Агата Крісті

Убивство в Месопотамії

AGATHA CHRISTIE

Murder in Mesopotamia

AGATHA CHRISTIE, POIROT and the Agatha Christie Signature are registered trade marks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere. All rights reserved.

Murder in Mesopotamia © 1936 Agatha Christie Limited. All rights reserved

Translation entitled «Убивство в Месопотамії» © 2020 Agatha Christie Limited. All rights reserved

© Hemiro Ltd, видання українською мовою, 2020

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», художнє оформлення, 2020

* * *

Присвячується моїм багатьом друзям-археологам в Іраку та Сирії

Передмова доктора Джайлза Райлі

Події, висвітлені в цій оповіді, відбулися близько чотирьох років тому. На мою думку, нинішні обставини вимагають надати громадськості чесний і неупереджений звіт про все, що тоді сталося. Останнім часом почали поширюватися найхимерніші та найсміховинніші чутки, буцімто поліція приховує важливі докази, та інші дурниці такого штибу. Такі спотворення реальності найчастіше з’являються в американській пресі.

З очевидних причин було бажано, щоб ця оповідь не виходила з-під пера когось із членів експедиції, чию об’єктивність (і це цілком справедливо) могли піддати сумніву.

Тому я запропонував міс Емі Лезерен узяти це завдання на себе. Вона, безперечно, чудово підходить на роль оповідача. Вона була професіоналом найвищого рівня, безпосереднім свідком – спостережливим, і розумним, і неупередженим, адже не мала жодного зв’язку з експедицією Піттстаунського університету до Іраку.

Та переконати міс Лезерен виконати це завдання виявилося непростою справою. Чесно кажучи, це було чи не найскладнішим викликом у моїй професійній кар’єрі – і навіть після написання рукопису вона виявила дивне небажання віддати його мені. Прочитавши текст, я зрозумів, що таку поведінку можна частково пояснити деякими критичними зауваженнями, які вона висловила щодо моєї доньки Шейли. Я швидко владнав це непорозуміння, запевнивши міс Лезерен: оскільки сучасні діти, не вагаючись, критикують батьків аж у друкованих виданнях, то батьки тільки потішаться, коли їхні нащадки отримають свою порцію образ! Іншою причиною вагань міс Лезерен була її надзвичайно низька оцінка власного художнього стилю. Вона сподівалася, що я «виправлю граматичні помилки і все таке». Я ж, навпаки, відмовився змінювати бодай слово. На мій погляд, стиль міс Лезерен яскравий, індивідуальний та цілком доречний. Вона може назвати Еркюля Пуаро в одному абзаці «Пуаро», а в наступному – «містер Пуаро». Така варіація є цікавою і наводить на думки. Інколи міс Лезерен, так би мовити, «поводиться чемно» (зазвичай медсестри – великі шанувальниці етикету), аж раптом цікавість, яку вона виявляє до перебігу подій, стає такою по-людськи завзятою, що вона вмить забуває про свій образ поважної медсестри.

Єдине, на що я зважився, – це написати перший розділ, але і в ньому я спирався на лист, люб’язно наданий мені подругою міс Лезерен. Він повинен бути таким собі фронтиспісом – тобто слугувати приблизним нарисом оповідача.

Розділ перший. Фронтиспіс

У вестибюлі багдадського готелю «Тіґріс Пелас» медична сестра закінчувала лист. З-під її чорнильної ручки стрибали рядки:

…Ну, люба, гадаю, це насправді всі мої новини. Маю сказати, мені приємно було хоч трохи побачити світ, одначе Англія для мене поза конкуренцією. Бруд і безлад у Багдаді такий, що ти не повірила б, – це зовсім не романтичне місце, як ми уявляли з казок «Тисячі й однієї ночі». Так, вид на місто з річки чарівний, але саме місто – просто якийсь жах, і до того ж тут не знайдеш справжніх крамниць. Майор Келсі провів мене по базарах, і, звичайно, я не заперечую, що вони чудернацькі, але тут дуже багато сміття, та й продавці щосили стукають у мідні каструлі – у мене аж голова розболілася, – і можна сказати, що, окрім бруду, я нічого й не побачила. До того ж із цими каструлями треба бути обережним, адже вони можуть покритися мідянкою.

