї тягнеться змій». Сенс слова valböstu не зовсім прозорий: ясно лише, що йдеться про якусь частину меча. Гадаю, тут мовиться про клинок: часто його виготовляли таким чином, що на клинку утворювався хвилястий візерунок, особливо помітний при конденсації на залізі вологи (наприклад, роси).

326

Йдеться про те, що на облавках корабля висять щити, оббиті залізом. Вважалося, що метали, особливо — залізо, відлякує різну нечисть і лихі чари. Радше за все, це відгомін індоєвропейської «металофобії»: в архаїчному суспільстві метали — зброя, прикраси тощо — маркували воїнську страту, будучи табу для представників господарського і жрецького прошарків.

327

Саме на носі човна під час бою було найнебезпечніше, тому туди ставили найкращих бійців.

328

Гра слів: «Атлі» пишеться і звучить майже як atall, себто «жахливий, дикий, лютий, гнівносяючий».

329

Нічні вершниці — відьми, тролиці.

330

Ран — жінка морського велетня Еґіра, потрапити до неї — потонути в морі.

331

Будлунґи і даліловдунґи, сіклінґи — патронімічні іносказання на позначення шляхетних воїнів. Походження не зовсім прозоре. Так, будлунґи — імовірно, від імени Будлі, брата Атлі (історичний Бледа, брат історичного Аттіли).

332

Чи дух там один — в оригіналі var sú ein véttr, під словом véttr мається на увазі дух-захисник, у цьому випадку — валькірія.

333

Знаки смерти — руни, викарбувані на зброї, щоб збільшити згубну силу.

334

Сенс строфи 31 у тому, що Атлі розмовами затримав Хрімґерд до світанку. Будучи хтонічним створінням, дочкою йотуна, вона обернулася на камінь під променями сонця.

335

3вичай вигороджувати поле двобою горіховими вітами вельми поширений у Скандинави та фіксується багатьма наративами. Сенс цього вигороджування, ймовірно, у тому, щоб не допустити сторонніх впливів на перебіг двобою, передусім магічного характеру.

336

3ала місяця — небо.

337

Нері сестра — одна з норн; Нері — ймовірно, ім'я норни.

338

Ільвінґа син — Сіґмунд Вьольсунґ. Ільвінґи — легендарна данська династія, але тут ототожнена з Вьольсунґами, нащадками Одіна.

339

Дарує цибулю — обряд передачі зілля має виразну прокреативну семантику («король-маг», чий архетип описано у хрестоматійній монографії Дж. Фрезера «Золота гілка», отримує плоди землі й, за законом симпатичної магії, владу над врожаєм).

340

Деякі назви дворів можна перекласти. Так, Хрінґстадір й Хрінґстод — це «Персневі Двори», Сольфйолль — «Сонячні Гори», Снефйолль — «Сніжні Гори», Хімінванґ — «Небесне поле».

341

Змій крови — меч.

342

Буря списів і гніву Одіна — битва.

343

Східка мечів — битва.

344

Мир Фроді — алюзія на еддичну «Пісню про Ґротті» («Gróttasöngr»): Її герой Фроді конунг, по-перше, встановив мир на всій Півночі, а по-друге, мав чарівні жорна Ґротті, що намололи йому золото, мир і щастя.

345

Відріра пси — вовки; Відрір тут — одне з імен Одіна.

346

Мімір списів — кеннінґ на позначення воїна; тут — Хундінґ. Мімір — один з асів.

347

Вбивця Ісунґа — Хьоддброд; хто такий Ісунґ, невідомо.

348

Морське сяйво — золото.

349

Шатро ставили на носі корабля і там ночували.

350

Посестри Кольґи — хвилі. Кольґа — одна з дочок морського велета Еґіра. Хвилі вважалися втіленням його дочок.

351

Дочки Еґіра — хвилі.

352

Мореконі — кораблі.

353

Олень хвиль — корабель.

354

Щит, оббитий червоною шкірою, трактувався як знак ворожих намірів, а білий щит — мирних.

355

У цій строфі Сінфьотлі порівнюється із вовком, що пожирає мерців. на каміння кидали трупи ворогів на поживу вовкам. Ця норвезька традиція, можливо, еволюціонувала від похоронного обряду, який полягає у виставлянні мерця на поталу різним стерв'ятникам, а ховаються самі очищені кістки (у Європі такий спосіб поховання нібито не відомий, але подібне практикують зороастрійці), до своєрідного способу магічного знищення супротивника, що залишився без належного поховання, чи й до жертвопринесення вовкам — священним тваринам Одіна, духам-покровителям вікінгів (можливий відгомін тотемізму).

356

Скесса — специфічне ісландське слово на позначення троля жіночої статі.

357

Всебатько — Одін.

358

Ейнхерії — воїни, полеглі у битвах, обрані до Вальхалли, де вони весело проводять час у бенкетах та воїнських управах, чекаючи на останню битву Раґнарьок.

359

У цій строфі Сінфьотлі тричі проклинає Ґудмунда: по-перше, приписавши йому пасивний гомосексуалізм, по-друге, жіночу здатність народжувати дітей, і, по-третє, нелюдську природу, адже народилися вовки, а нелюдські діти (втім, це може вказувати й на «вовчу» вдачу самого Сінфьотлі як їхнього батька).

360

Строфа 43 є стислим поетичним переказом розділу VIII «Саги про Вьольсунґів».

361

Бравелль (варіант — Бравелла) — ймовірно, затока Бровікен (коло Норчеппінґу в Швеції), де у середині VIII сторіччя відбулася між свеями й західними ґаутами під керівництвом Сіґурда Персня з одного боку й данами та східними ґаутами під проводом Харальда Бойового Зуба — з другого. Коли вірити Саксону Граматику, дани програли, а Сіґурд Перстень завоював Данію. Втім, учені ставлять під сумнів історичність цієї битви.

362

Жінка Ґрані — кобила. Ґрані — кінь Сіґурда.

363

Ґулльнір — якийсь йотун.

364

Перснелами — кеннінґ на позначення королів. Походить від звичаю ділити здобич і взагалі золото між дружинниками: конунг ламав персні з коштовних металів і роздавав шматки вірним людям. Варто додати, що йдеться, власне, не про перстеники, що надіваються на персти, від чого й слов'янська назва прикраси, а передусім про масивні ручні браслети.

365

Море мари — повітря, простір.

366

Хніфлунґи — (Hniflungum), ще Ніфлунґи — досл. «Люди Туману», від nifl/hnifl — «туман». Цей етнонім має широке семантичне поле. Так, у німецькій традиції терміном Nibelungen (від Nebel — «туман») позначаються як гноми, яким належать скарби, що їх згодом забрав у них Зігфрід, так і подальші власники цих проклятих скарбів — і сам Зігфрід, і, по його смерті, королі з Вормсу та їхній радник Гаґен Троньє. Туман є недвозначним маркером хтонічного простору, країни мерців, відтак кожен, хто володів тим золотом, сам обертався на мерця у магічному сенсі. У скандинавській традиції Хніфлунґами спочатку йменували Вьольсунґів, але згодом цей термін поширився на будь-який героїчний рід (подібно до таких термінів, як сіклінґи, будлунґи, лофдунґи тощо). Тут Хніфлунґами названо синів Ґранмара.

367

Олені колеса (rakka-hirtir) — кораблі. Словом rakka позначається зокрема колесо, на якому вітрило обертається довкола щогли.

368

Дружина (fólk) — тут під словом fólk слід розуміти не народ, а військо від фюльку, народу, підпорядкованого Хельґі.

369

Лані прибою — кораблі.

370

Тінґ мечів — битва.

371

Пломінь смерти — меч.

372

Горіх духу — серце.

373

Кінь відьми жер // Хугіна харч — «конем відьми» названо вовка (див. примітку до прозового фрагменту між строфами 31 і 32 «Пісні про Хельґі сина Хйорварда»); Хуґін («Розум») — один з круків Одіна (інший — Мунін, «Пам'ять»), відтак його харч — стерво.

374

Інґві нащадок — себто нащадок Фрейра. Під іменем Інґві це божество шанували й вважали своїм пращуром деякі західні германці; також його вважають родоначальником Інґлінгів, династії данських та шведських королів. Це викликає подив: адже ні Ільвінґи, ні Вьольсунґи не були нащадками Інґві-Фрейра (Вьольсунґи — нащадки Одіна, як уже було сказано). Тож Хельґі, як згодом і Сігурда, було втягнуто у скандинавський родовід.

375

Під «безстрашним вепром» тут слід розуміти Хьодбродда, а під «страшним для всіх», кого вразив «безстрашний вепр» — імовірно, того самого загадкового Ісунґа.

376

Тут, як і в «Першій пісні про Хельґі, Вбивцю Хундінґа», ототожнено два різні роди.

377

Хто в обладунках // вразив героя — йдеться про вбивство батька чи іншого шанованого родича Хельґі, за що він і мститься Хундінґові.

378

Цей звичай вікінгів зветься strandhögg, себто «берегова різанина», практичний спосіб поповнити запаси харчів під час військової подорожі. Щодо поїдання м'яса саме сирим певности немає, хоча виключати таку практику теж неможливо.

379

Хлесей — острів Льосе у протоці Каттегат, мабуть, єдиний з реальних топонімів у цій пісні.

380

Сестри Ґуннара — валькірії, їхні птахи — круки або орли. Хто такий Ґуннар і чому його сестри — валькірії, важко сказати напевно; радше за все, йдеться про Ґуннара сина Г'юкі, брата Ґудрун, героя сказання про Вьольсунґів.

381

Під ведмедями маються на увазі воїни, що їх здолав Хельґі, але невідомо, про яку саме битву йдеться.

382

Годувати орлів або круків — битися, убивати людей.

383

Смертоносні пісні — vairúnum, «руни загиблих» чи «руни загибелі». Цікаво, що тут під словом «руни» мається на увазі не знак письма, а рід епічних пісень, як у карело-фінському фольклорі. Можливо, це єдиний приклад подібного вжитку поняття «руна» у нордичній традиції.

384

Хто з щитоносців — в оригіналі Hver er skjöldungr, себто «хто зі скйольдунґів». У примітці до строфи 50 «Першої пісні про Хельґі Вбивцю Хундінґа» наводиться низка подібних патронімів, що стали вживатися у поезії для позначення героїв і королів. Скйольдунґи, або Скільдінґи англосаксонської традиції — рід данських конунгів, що нібито походили від Скйольда/Скільда Скевінґа, саме ім'я якого перекладається як «щит». Не буде зайвим зауважити, що щит, як і меч, обладунок та шолом, є соціально значущими маркерами, що підкреслюють статус героя. Це — «біла», статусна зброя, на відміну від ножа, списа чи лука зі стрілами. Отже, Ґудмунд одразу ж оцінює вождя чужинців як родовиту людину й гідного суперника.

385

Важко твердити достеменно, хто такі ці Фйорсунґи і як їхній спадок потрапив до Хельґі, якщо тільки це не кеннінґ на позначення золота.

386

Присуд мечів — битва.

387

Диво лютожахливе — в оригіналі gylfa grimmúðgastan. Словник Віґфуссона-Клісбі дає такий переклад для слова gylfa: «an ogre, a beast, a she-wolf», тобто «велет, звірюка, вовчиця», хоча, можливо, тут має місце вжиток форми gylfa як хейті на позначення короля. Зі словом grimmúðgastan теж не все просто: grimm перекладають і як «лють, гнів, злість», і як «морок, пітьма», і як «жах», і як «таїна», a gast у даному разі радше за все позначає не гостя, як дає словник, а те, що позначається такими словами, як англосаксонське gæst, англійське ghost та німецьке Geist — привид, злий дух, лиха потойбічна істота (від прагерманського *gaista-z; *gaistian-). Відтак, безголове тіло, яке продовжує збройну боротьбу, Хельґі порівнює з чудовиськом, лютим і жахливим.

388

Була ти нам Хільдою — алюзія на сказання про Хьяднінґів, поширене у північно-німецькій та скандинавській традиціях (див. хоча б «Ставку про Сьорлі, або Сагу про Хедіна та Хьоґні»). Хільда, Хільд — дочка конунга Хьоґні (Гаґен німецького варіанту), яку викрав молодий герой Хедін (Хетель німецької традиції, Хеоден англосаксонської). Хьоґні вирішив повернути дочку і помститися за образу. Війська старого і молодого конунгів зійшлися в битві й знищили одне одного. Тоді Хільда чарами оживила обидва війська, і на ранок вони продовжили боротьбу з тим самим результатом. Сказано, що так триватиме до кінця часів. У своїй відповіді Сіґрун також натякає на цей мотив. Деякі фахівці припускають, що це не що інше, як хтонічна пародія на поведінку ейнхеріїв у Вальхаллі. Існує також гіпотеза, що саме цей варіант посмертного буття воїнів передував уявленням про Вальхаллу.

389

Фйортулунд — можна перекласти як «Кайдановий гай». Очевидна паралель зі священною дібровою германців-семнонів, про яку Таціт повідомляє, що туди можна було заходити виключно у кайданах, а виходили звідти вже без них — відгомін обряду ініціації.