Я неодмінно повідомлю тобі, коли щось вигорить із роботою, про яку мені розповідав доктор Райлі. Він сказав, що цей американський джентльмен зараз у Багдаді й, можливо, прийде до мене сьогодні після обіду. Зі слів доктора Райлі, допомога потрібна не самому джентльмену, а його дружині: у неї начебто є якісь «примхи». Більше він нічого не сказав, але ж, люба, ми з тобою знаємо, що це зазвичай означає (але я щиро сподіваюся, що це не біла гарячка!). Звісно, нічого такого доктор Райлі не казав, але ж у нього був такий вираз обличчя… ну, ти розумієш, що я маю на увазі. Цей доктор Лайднер – археолог і розкопує могильний пагорб десь у пустелі для якогось американського музею.

Ну, люба, буду закінчувати. До речі, те, що ти мені розповіла про малого Стаббінса, – це дуже кумедно! Що з цього приводу сказала старша сестра?

Все-все, закінчую.

Завжди твоя,

Емі Лезерен

Поклавши лист у конверт, вона адресувала його до сестри Кершо з лікарні Святого Христофора в Лондоні.

Коли вона наділа ковпачок на ручку, до неї підійшов один зі слуг-арабів.

– До вас прийшов доктор Лайднер.

Сестра Лезерен обернулася. Вона побачила чоловіка середнього зросту з ледь сутулими плечима, брунатною бородою та м’яким утомленим поглядом.

Доктор Лайднер побачив жінку років тридцяти п’яти, яка мала рівну поставу й упевнений вигляд. Перед ним було життєрадісне обличчя з трішки випуклими блакитними очима, оточене блискучим каштановим волоссям. Він подумав, що жінка має саме той вигляд, який повинна мати медична сестра, що опікується пацієнтами з нервовим зривом. Весела, міцна, практична та діловита.

Так, сестра Лезерен йому підійде.

Розділ другий. Емі Лезерен, приємно познайомитися

Знаєте, а я ж насправді не письменниця і геть нічого не тямлю в цих речах. Я почала писати лише тому, що мене попросив доктор Райлі, а коли тебе про щось просить доктор Райлі… ну, йому ніхто не каже «ні».

– Але ж, лікарю, – благала його я, – я ж не вмію писати, зовсім не вмію!

– Нісенітниця, – пирхнув він. – Ставтеся до цього як до написання історії хвороби, коли вже так сумніваєтесь.

Ну… звісно, можна і так до цього ставитися. Але доктор Райлі ще не закінчив свою думку. Він додав, що всім потрібен простий і зрозумілий звіт про події в Тель-Ярімджі.

– Якщо такий звіт складе одна із зацікавлених сторін, його ніхто не вважатиме переконливим. Обов’язково скажуть, що він упереджений.

Тут він також, безперечно, мав рацію. Я перебувала у самісінькому центрі подій, але водночас залишалася, так би мовити, стороннім спостерігачем.

– А чому б вам самому все не записати, лікарю? – спитала я.

– Мене ж там не було, на відміну від вас. До того ж, – зітхнувши, додав він, – мені донька не дозволить.

Як же він прогинається під це дівчисько! Ганьба! Я вже зібралася була це йому пояснити, але раптом побачила, як він підморгнув мені. Це найгірша особливість доктора Райлі: ніколи не зрозумієш, коли він жартує, а коли говорить серйозно. Він завжди розмовляв повільно і меланхолійно – але добра половина його висловлювань мала іронічний підтекст.

– Ну… – Моя позиція похитнулась. – Гадаю, я могла б спробувати.

– Авжеж, могли б.

– Але я не зовсім розумію, з чого почати.

– У мене для вас гарна підказка. Почніть з початку і ведіть до кінця, а тоді – закінчуйте![1]

– Я навіть не знаю напевно, де і з чого все почалось, – зітхнула я.

– Повірте мені, сестро, труднощі з тим, як почати розповідь, просто забавка порівняно з тим, як знайти в собі сили зупинитися! Принаймні в мене виникають саме такі труднощі, коли я маю зробити промову. Слухачам доводиться хапати мене за фалди і тягти донизу, примушуючи сісти на місце.

– Та ви жартуєте, лікарю.

– Я серйозний як ніколи. Отже, ви згодні?

Але мене непокоїла ще одна річ. Я трохи повагалась і врешті-решт знайшла в собі мужність і зауважила:

– Знаєте, лікарю, я боюсь, що мій виклад подій може виявитися трошки… особистим.

– Господи, жіночко, та що особистішим буде ваш виклад подій, то краще! Це ж історія про людей, а не про манекени! Розповідайте упереджено, пристрасно – та взагалі як вам заманеться! Опишіть усе так, як ви вважатимете правильним. Потім відредагуємо місця, які вам здадуться наклепницькими. Головне – пишіть. Ви ж розсудлива жінка, а отже, зробите розсудливий, логічний опис того, що сталося.

Отак я й отримала завдання написати про все, і я пообіцяла докласти всіх зусиль.

Отже, я починаю, але, як я вже пояснила лікареві, важко зрозуміти, з чого саме, власне кажучи, потрібно почати.

Гадаю, насамперед я маю трохи розповісти про себе. Мені тридцять два роки, і звуть мене Емі Лезерен. Практичну підготовку я пройшла у лікарні Святого Христофора, а потім два роки працювала в пологовому відділенні. Також я надавала приватні послуги і ще чотири роки працювала у притулку міс Бендікс для старих на вулиці Девоншир-плейс. До Іраку я потрапила разом із місіс Келсі: я наглядала за нею під час пологів. Вона поїхала до Багдада разом із чоловіком і заздалегідь найняла маляті няньку, яка перед цим кілька років працювала в родині друзів місіс Келсі – там, в Іраку. Діти цих друзів мали повернутися до Англії та піти до школи, і няня погодилася працювати у місіс Келсі після їхнього від’їзду. Місіс Келсі дуже нервувалася щодо подорожі з такою маленькою дитиною, і тому майор Келсі й найняв мене – я мала супроводжувати його дружину й маля і піклуватися про них. Ми домовилися, що майор оплатить мені зворотну подорож, якщо я не знайду попутників, які б потребували послуг медсестри.

Гадаю, описувати родину Келсі немає потреби: дитина виявилася справжнім подарунком, а місіс Келсі – дуже милою, хоча й полохливою, жінкою. Подорож мені дуже сподобалась – це була моя перша довга мандрівка морем.

На судні я познайомилась із доктором Райлі. Він мав похмуре обличчя, чорне волосся і низький сумний голос – який залишався таким, навіть коли його володар жартував, а жартувати він любив. Здається, йому подобалося дражнити мене, і він постійно казав різні дурниці – просто щоб подивитися, чи я відреагую. Він працював лікарем у містечку Гасанія, до якого з Багдада потрібно було їхати півтора дня.

Я вже провела в Багдаді близько тижня, аж тут знову наштовхнулася на нього, і він поцікавився, коли я покидаю родину Келсі. Я відповіла, що мені дивно чути це від нього саме тепер, адже насправді Райти (інша сім’я, про яку я згадувала) вирішили повернутися додому раніше, ніж планували, а отже, їхня доглядальниця могла перейти на службу до місіс Келсі просто зараз.

Він сказав, що вже чув про Райтів, і тому запитав мене:

– Власне кажучи, сестро, ймовірно, у мене є для вас робота.

– Хворий?

Він насупився, ніби роздумуючи, казати мені чи ні.

– Це навряд чи можливо назвати хворобою. Це просто дама, яка має, скажемо так, свої «примхи».

– А-а! – відповіла я.

(Зазвичай усі розуміють, що тут мається на увазі – пияцтво або наркоманія!)

Доктор Райлі не вдавався в деталі. Він був дуже обачний.

– Так, – сказав він. – Певна місіс Лайднер. Її чоловік – американець, точніше американець шведського походження. Він очолює велику групу американських археологів.

І лікар розповів мені, що ця експедиція вела розкопки великого ассирійського міста, на зразок Ніневії. І хоча будинок експедиції був розміщений недалеко від Гасанії, але, правду кажучи, це було дуже самотнє місце, і доктор Лайднер давно хвилювався за здоров’я своєї дружини.

– Я не дуже його зрозумів, але, здається, у неї час від часу трапляються напади страху.

– Вона постійно залишається сама серед місцевих? – запитала я.

– О ні, там дуже багато людей – семеро чи восьмеро. Я не думаю, що вона хоч раз опинялась у будинку сама. Але, здається, немає сумнівів, що вона довела себе до дивного стану. Лайднер, звісно, по вуха в роботі, але він обожнює дружину, тому її стан дуже його непокоїть. Йому було б значно легше, якби він знав, що за нею наглядає людина відповідальна та кваліфікована.

– А якої думки сама місіс Лайднер?

Доктор Райлі похмуро відповів:

– Місіс Лайднер дуже чарівна жінка. Вона зазвичай змінює свою думку кожні два дні. Але загалом вона цю ідею підтримує. – І додав: – Вона ексцентрична жінка. Вона схильна до перебільшень і, як на мене, дуже вправно бреше, але Лайднер, здається, щиро вірить, що вона до смерті чимось налякана.