390

Води Лейвтара — тобто води одної з рік, що течуть у Хель. Тут доцільно згадати паралель з еллінської традиції, де клялися водами підземної ріки Стікс.

391

Камінь Хвиль (Unnarstein) — ще можна перекласти як Камінь Унн, камінь однієї з морських велеток, дочки велета Еґера наймення Унн, себто «Хвиля». Чому саме ним клялися — важко сказати напевно. Можна припустити, що той, хто порушив присягу, дану тим каменем, наражався на небезпеку наскочити на рифи чи прибережні скелі під час морської подорожі.

392

Яструби Одіна — круки.

393

Роса смерти — кров.

394

Родич Хьоґні — зять Хьоґні, себто Хельґі.

395

Роса печалі — кров або сльози.

396

Строфи 45-46 висвітлюють цікаве міфологічне уявлення, поширене на Півночі, згідно з яким небіжчикам на тому світі заважають сльози їхніх живих родичів і друзів. Тому вікінгів не оплакували. Важко сказати, наскільки соціально універсальним було це уявлення, чи стосувалося воно всяких мерців загалом, чи лише представників воїнського прошарку.

397

Червоний шлях — небо на світанку.

398

Путь птахів — небо.

399

Блідий кінь — поширений маркер смерти й атрибут Смерти як персонажа (пор. фольклорний скандинавський образ «кобили Хель»).

400

Міст вітрошолому — небесне склепіння.

401

Сальґофнір — півень, що криком будить героїв у Вальхаллі.

402

Рушають на тінґ сновидінь — ідуть спати.

403

«Пісня про Кару» не збереглася, але її переказ міститься в ісландських римах XVI сторіччя.

404

Фраккланд — «Країна франків», Франція або Західна Німеччина.

405

Чоловік, який взяв на облавок тіло Сінфьотлі, радше за все — Одін, що виступає тут у ролі перевізника мертвих, такого собі нордичного Харона.

406

У цій строфі Сіґурдові приписано подвиг його брата Хельґі Ільвінґа — саме він помстився за Сіґмунда й Ейлімі Хундінґсонам у битві на Лоґафйоллі (див. «Першу пісню про Хельґі Вбивцю Хундінґа», строфи 10-14, і «Другу пісню про Хельґі Вбивцю Хундінґа», прозовий фрагмент між строфами! З і 14).

407

Хранитель — дракон Фафнір.

408

Йдеться про валькірію, яку розбудив Сіґурд (імовірно, це Сіґрдрів, яку тут ще не ототожнено з Брюнхільд, себто подано давнішу форму сказання).

409

Загибель Фафніра — Сіґурдів меч Ґрам.

410

Списобурі прохач (naddéls Ьоðі) — «той, хто просить про бурю цвяхів», де nadd — цвях, хейті списа, відтак nadd-él — «буря списів», кеннінґ на позначення битви.

411

Ґотів господарю — ґотами звалися південні германські народи, також слово вживається як хейті на позначення воїнів, героїв як таких. Імовірний історичний прототип Ґуннара, такий собі Gundicarius, одначе, був правителем не готів, а бурґундів, чиє королівство на Райні знищили гуни Аттіли 437 року.

412

Тобто ці троє обміняються обітницями побратимства.

413

Питаючи про три ночі, Сіґурд ніби сам доповнює пророцтво Ґріпіра.

414

Оселя сонця — небо.

415

Хьяльпрек — могутній конунг, батько Альва, нового чоловіка Хйордіс і вітчима Сіґурда.

416

Отр (Otr) — «Видра».

417

Ран — дружина морського велета Еґіра і матір велетенських хвиль; у свої тенета вона ловить загиблих під час шторму мореплавців.

418

Полум'я вод — золото.

419

Вадґельмір — одна з підземних рік у країні мерців Хель.

420

Вважалося, що дверґи живуть під землею, у печерах.

421

Ґуст — предок Андварі, або й він сам.

422

Себто Фафніру і Реґіну.

423

Себто — Сіґурда, Ґуторма, Хьоґні, Ґуннара, Атлі, Ерпа, Сьорлі та Хамдіра.

424

Битви чекаю // від вовка голодного — норвезьке прислів'я.

425

Інґві родич — тобто нащадок бога Фрейра. Під іменем Інґві це божество шанували й вважали своїм пращуром деякі західні германці; також його вважають родоначальником Інґлінґів, династії данських та шведських королів. Це викликає подив: адже ні Ільвінґи, ні Вьольсунґи не були нащадками Інгві-Фрейра (Вьольсунґи — нащадки Одіна, як уже було сказано). Тож Сіґурда, як і Хельґі, було втягнуто у скандинавський родовід.

426

Згадка німецької ріки Райн вказує на південно-германське походження сюжету.

427

Ейлімі — дід Сіґурда з боку його матері Хйордіс.

428

Коні Ревіля — кораблі.

429

Вітрилогривачі (Чи «Коні вітрила») — кораблі.

430

Дереші моря — кораблі.

431

Моредерева — кораблі.

432

Чоловік, що стояв на горі — Одін. Хнікар, Фенґ і Фйольнір, імена, якими він називається у строфі 18, відомі з інших джерел. Крім того, хнікаром зветься морське чудовисько у вигляді коня чи жмуту водоростів.

433

Вир мечів — битва.

434

Киї шоломів — воїни.

435

Посестра Місяця — Сонце. Сенс поради в тому, що не варто дивитися на захід сонця, вирушаючи на війну. Подибуємо на цьому прикладі негативні магічні конотації Заходу (очевидно, на противагу позитивним конотаціям Сходу — відгомін солярного культу).

436

Діси — духи долі, можливо, валькірії.

437

Кривавий орел — легендарна страта доби вікінгів. У жертви на спині зрізався шмат шкіри, розпрямлялися ребра і розгорталися, ніби орлині крила, а легені виймалися й розкладалися на плечах. Застосовувалася вкрай нечасто (відомі три випадки включно з цим) і завжди — як засіб помститися за старшого родича. Ймовірно, є требою Одіну. Деякі дослідники вважають цей вид страти вигадкою.

438

В оригіналі Göfugt dýr ек heiti, де словом dýr позначається всяка дика звірина загалом, але найчастіше все-таки копитна; варіант перекладу — «Звіром шляхетним я звуся». Також можливо, що Сіґурд так зашифрував власне ім'я (Sigurðr можна перекласти як «Переможний», «Приречений на перемогу», а звір — традиційне маркування воїна).