– А що вона сама вам казала про це, лікарю?

– Ну, вона не радилася зі мною! У будь-якому разі я їй однаково ніколи не подобався, і на це є багато підстав. До мене прийшов лише Лайднер, він і запропонував цей план. Ну-с, сестро, що скажете? Вам випадає нагода побачити ще щось у цій країні, перш ніж повернутися додому, – адже вони копатимуть не менш ніж два місяці. А розкопки – досить цікава річ.

Подумавши хвилинку і зваживши всі «за» та «проти», я відповіла:

– Ну, гадаю, можна спробувати.

– Чудово, – зрадів доктор Райлі й підвівся. – Лайднер зараз у Багдаді. Я скажу йому, щоб він приїхав і подивився, чи зможе з вами домовитися.

Того ж дня доктор Лайднер прийшов у готель. Він виявився чоловіком середнього віку і здався мені людиною досить нервовою та нерішучою. У ньому відчувалися м’якість і доброзичливість і, певною мірою, безпорадність.

Він, здається, був справді відданий своїй дружині, але так і не зміг чітко мені пояснити, що саме з нею трапилося.

– Розумієте, – сказав він, збентежено смикаючи себе за бороду, – пізніше я зрозуміла, що це, в принципі, для нього типово, – моя дружина справді перебуває в дуже нервовому стані. I мене це… непокоїть.

– На фізичний стан скарг немає? – уточнила я.

– Ні-ні, гадаю, тут усе гаразд. Ні, я не думаю, що з нею фізично щось сталося. Але вона… уявляє такі речі, ну… ви ж розумієте.

– Які речі? – запитала я.

Але він ухилився від відповіді й просто розгублено пробурмотів:

– Вона доводить себе на рівному місці… Я справді не бачу ніяких підстав для її страхів.

– Страхів перед чим, докторе Лайднер?

Його відповідь виявилася розпливчастою:

– О, ну… це просто страхи, знаєте.

Ставлю десять до одного, подумала я, що це наркотики. І він цього не усвідомлює! Як і багато інших чоловіків. Вони тільки дивуються, чому їхні дружини такі нервові й мають такі різкі зміни настрою.

Я запитала, чи схвалює місіс Лайднер ідею моєї появи.

Його обличчя просяяло.

– Так! І це мене дуже приємно здивувало. Вона сказала, що це дуже гарна ідея, бо вона почуватиметься набагато безпечніше.

Останнє слово мене неприємно вразило. Безпечніше. Дуже дивне слово для таких обставин. Я почала підозрювати, що, мабуть, місіс Лайднер страждає на психічний розлад.

З якимось хлоп’ячим запалом доктор Лайднер продовжив:

– Я впевнений, ви добре порозумієтесь. Насправді вона дуже чарівна жінка. – Він щиро всміхнувся, розганяючи мої підозри. – Вона відчуває, що ви станете для неї найбільшою втіхою. Я відчув те саме, щойно побачив вас. Ви маєте такий вигляд – якщо дозволите це сказати, – наче у вас б’є життя і ви сповнені здорового глузду. Я впевнений, що ви просто створені для Луїзи.

– Ну, ми можемо спробувати, докторе Лайднер, – бадьоро відповіла я. – Я впевнена – тобто в будь-якому разі сподіваюся, що зможу бути корисною вашій дружині. Можливо, її непокоять місцеві?

– Боже, звісно ж ні! – Він похитав головою, певно, здивований таким припущенням. – Моя дружина дуже любить арабів – вона цінує їхню простоту і почуття гумору. Ми одружені менше ніж два роки, і це для неї лише другий сезон, але вона вже непогано розмовляє арабською.

Я трохи помовчала, а потім зробила ще одну спробу і спитала:

– Докторе Лайднер, невже ви зовсім не можете сказати мені, чого насправді боїться ваша дружина?

Я бачила, як він вагається, що саме відповісти. Нарешті він повільно сказав:

– Я сподіваюся – я вірю, – що вона сама вам про це розповість.

І більше я з нього нічогісінько не витягла.

Розділ третій. Чутки

Ми домовилися, що я приїду до Тель-Ярімджі наступного тижня.

Місіс Келсі переїжджала до свого дому в Алвії, і я була тільки рада хоч трохи полегшити їй життя.

За цей час я кілька разів чула згадку про експедицію доктора Лайднера. Друг місіс Келсі, молодий майор ВПС, презирливо скривився і вигукнув:

– Чарівна Луїза… То он він який, її останній! – І звернувся до мене: – Це ми їй дали таке прізвисько, сестро. Усі її знають як «Чарівну Луїзу».

– І що, невже вона така гарна? – запитала я.

– Це її власна оцінка. Вона вважає, що так воно і є!

– Не глузуйте, Джоне, – дорекла йому місіс Келсі. – Ви ж знаєте, що так думає не тільки вона! Вона звела з розуму багато чоловіків.

– Можливо, ви маєте рацію. Вона, звісно, уже не перволіток, але привабливості не втратила.

– Але ж і ви закохалися були в неї по самі вуха! – розсміялася місіс Келсі.

Майор ВПС почервонів і засоромлено визнав:

– Що ж, мабуть, вона і справді не позбавлена чарівності. Що стосується самого Лайднера, то він не лише боготворить землю, по якій вона ходить, – він хоче, щоб і всі інші члени експедиції їй поклонялися! Певна річ!

– Скільки їх там узагалі? – поцікавилась я.

– Сестро, там люди всіх професій та національностей, – весело відповів майор ВПС. – Англійський архітектор, французький чернець із Карфагена – він працює із написами: табличками та всім іншим, ну, ви розумієте. Також є міс Джонсон. Теж англійка – вона в них і швець, і жнець, і на дуді грець. Плюс низенький товстунчик, який усе фотографує – американець. І сім’я Меркадо. Тільки небо знає, що в них за національність – якісь латиноси! Вона зовсім молода, ця змієподібна істота, а як вона ненавидить Чарівну Луїзу! І є двоє юнаків, ну і все, мабуть. Дехто з них диваки, але загалом вони всі приємні – чи не так, Пеннімане? – Він звертався до літнього чоловіка, який сидів і замислено крутив у руках пенсне.

Той смикнувся від несподіваного запитання і подивився на майора ВПС:

– Так-так, дійсно, дуже приємна компанія. Тобто якщо брати кожного окремо. Звичайно, Меркадо той ще дивак…

– У нього така дивна борода, – вставила місіс Келсі. – Дуже дивний чоловік, ще й кульгає.

Майор Пенніман продовжив відповідь, наче не почувши її слів.

– Юнаки – вони обидва дуже приємні. Американець досить тихий, а от англієць – занадто балакучий. Дивно, зазвичай усе навпаки. Сам Лайднер – чудовий дядько, такий скромний і невибагливий. Так, окремо всі вони приємні люди. А проте чомусь – можливо, звісно, це лише моя уява, – коли я заходив до них востаннє, у мене з’явилося дивне враження, наче щось негаразд. Я, на жаль, не можу сказати, що саме я відчув… Усі вони поводилися неприродно. Панувала дивна атмосфера, така напружена… Гадаю, я найкраще поясню, що саме маю на увазі, коли зазначу, що всі вони занадто ввічливо передавали одне одному масло.

Трохи почервонівши, бо мені не дуже подобається висловлювати власну думку, я сказала:

– Якщо люди занадто довго перебувають в одному просторі, то рано чи пізно вони починають нервуватися. Я це знаю з досвіду роботи в лікарні.

– Ви маєте рацію, – погодився зі мною майор Келсі, – але сезон лише почався, тож навряд чи вони вже встигли роздратуватися.

– Експедиція, імовірно, схожа на наше життя в мініатюрі, – висловив свої міркування майор Пенніман. – У ній є місце і для маленьких груп за інтересами, і для суперництва, і для ревнощів.

– Здається, цього року до неї ввійшло чимало новачків, – зазначив майор Келсі.

– Зараз підрахуємо. – Майор ВПС почав рахувати на пальцях. – Юний Колман – новенький, як і Райтер. Еммот був тут минулого року, і обоє Меркадо також. Отець Лавіньї – новенький. Він приїхав замість доктора Берда, який захворів і не зміг приєднатися до групи. Кері, звичайно, людина досвідчена. Він приїздить сюди із самого початку, а це вже п’ять років. Міс Джонсон працює майже стільки ж років, скільки й Кері.

– Я завжди вважав, що вони там у Тель-Ярімджі добре ладнають між собою, – зазначив майор Келсі. – Вони здавалися щасливою сім’єю, а це справжня дивина, якщо зважати на людську природу! Я впевнений, що медсестра Лезерен зі мною погодиться.