439

Строфа 2 ілюструє, зокрема, мотив маргінальности героя, його невключення в родові і загалом соціальні зв'язки (людина «короткого життя і довгої долі»; такими є, наприклад, Ахілл і Кухулін), а також, можливо, містить посилання на південно-германські корені сказання, де героя виховує якийсь коваль, і він нічого не знає про своє шляхетне походження.

440

У строфі 4 Сіґурд раптом відкриває справжнє ім'я, хоча щойно його приховав. З огляду на це проза після строфи 1 нічого не пояснює. Можливо, це вказівка на непересічну відвагу Сіґурда, якого не лякають передсмертні прокляття дракона. Можливо, це банальна хвалькуватість.

441

У строфі 7 Фафнір натякає на низький соціальний статус Сіґурда з огляду на його походження. Хйордіс, матір героя, після загибелі Сіґмунда потрапила у полон до Альва і народила сина у Хьяльпрека, батька Альва. Згодом Альв на ній оженився.

442

Тобто помреш, коли вже побачиш землю і не думатимеш про небезпеку; за іншою версією, йдеться про мис, де розташований вхід до Хель.

443

Норни, про яких ідеться, також відомі як діси — духи-покровителі, щось таке, як ангели-охоронці, можливий відгомін тотемізму чи культу предків. Оригінал також містить слово nauðgönglar — «ті, що приходять за потреби», тобто щоб допомогти жінці народити.

444

Тобто з роду карликів-дверґів; Двалін — ім'я одного з прабатьків дверґів.

445

Змішають вологу мечів (blanda hjörlegi) — себто битимуться; «волога мечів» (hjörlegi) — кров; «мішати кров», відтак, воювати, але іноді (не тут) — брататися.

446

Грати списами — битися.

447

Більрьост — міст-райдуга (ще Біфрьост), що веде до небесних палаців Вальхалли.

448

Жах-шолом (Ægishjalm) — ще «жахливий шолом», «шолом жаху». Існує гіпотеза, що йдеться про ритуальну залізну маску на кшталт тої, що знайшли у похованні Саттон-Ху, але там це також був елемент шолома. Наскільки можна зрозуміти, ця річ викликала страх у кожного, хто на неї дивився, тож він робився нездатним до спротиву.

449

Гра героїв — битва; також можливий варіант перекладу «грі валькірій», де hildi — вказівка на ім'я валькірії Хільд (але воно, своєю чергою, означає «битва»).

450

Той, хто персні ламає — конунг, вождь.

451

М'яз життя — серце.

452

Сяйного (fránan) — себто серце дракона.

453

Зла коваль — натяк водночас на лиху вдачу Реґіна і на його ремесло.

454

Вовка впізнаєш за вовчими вухами — норвезьке прислів'я; тут натяк водночас на самого Сіґурда (вовчі конотації Вьольсунґів стали загальним місцем у міфознавстві) й на зраду, що замислив Реґін.

455

Стовбур битви — воїн.

456

Війська вершина — конунг, вождь.

457

Інистохолодний троль — Реґін; імовірно, тролем його тут названо суто алегорично.

458

Тобто візьме законною жінкою. За дружину треба було заплатити викуп, «мунд» (mund), лише тоді шлюб вважався справжнім.

459

Муж велемудрий — імовірно, Одін.

460

Полиск моря — золото.

461

Лили губитель — вогонь.

462

Іґґ — «Жахливий», одне з імен Оді на.

463

Віндскорнір — можливо, також одне з імен Одіна.

464

Дуб тінґу кольчуг (brynpings apaldr) — кеннінґ на позначення воїна; «тінґ кольчуг/броней» — битва; слово apaldr означає, власне, не дуб, а яблуню.

465

Тюр вважався покровителем чесного двобою, «правильної» війни, статусних воїнів, тому його іменем позначається меч як «біла», статусна зброя, знаряддя спеціально-бойового призначення, на відміну від, скажімо, списа.

466

Кинь зілля [lauki] в питво — тоді отруту і чари буде знешкоджено. В оригіналі йдеться про часник або цибулю. Цій городині надавалася магічна сила.

467

Кінь вітрила — корабель.

468

Сюжет із головою Міміра відомий із «Саги про Інґлінґів» з «Кола Земного» Сноррі Стурлусона. Після війни асів і ванів Міміра послали ванам як заручника. Сталося так, що вани його вбили і послали голову назад. Одін її набальзамував і радився з нею.

469

Міфологічні коні: перші двоє тягнуть небосхилом сонце на колісниці, а Слейпнір — восьминогий кінь Одіна.

470

Престол щастя (á vilisessi) — дослівно: «на сидінні задоволення»; ймовірно, йдеться про серце чи груди.

471

Ґунґнір — чарівний спис Одіна.

472

Руни грамоти (bókrúnar) — дослівно: «букові руни». Перші «книги» германців різалися на букових дощечках, тому в германських мовах бук — «книжне», «грамотне» дерево (пор. англ. book і beech, також — дуже промовистий приклад — нім. Buche і Buch).

473

Руни підмоги (bjargrúnar) — варіант перекладу: «руни народження». Йдеться про магічні знаки, що мали допомогти жінці народити дитину.

474

Клен зброї — воїн.

475

Нещасним є вовк — вовком у метафоричному сенсі кваліфіковано зрадника, порушника клятви.

476

Срібло споріднення — неясної семантики кеннінґ на позначення жінки.

477

Дерево сварки — воїн.

478

Спраглий слави — герой, тут: Сіґурд.

479

Скарб Реґіна — може йтися про меч Сіґурда, про який відомо достеменно, що його створив його вихователь Реґін, про його броню або про золото дракона Фафніра, що його Реґін бажав привласнити, а Ґрані віз на собі.

480

Сірко — (grár jór) — дослівно «сірий кінь», тобто Ґрані, кінь Сіґурда.

481

Ґ'юкі спадок — тут не зовсім ясно. Нібито одружилися на Ґудрун, дочці конунга Ґ'юкі, Сіґурд став його, конунга, спадкоємцем в обхід його синів.

482

Хніфлунґів рід — див. примітку до строфи 50 «Першої пісні про Хельґі Вбивцю Хундінґа»; тут Хніфлунґами названо синів Ґ'юкі.

483

Тут може йтися про варіант обряду братання, коли побратими фарбували власні сліди власною ж кров'ю, а потім ступали один за одним.

484

Палиця ран — меч; тут ідеться про меч Сіґурда Грам, який він клав між собою і Брюнхільд, коли віз її до Ґуннара, щоб не було сумніву в цноті нареченої.

485

Відспівала — радше «виказала останні почесті», позаяк оригінальне göfga означає «шанувати», «славити», «вклонятися» у ритуально-релігійному сенсі.

486

В оригіналі fóstri, тобто «вихователька», «годівниця».