– Ну, – сказала я, – не можу з вами не погодитися! Мені довелося стати свідком багатьох сварок у лікарні – а починалися вони з дрібниць на кшталт суперечки щодо чайника чаю.

– Так, у замкнутих колективах люди часто стають дріб’язковими, – кивнув майор Пенніман. – І все-таки я відчуваю, що цього разу є якась інша причина. Лайднер – він такий незлобливий та невибагливий чоловік, з дійсно надзвичайним почуттям тактовності. Йому завжди вдавалося підтримувати у своїх експедиціях приємну атмосферу та гарні стосунки між усіма членами колективу. Утім, днями я справді відчув емоційну напруженість.

Місіс Келсі засміялася.

– І ви дійсно не бачите цьому пояснень? Але ж це просто впадає в око!

– Що ви маєте на увазі?

– Звичайно ж місіс Лайднер.

– Ой, Мері, облиш, – сказав її чоловік, – вона чарівна жінка, зовсім не сварлива.

– А я не казала, що вона сварлива. Вона викликає сварки!

– Яким чином? Та й навіщо це їй?

– Навіщо? Навіщо? Тому що їй нудно. Вона не археолог, лише дружина археолога. Їй нудно сидіти тут без жодної розваги, і тому вона створює свою власну драму. Їй весело, коли інші сваряться, вона так розважається.

– Мері, ти ж цього не знаєш. Ти це лише вигадуєш.

– Авжеж, я це вигадую! Але ви ще побачите, що я маю рацію. Чарівна Луїза недарма прикидається Мона Лізою! Може, вона й не бажає нікому зла, але їй подобається спостерігати, що станеться далі.

– Вона віддана Лайднерові.

– О! Запевняю вас, я не мала на увазі якісь вульгарні інтриги. Але ця жінка – типова allumeuse[2].

– Жінки так мило відгукуються про інших жінок, – усміхнувся майор Келсі.

– Я знаю. Кісточки перемивають – ось що чоловіки кажуть у таких випадках. Але ми зазвичай маємо рацію щодо представниць своєї власної статі.

– Хай там як, – задумливо промовив майор Пенніман, – навіть припускаючи, що всі немилосердні здогадки місіс Келсі правдиві, я не думаю, що вони повністю пояснюють незвичайне відчуття напруженості – знаєте, воно радше скидається на стан атмосфери перед грозою. У мене було дуже сильне враження, що будь-якої миті може вибухнути буря.

– Не лякайте медсестру, – попросила його місіс Келсі. – Вона їде туди за три дні, а ваші слова можуть спонукати її відмовитися від поїздки.

– Та ні, мене цим не налякаєш, – розсміялась я.

Утім, я багато думала про все почуте. У моїй пам’яті знову і знову спливало цікаве використання доктором Лайднером слова «безпечніше». Може, на решту групи так впливав таємний страх його дружини, який залишався (чи не залишався) без уваги? А може, навпаки: вона нервувалася саме через цю напруженість – чи, можливо, через невідому причину напруженої атмосфери в групі?

Я подивилась у словнику слово «allumeuse», яке використала місіс Келсі, але не змогла зрозуміти його.

«Що ж, – сказала я собі, – треба почекати. Поживемо – побачимо».

Розділ четвертий. Я прибуваю до Гасанії

За три дні я покинула Багдад.

Мені не хотілося залишати місіс Келсі та маля – воно було таким милим і чудово зростало, щотижня набираючи належну вагу. Майор Келсі відвіз мене на вокзал і попрощався зі мною. Я мала прибути в Кіркук наступного ранку, а там мене мали зустріти.

Спала я погано – та й що казати: у потягу я завжди погано сплю. А того разу мене ще й переслідували кошмари.

Проте коли наступного ранку я визирнула у вікно, то побачила, що погода гарна, і мене охопила цікавість: що вони за одні, ті люди, з якими мені от-от доведеться зустрітися?

Я вийшла на платформу і почала розгублено озиратися навколо, але майже одразу побачила, що до мене йде якийсь юнак. У нього було кругле рожеве обличчя. Справді, за все своє життя я ніколи не бачила людину, яка мала б точнісінько такий вигляд, як персонаж із книжки Пелема Вудгауза[3].

– Здоровенькі були! Ви медсестра Лезерен? Тобто я хотів сказати, ви, напевно, саме вона, як я бачу! Ха-ха! Мене звати Колман. Мене відправив по вас доктор Лайднер. Як ви почуваєтесь? Жахлива поїздка, чи не так? Хіба мені не знати цих клятих потягів? Ну, от ви тут… а ви вже снідали? Це і весь ваш багаж? Здається, ви дуже скромна людина, еге ж? Місіс Лайднер має чотири валізи та дорожню скриню, і я вже мовчу про коробку для капелюшків і фірмову подушку та ще багато всього іншого. Я не занадто багато розмовляю? Ходімо до нашої карети.

Ззовні на нас чекала автівка – пізніше я чула, як її називають «станційний фургон». Вона й справді трохи скидалася на фургон, а ще трохи – на вантажівку і трохи – на легковий автомобіль. Містер Колман допоміг мені залізти всередину, попередивши, що мені краще сидіти поруч із водієм, бо там не так сильно трясе.

Трясе? Цікаво, як ця чортопхайка не розвалилася! І нічого бодай трохи схожого на дорогу – лише стежина, уся у вибоїнах та ямах. Ось тобі і славетний Схід! Коли я згадала наші чудові магістральні дороги в Англії, мене ненадовго охопила туга за батьківщиною. Містер Колман нахилився вперед зі свого місця (він сидів позаду мене) і щосили заволав мені на вухо:

– Дорога в дуже гарному стані, – крикнув він одразу після того, як нас так підкинуло з місць, що ми ледь не торкнулися даху.

І, здавалося, він зовсім не жартував.

– Це для вас дуже добре, адже печінка струшується. Ви повинні про це знати, сестро.

– Стимульована печінка не піде мені на користь, якщо в мене голова розколеться, – єхидно зауважила я.

– Ви маєте проїхатися тут після того, як пройде дощ! Заноси будуть чудові. Більшу частину часу машина їде боком.

На це я нічого не відповіла.

Незабаром нам довелося перетнути річку – ми зробили це на найбожевільнішому поромі, який лишень можна собі уявити. На мій погляд, нам дуже пощастило, що ми взагалі перебралися; але всі, здається, сприйняли нашу вдачу як належне.

Нам знадобилося близько чотирьох годин, щоб дістатися до Гасанії, – місто, на мій превеликий подив, виявилося досить великим. З іншого берега річки, перш ніж ми переправилися, воно справило на мене гарне враження: така затишна місцина, побудована з білого каменю, прикрашена мінаретами. Але щойно ми перетнули міст і в’їхали на територію міста, мене наповнили геть інші відчуття. Усюди смердить, під ногами сміття, будівлі напівзруйновані, навколо бруд і безлад.

Містер Колман відвів мене до будинку доктора Райлі – за його словами, лікар хотів пообідати зі мною.

Доктор Райлі був так само приємний, як і завжди, і будинок його теж був гарним – свіжим та бездоганно чистим, і в ньому була ванна кімната! Я охоче прийняла ванну, і коли знову одяглась у форму медсестри і спустилась обідати, я вже почувалася добре.

Обід якраз подали, і ми ввійшли до їдальні. Лікар перепросив за свою доньку – за його словами, вона завжди спізнювалася.

Щойно ми закінчили з дуже гарною стравою – яйцями в соусі, як у кімнату зайшла дівчина, і доктор Райлі відрекомендував її мені:

– Сестро, це моя донька, Шейла.

Вона потиснула мені руку, висловила сподівання, що моя подорож була приємною, скинула капелюшка, холодно кивнула містерові Колману і сіла.

– Ну, Білле, – сказала вона. – Як поживаєш?

Він заходився розповідати про якусь вечірку, що мала відбутися в клубі, а я стала придивлятися до дівчини.

Не можу сказати, що вона мені сподобалася. Трішки зухвала, як на мене. А ще надзвичайно безцеремонна, хоч і гарна з лиця. Чорне волосся, блакитні очі, бліде обличчя – і нафарбовані вуста. Манера розмови в неї була зверхня й саркастична, і мене це дратувало. Була у мене колись така стажерка, і хоча я визнаю, що працювала вона дуже добре, але її манера говорити завжди мені допікала.

Мені раптом здалося, ніби містер Колман залицяється до дівчини. Він почав трохи заїкатися, і його балаканина стала ще більш ідіотичною, ніж раніше, якщо це взагалі можливо! Він нагадав мені великого дурного пса, який махає хвостом і намагається догодити.

Після обіду доктор Райлі поїхав у лікарню, а містерові Колману треба було привезти дещо з міста, і тоді міс Райлі запитала мене, чи не хочу я трохи прогулятися містом, чи радше залишилася б у будинку. Містер Колман, за її словами, повернеться до мене через годину.

– А тут є що подивитися? – здивувалась я.