487

Духу фортеця — грудна клітка.

488

Тобто валькірії, духи/богині Владики (Одіна). Можливо, це натяк на те, що Гудрун кохала Сігурда сильніше, ніж Брюнхільд, яка низкою джерел фіксується як валькірія.

489

У строфі 25 йдеться про те, що Брюнхільд вийшла за Ґуннара під тиском її брата Атлі, хоча сама покохала Сіґурда.

490

Вогонь зміїного ложа — золото (вважалося, що дракони лежать на своїх скарбах.

491

Сіґурд Південець — натяк на південне (франкське) походження сюжету.

492

Гунський король — тобто Сіґурд; тут термін «гуни» вжито в тому ж розумінні, як у інших піснях вживається термін «ґоти», себто не як етнонім, а якхейті на позначення героїв.

493

Мерзлоти — оригінальне jökla означає власне «льодовиках»; це вказівка на ісландську обробку сказання, позаяк льодовики — характерна деталь ісландського пейзажу, але геть не континентального.

494

Тут йдеться про вимогу вбити малого Сіґмунда, сина Сіґурда Ґудрун, аби уникнути помсти.

495

3олото Райну — скарби Фафніра було сховане у Райні не Сіґурдом, а Ґ'юкунгами вже після його вбивства.

496

Гунських військ Бальдр — Сіґурд; «Бальдр війська» — кеннінґ на позначення вождя.

497

Про яких саме п'ятьох синів ідеться — важко сказати: відомо, що у Сіґурда був один-єдиний син Сіґмунд, названий так на честь батька Сіґурда, і дві дочки: Сванхільд, яку згодом народила Ґудрун, і Аслауґ, яку народила Брюнхільд (в «Едді» нібито не згадується, проте відома з «Саги про Вьольсунґів» і головно з «Саги про Рагнара Шкіряні Штани та синів його»).

498

Друг Фрейра — конунг, вождь, герой; тут — Сіґурд.

499

Тут йдеться про те, що жоден із синів, яких може в майбутньому народити Ґудрун, не зрівняється із Сіґмундом. Під «сестрою» мається на увазі Ґудрун, яка є сестрою Ґуннара й Хьоґні.

500

Вождь яструба друзів (gramr haukstalda) — від hauk-staldar, «супутники яструба», тобто воїни. Походження цього образу не зовсім ясне: або йдеться про звичай полювання із ловчим соколом/яструбом, або, радше, це з того ж ряду, що «годувати орла», тобто вбивати у битвах людей, чиї трупи згодом жертимуть яструби.

501

Долина намиста — Брюнхільд.

502

Меньї добро — золото; Менья і Фенья — дві велетки, що мололи на чарівному жорні Ґротті щастя, багатство і мир для конунга Фроді, див. «Пісню про Ґротті» («Gróttasöngr»).

503

Вам не дістатися // вже до протоки — тобто «ви не повернетеся додому з подорожі (морської), загинете на чужині» (прелюдія до пророцтва про трагічний фінал мандрівки Ґюкунгів до конунга Атлі).

504

Хто такий Йонак — важко сказати напевно. Невідомо, чи був у нього якийсь історичний прототип. Його ім'я деякі дослідники інтерпретували як слов'янське (щось на кшталт «Юнак», пор. ісл. ім'я «Sveinn» із тим ще значенням), що з огляду на сюжет, пов'язаний з його синами, може мати ґрунт. Його сини — Хамдір, Сьорлі та Ерп; перші двоє вважаються синами Ґудрун, а щодо сумнівного (позашлюбного, гунського) походження третього містяться лише натяки; Ґудрун він доводиться пасинком.

505

Двох в головах // і яструбів двох (tveir at hofðum oktveirhaukar) — не зовсім ясне місце. У англійському перекладі Генрі Беловза так: «Two at his head // and two at his feet, // A brace of hounds // and the pair of hawks» («Двох в головах і двох коло ніг, собачі ошийники і пару яструбів»). Імовірно, при запису пісні виникла помилка, яку Беловз спробував виправити, наголошуючи на тому, що це місце є парафраз із «Саги про Вьольсунґів». Так чи інакше, ця та інші строфи ілюструють уявлення про те, що і на тому світі померлому аристократові могли знадобитися розкішні речі, раби, мисливські тварини, зброя тощо, тому їх ховають разом. Утім, це стосується не лише германської традиції. Варто додати, що кремація в Ісландії не практикувалася, та й вже за доби вікінгів поступово змінювалася інгумацією. Це може вказувати на глибоку архаїчність сюжету.

506

Валланд — «Країна валлів», себто кельтів, іноді під цим топонімом мається на увазі Франція, іноді — Вельс, а загалом — провінції Західної Римської імперії.

507

Вар злота — жінка, тут: Брюнхільд; Вар — одна з богинь.

508

Хлюмдаллір — «Долина Плескоту» або «Долина Неспокою», неясного розташування локація десь у Північних Землях (Норвегія/Швеція?), що згадується як володіння Хейміра, вихователя Брюнхільд і її дочки Аслауґ, у сагах про Вьольсунґів та про Раґнара Шкіряні Штани.

509

Хільд-у-Шоломі — ім'я, що вказує на воїнсько-шляхетську приналежність героїні, де шолом є маркером аристократії, а саме слово Hildr означає «битва» (також це ім'я однієї з валькірій, у формі). У цьому зв'язку варто відзначити: «Брюнхільд» (Brynhildr) означає «Хільд/войовниця у броні».

510

Ця строфа є фрагментом з пісні «Промови Сіґрдріви» й потрапила сюди випадково через помилку укладача манускрипту або попередніх скрипторів.

511

Мотив викрадання пташиного вбрання жінок, описаний на початку строфи 8, широко відомий у германській традиції (див. хоча б «Сказання про Вьолунда»).

512

Скаталунд — Гай воїнів.

513

Ворог дерева — вогонь.

514

Золотодавець — конунг, вождь; тут: Сіґурд.

515

Вікінг данський — тобто Сіґурд, але невідомо, у якому зв'язку його так пойменовано; радше за все, це вплив традиції пісень про Хельґі.

516

Ніфлунґи (Хніфлунґи, Нібелунґи) — від ісл. nifl, пор. нім. Nebel — «туман, мара»: «люди мари», з погляду просторово-магічної приналежности — мерці, прокляті люди, приречені насильницькій загибелі (з низки причин: зрадницьке вбивство Сіґурда, тобто злам священної клятви; володіння проклятим золотом Фафніра; сама мандрівка до країни гунів, яка тут маркується як хтонічний простір, локація хаосу, країна смерти). В континентальній (німецькій) традиції нібелунґами спочатку названо карликів-цверґів, що володіли проклятим золотом, згодом — Зіґфріда (повелитель нібелунґів), а тоді й бурґундів, королів Вормсу (Гунтера, Гаґена тощо). Тут ідеться, звичайно ж, про синів Ґ'юкі, головно Ґуннара й Хьоґні.

517

Конунг Тйодрек — король остґотів Теодоріх Великий з роду Амалів, він же Дітріх фон Берн німецької традиції, один із прикладів того, яку міфопоетичній свідомості зливаються в межах єдиного хронотипу історичні персонажі, що за життя жодним чином не перетиналися. Остґоти і справді були підданцями й союзниками Аттіли, але сам Теодоріх народився лише 451 року, тоді як Аттіла помер 453 року, тож як військовий вождь (і римський чиновник) Теодоріх проводив незалежну від гунів політику і створив державу на теренах сучасної Італії та частини Центральної Європи зі столицею в Равенні (нім. Берн).

518

Олені сідел — коні.

519

Слова Хьоґні можна трактувати як архаїчний маркер родоплемінної свідомости: його смерть буде тяжчою втратою для Ґудрун, ніж втрата Сіґурда, бо втрата брата вважалася тяжчою за втрату чоловіка (геть не те бачимо у «Пісні про Нібелунґів», де за феодальною мораллю чоловік є ближчим за брата).

520

Хальв — вітчим Сіґурда, другий чоловік Хйордіс, його матері.

521

Себто у Данії.

522

Витязів ігри — військові походи і битви.

523

Сіґар і Сіґґейр — легендарні данські конунги, батько й син, що згадуються у «Сазі про Форнйота та його родичів» («Frá Fornjoti ok hans ættmönum»).

524

Фйон — сучасний данський острів Фюн.

525

Ґрімхільд — матір Ґудрун та Ґ'юкунґів. Можливо, це ім'я спочатку носила сама Ґудрун (Крімгільда з «Пісні про Нібелунґів» тощо), а вже на Півночі було перенесено на її матір. Цей фрагмент тексту пошкоджено.

526

Деякі дослідники вважають наявність імен «Вальдар», «Яріцлейф», «Яріцкар» («Ярополк»?), Еймод (Еймунд із «Саги про Еймунда», норвежець на чолі варязького загону Ярослава Мудрого) доказом руського впливу на скандинавську словесність, ідентифікуючи Вальдара з Володимиром Великим, а Яріцлейфа з Ярославом Мудрим.

527

Себто ланґобарди, германський народ, що брав участь у Великому переселенні й заснував королівство на півночі Італії.

528

Риба вересу — змій, дракон.

529

Хаддінґи краю, // колос незжатий — тут важко сказати напевно, про що саме йдеться. Все впирається у правильне трактування слова Haddingja. Можливо, йдеться про данського конунга Хаддінґа з «Діянь данів» Саксона Граматика, що мандрував царством мертвих, але це мало що пояснює. «Край (земля) Хаддінґи» відтак можна розглядати як кеннінґ на позначення моря або країни мертвих (Хель), відтак «незжатий колос землі Хаддінґи» — це водорості або якась рослина, проте, можливо, колосся — це окремий образ про-креативної семантики, а «земля Хаддінґи» — також окремий образ (наприклад, морські хвилі, меандричний орнамент, плетіння, характерне загалом для образотворчого мистецтва воїнської культури європейських народів).

530

Роси вогнища — попіл, сажа.

531

Хлодвера зали — про якого Хлодвера йдеться, невідомо. Саме ім'я — франкського походження (Хлодвіґ, Людвіґ).

532

Роса рани — кров.

533

Гра лез — загалом «битва», але тут: убивство Ґ'юкунґів з волі Атлі.

534

Вальські жінки — загалом «кельтські жінки», «жінки з Вельсу», але тут: чужинські жінки.

535

Треба — (sæing) — нема певности у точному сенсі цього терміна: оригінальне sæing недвозначно означає «ліжко»; можливо, сталася помилка, і йдеться про sæfing — «жертвопринесення», «треба», але тут може також ітися про семантичне зближення з терміном «полювання» (тут: на китів). Загалом смисл строфи досить туманний.

536

Херк'я — у німецькій традиції Гельга, історичний прототип — Керка чи Крека, одна з дружин або наложниць Аттіли, тут — проста служниця.

537

Священний камінь — фалічний мегаліт на кшталт менгіра; подібні артефакти знайдені на західному узбережжі Норвегії. Припускають, що то були священні місця, де приносили жертви і давали клятви.

538

Саксі, князь південців — радше за все, тут поєднано особисте ім'я та етнонім: під південцями, ймовірно, йдеться про саксів. Але чому саме правитель саксів може освятити казан — достеменно твердити важко. Можливо, це натяк на континентальне походження сюжету або й самої судової практики.

539

У цій строфі йдеться про те, що Ґуннар і Хьоґні не можуть битися за честь сестри на судовому поєдинку, бо мертві, відтак вона сама має себе захищати і пройти випробування.

540

Морналанд — загальна назва країн на південному сході Європи, етимологічно — «Мавританія».

541

Гуналанд — «Країна гунів», загальна назва країн на південному сході Європи.

542

Друг супутників яструба — воїн.

543

Із цих слів випливає, що саме Вільмунд убив Хьоґні.

544

Так, ніби нас // два брати породили — тобто ніби батьки Оддрун і Борґню були братами, а вони самі, відповідно, є двоюрідними сестрами.

545

У цій строфі два фрагменти з різних місць тексту об'єднано помилково.

546

Вбивця Фафніра — Сіґурд.

547

Вальський меч — тобто меч з півдня; франкські (т. зв. «каролінґські») мечі дуже цінувалися за доби вікінгів (пор. дав.-рус. «мечі харалужні»).

548

Не зовсім ясно, про що йдеться у словах «знищив чертог», і який саме чертог (borg) мається на увазі. Можливо, йдеться про загорожу зі щитів, за якою спочивала валькірія (тут, таким чином, ототожнено Брюнхільд і Сіґрдріву), або про броню, яку розсік Сіґурд, коли пробудив валькірію зі сну (слова borg і brynn, загалом кажучи, схожі, або термін borg вжито як хейті для броні).

549

Володар перснів — в оригіналі bauga deili, «той, хто ділить персні», себто конунг, тут: Ґуннар.

550

Нищитель перснів — конунг, тут: Ґуннар.

551

Цей Ґейрмунд більше ніде не згадується; ймовірно, якийсь родич Атлі.

552

Біль лігва змія — складний кеннінґ на позначення жінки, тут: Оддрун, де «лігво змія» — це золото, Біль — ім'я богині, відтак «богиня золота» — жінка шляхетного роду.

553

Володар мечів (sverða deili) — радше «той, хто розподіляє мечі», конунг, тут: Ґуннар.

554

Вальхалла — тут: не небесний чертог полеглих, а палати Ґуннара і (у строфі 14) — маєток Атлі. Чому так? Можливо, це просто задля поетичного ефекту. Проте можливий натяк на подальші події. Тобто ті, хто тепер бенкетують у — буквально — чертогу загиблих, уже фактично є мерцями, жертвами насильницької смерти.

555

Ґнітахейд — пустище, де було лігво Фафніра. Вбивши його, Сіґурд заволодів Ґнітахейдом, а Ґудрун отримала цю землю після його смерти як частку вдови і передала Атлі як посаг. Це єдине припущення, яке пояснює, на яких правах Атлі зичить Ґ'юкунґам Ґнітахейд.

556

Данп — данський конунг із «Пісні про Ріґа» («Rígsþula»), але можлива й інша інтерпретація. У «Сазі про Хервара» («Hervararsaga») наведено топонім Danpastaðir як місце, де відбулася битва ґотів із гунами, тобто, радше за все — десь у долині Дніпра, що досить імовірно, коли врахувати, що саме там було розташоване королівство ґотів у IV сторіччі. Ці землі належали до гунських володінь, відтак Атлі мав повне право зичити їх кому завгодно.

557

Мешканець пустища (heiðingja) — імовірно від heið — «вересове пустище», тобто хейті на позначення вовка. У зачині до «Давньої пісні про Ґудрун» («Загибель Ніфлунґів») ідеться про перстень з рунами, перев'язаний вовчим хутром, що Ґудрун надіслала Хьоґні на знак застороги.

558

Чорні ведмеді (birnir blakkfjallir) — радше «чорношкірі ведмеді»; тут не зовсім ясно, в якому сенсі вжито ЬІакк: або «чорний» («чорно-синій»), або «блідий» («сизий», «білий»). Тому в деяких перекладах ідеться про білих ведмедів. Це, до речі, використовують як аргумент для обґрунтування гренландського походження пісні. З одного боку, це має певну рацію: відомо, що білі ведмеді мають чорну шкіру під білим хутром. З другого боку, білий ведмідь Ursus maritimus ісландською має назву ísbjörn, себто «крижаний ведмідь». Але невідомо, коли саме ця форма набула широкого вжитку у скандинавських мовах.

559

Біккі — з інших пісень відомо, що Біккі був радником Йормунрекка, конунга ґотів, тож тут спочатку, можливо, йшлося про Будлі (хоча той уже і помер на час цих подій).

560

Норни б завили — загалом норни — це духи-охоронці, богині долі, але тут вжито як хейті на позначення жіноцтва. Тобто гунські жінки мали плакати над трупами своїх чоловіків.

561

Гунськії ратниці (Húna skjaldmeyar) — тобто «гунські щитові діви» (цей термін зустрічається тут і у строфі 42): образ войовничих жінок притаманний германській традиції (про «щитових дів» згадує, зокрема, Саксон Граматик), відтак відбулася інтерполяція цього уявлення і на гунів. Невідомо, чи є тут бодай якась історична основа.

562

Друг борґундів — єдина східногерманська конотація Ґуннара, не пов'язана з готами. Відомо, що бурґунди, ґоти й вандали належали до східногерманської спільноти й розчинилися на теренах Римської імперії внаслідок Великого переселення народів.

563

Х'яллі — якийсь раб. Тут міститься цікаве уявлення, що у боязкої людини серце сильно калатає навіть після смерти, тоді як у хороброї — ні. Це, звичайно, і соціальний штамп.

564

Відмітин коваль — тобто той, чия зброя лишає відмітини на ворожих тілах і обладунках, воїн.

565

Пісок ворожнечі (rógmalmi) — варіант «метал розбрату», бо málmr означає і те, і друге: кеннінґ на позначення золота (рідше — срібла).

566

Свари шипи (rógpornum) — кеннінг на позначення як зброї, так і воїнів.

567

Гора Сіґтюра — «гора Тюра [бога війни і двобою] перемоги», себто Одіна; втім, яка саме гора мається на увазі — достеменно невідомо.

568

Кінь ложа — спальня або цілий будинок.

569

Улль — локальне норвезьке мисливське божество, атрибутами якого є лижі, лук та стріли, відтак його перстень — не прикраса чи знак влади, як притаманно германській традиції, а — можна припустити — особливий перстень для натягування тятиви.

570

Тобто кінь.

571

Скарбів дарувальник — конунг; тут: Ґуннар.

572

Роґнір чвар (dolgrögni) — радше «Одін жахливої ворожнечі» (Роґнір — одне з імен Одіна) конунг; тут: Ґуннар.

573

Смертна скриня — труна, курган або місце поховання як таке.

574

Тобто «підкованим золотом».

575

Рушили в мару — померли.

576

Діса — те саме, що норна, також — хейті для жінки, тут: Ґудрун.

577

Долю зростила (sköp lét hon vaxa) — у цій короткій фразі наведено один із центральних мотивів язичницької філософії (якщо тут можливо вжити такий термін) давньої Півночі. Взагалі ця формула зустрічається і в сагах. Доля людини уподібнюється до рослини, за якою годиться наглядати: докладати усіх зусиль для того, щоб гідно зустріти свій присуд незалежно від його фактичної сутности (а загалом ідеться про смерть). Стосовно Ґудрун це означає, що вона йшла до цього епізоду (вбивство синів і чоловіка, помста за братів, знищення палацу гунів) усе життя, а ті негаразди, що траплялися з нею, були лише черговими етапами цього шляху, і що вона все зробила як належить з погляду хоч етичного, хоч естетичного, хоч метафізичного. Цікаво, що героїню «Пісні про Нібелунґів», яка семантично відповідає Ґудрун, автор цілком конкретно засуджує, називає «відьмою» і «дияволицею» (втім, див. строфу 35 — «діса безумна»).

578

Мюркхейм — див. примітку до «Мюрквід».

579

Трьох правителів люду — Атлі та його двох синів, або ж Атлі, Ґуннара і Хьоґні (так, і тут Ґудрун опосередковано є причиною загибелі братів), або нарешті Атлі, Ґуннара й Сіґурда (з тексту «Саги про Вьольсунґів» можна зробити і такий висновок, див. епізод, де Ґудрун і Брюнхільд починають сваритися через те, хто де має стояти під час купання в річці), і це ми ще не беремо пісні «Підбурювання Ґудрун» і «Промови Хамдіра», де через Ґудрун також відбулося кілька смертей серед аристократичної верстви.

580

Скйольдунґи — тут: хейті на позначення героїв, Ґуннар і Хьоґні, а також сам Атлі.

581

Панна обійстя — Ґудрун.

582

Лімафіорд — затока на півночі Ютландії. Таким чином, місце дії, ймовірно, локалізується у Данії.

583

Очевидно, подарували зброю, яку за звичаєм підвісили на опорних стовпах будинку.

584

Дух Атлі — в оригіналі hamr Atla, де hamr — дух-охоронець людини.

585

У цьому місці манускрипт зіпсовано. Радше за все, строфа мала скінчитися такими рядками: «їх [сни] тлумачили з Ґуннаром // кожен на свій лад».

586

Політ списа — тут: полювання.

587

Мертві жони — імовірно, валькірії, які тут протиставлені ді — духам-захисницям.

588

Дуб тарча — в оригіналі börr skjaldar, «дерево щита», воїн.

589

Радше «гарно вбрані», жінки, Ґлаумвьор і Костбера.

590

Гребні люки, спеціальні отвори для весел.

591

Таким чином відрізали собі шлях до втечі.

592

Славний — Атлі.

593

Тобто була причиною смерти Брюнхільд.

594

Вартовий казана — кухар.

595

Гілля підошви — пальці ніг.

596

Двома грала щитами — тобто поводилася мирно, не полишаю чи ворожнечі; щит, обтягнутий білою шкірою, вважався знаком мир них намірів, а обтягнутий червоною — знаком ворожнечі.

597

Хніфлунґ — син Хьоґні, який більше ніде в «Едді» не згадується, проте фігурує у «Сазі про Вьольсунґів», у нижньонімецьких і фарерських джерелах, а також у «Сазі про Тідрека» (під іменем Альдріан). Цей персонаж з'явився у пізніших версіях сюжету.

598

Мунд — викуп, який наречений мав сплатити за наречену.

599

Херсіри — дрібна військова аристократія у давній Скандинавії.

600

Відомостей про вікінгську виправу Ґуннара, Хьоґні й Ґудрун з інших джерел немає.

601

Гунський страж — тут: Сіґурд.

602

Кнорр — торгівельний корабель доби вікінгів.

603

Йормунрекк Могутній — Германаріх, остготський король з роду Амалів, що у IV ст. підкорив Готські племена Північного Причорномор'я, слов'ян-антів, а також угро-фіннів Поволжя. Був убитий 375 року під час навали гунів.

604

Конунг гунів, тут і далі: радше за все, Сіргуд (і мало ймовірно, що Атлі).

605

Тінґмечів — битва.

606

Ґейр-Нйорд — Нйорд списів, воїн.

607

Одлунґи — герої, тут: Ґуннар і Хьоґні, брати Ґудрун.

608

Гуни кмітливі — діти Ґудрун від Атлі.

609

Хніфлунґиюні— діти Ґудрун від Атлі.

610

Йдеться про те, як люди Атлі вирізали серце Хьоґні.

611

Скорбота альвів — сонце.

612

Ерп і Ейтіль — сини Ґудрун і Атлі.

613

Хитрун — Ерп.

614

Смаглявець — натяк на чужинське (гунське?) походження Ерпа. З цього випливає, що він був сином Йонака, але не Ґудрун.

615

3 цієї строфи випливає, що на помсту вирушили спочатку Хамдір і Сьорлі вдвох, а Ерп приєднався до них згодом. Немає певности щодо того, кому саме належать слова про «смаглявця» — Хамдірові чи Сьорлі.

616

3алізо піхов — меч.

617

Радше за все, під «тролицею» мається на увазі велетка Хель, хазяйка країни мертвих.

618

Хродґльод — «Славно-радісна», мабуть, ідеться про Ґудрун.

619

Бальдр броні — воїн, вождь; тут — Йормунрекк.

620

Собаки норни — вовки.

Content

Старша Едда. Епос

«Старша Едда»  — уламок загублених часів

Пророцтво Вьольви

Повчання Високого

I

II

III

IV

V

VI

VII

Бесіда з Вафтрудніром

Промови Ґрімніра

Про синів Храудунґа конунга

Промови Скірніра (Поїздка Скірніра)

Пісня про Харбарда

Пісня про Хюміра

Пересварка Локі

Про Еґіра і богів

Про Локі

Сказання про Трюма (Пошуки молота)

Промови Альвіса

Сказання про Вьолунда

Про Вьолунда

Про Вьолунда і Нідуда

Пісня про Хельгі, сина Хйорвара

Про Хельґі й Сіґрлінн

Промови Хрімґерд

Перша пісня про Хельгі вбивцю Хундінга

Пісня про Вьольсунґів

Друга пісня про Хельґі вбивцю Хундінга (Пісня про Вьольсунґів давня)

Про Вьольсунґів

Про смерть Сінфьотлі

Пророцтро Ґріпіра (Пісня про Сіґурда Вбивцю Фафніра перша)

Промови Реґіна (Пісня про Сіґурда Вбивцю Фафніра друга)

Промови Фафніра

Промови Сіґрдріви

Коротка пісня про Сіґурда

Про смерть Сіґурда

Перша пісня про Ґудрун

Коротка пісня про Сіґурда

Шлях Брюнхільд до Хель

Загибель Ніфлунгів

Давня пісня про Ґудрун (Друга пісня про Ґудрун)

Третя пісня про Ґудрун

Пісня про Оддрун (Плач Оддрун)

Про Борґню та Оддрун

Гренландська пісня про Атлі

Смерть Атлі

Гренландські промови Атлі

Підбурювання Гудрун

Про Ґудрун

Промови Хамдіра

Коментарі

Пророцтво Вьольви

Повчання Високого

Бесіда з Вафтрудніром

Промови Ґрімніра

Промови Скірніра

Пісня про Харбарда

Пісня про Хюміра

Пересварка Локі

Сказання про Трюма

Промови Альвіса

Сказання про Вьолунда

Пісня про Хельґі, сина Хйорварда

Перша пісня про Хельґі Вбивцю Хундінґа

Друга пісня про Хельґі Вбивцю Хундінґа

Про смерть Сінфьотлі

Пророцтво Ґріпіра

Промови Реґіна

Промови Фафніра

Промови Сіґрдріви

Коротка пісня про Сіґурда

Перша пісня про Ґудрун

Коротка пісня про Сіґурда

Шлях Брюнхільд до Хель

Давня пісня про Ґудрун

Третя пісня про Ґудрун

Пісня про Оддрун

Гренландська пісня про Атлі

Гренландські промови Атлі

Підбурювання Ґудрун

Промови Хамдіра

Примітки