– Є кілька мальовничих куточків, – відповіла міс Райлі. – Але я не знаю, чи вони припадуть вам до смаку. Там дуже брудно.

Вона це сказала, наче вжалила. Я ніколи не вміла милуватися краєвидом, якщо для цього потрібно заплющити очі на бруд.

Урешті-решт вона потягла мене до досить приємного клубу: із вікон відкривався гарний вид на річку, і, що теж важливо, там були англійські газети та журнали.

Коли ми повернулися до будинку, містера Колмана ще не було, тож ми сіли трохи поговорити. Розмова чомусь не в’язалася.

Міс Райлі запитала мене, чи я вже познайомилася з місіс Лайднер.

– Ні, – відповіла я. – Тільки з її чоловіком.

– А, – промовила вона. – Цікаво було б дізнатися ваше враження.

Я промовчала, а вона продовжувала:

– От доктор Лайднер мені дуже подобається. Та він усім подобається.

«Про чоловіка так кажуть, коли його дружина не подобається», – подумки зауважила я.

Я й далі мовчала, і раптом вона запитала:

– Що з нею? Чи доктор Лайднер вам щось розповів?

Я не збиралася починати пліткувати про пацієнтку ще до того, як до неї доїхала, тому ухилилася від прямої відповіді:

– Я так зрозуміла, вона трохи виснажена і їй потрібен догляд.

Міс Райлі розсміялася – дуже неприємний у неї був сміх, маю сказати, – різкий, грубий.

– Боже милостивий! – вигукнула вона. – Та ж із нею і так носиться дев’ятеро людей – хіба цього мало?

– Гадаю, усім їм є чим зайнятися, – зазначила я.

– Зайнятися? Звичайно, справ у них багато. Але Луїза для них важливіша за всі справи – і вона пильно за цим стежить.

«Еге ж, – сказала я собі. – Вам вона зовсім не подобається».

– А проте, – продовжувала міс Райлі, – я не розумію, чого вона хоче від професійної медсестри. Я вважала, що вона воліла б допомогу якогось аматора, а не того, хто кластиме їй у рота термометр і рахуватиме її пульс і врешті-решт зведе все до сухої арифметики.

Ну, я мушу визнати, оце вже мені стало цікаво.

– Ви думаєте, з нею все гаразд? – уточнила я.

– Звичайно, з нею нічого не сталося! Ця жінка здорова, як бик. «Дорога Луїза цілу ніч не спала, у неї чорні кола під очима». Так, звісно – вона ж їх олівцем намалювала! Щоб привернути увагу і щоб усі метушились, кружляли навколо неї!

Щось у цьому, звичайно, було. Мені довелося (у роботі медсестри це звичайна річ) стикатися з багатьма іпохондриками, чиєю єдиною насолодою було змушувати всіх домашніх танцювати навколо себе. І якби лікар чи медсестра сказали їм: «У вас не знайдено жодної з відомих на землі хвороб»… То, для початку, «хворі» цьому не повірили б, а їхнє обурення було б цілком щиросердим.

Звісно, можливо, місіс Лайднер саме такий випадок. Звичайно, першою жертвою такого обману мав стати її чоловік. Чоловіки, як я зрозуміла з досвідом, дуже довірливі, коли йдеться про хвороби. Але те, що я почула, усе-таки не зовсім відповідало цій картині. Наприклад, я ніяк не могла зрозуміти, до чого тут те дивне слово – «безпечніше».

Дивно, і чому воно застрягло в моїй свідомості?

Розмірковуючи про це, я запитала:

– Чи місіс Лайднер – нервова жінка? Або, можливо, вона нервується, наприклад, через те, що живе далеко від будь-якої цивілізації?

– Та нащо їй нервуватися? Боже милостивий, їх там аж десятеро! А через те, що вони мають справу зі старовинними речами, там ще й охорона є. Ні, ні, у неї немає підстав нервуватися, принаймні…

Мені здалося, що дівчину вразила якась думка, і тому вона замовкла. Лише за хвилину чи дві міс Райлі продовжила:

– Дивно, що ви це сказали.

– Чому?

– Нещодавно ми з капітаном Джервісом заїхали до неї. Це було вранці. Більшість були на розкопках. Вона сиділа й писала листа і, гадаю, не чула, що ми приїхали. Слуги, що зазвичай приводив нас до неї, ніде не було, тож ми підійшли просто до веранди. Мабуть, вона побачила на стіні тінь Джервіса, бо вона так закричала! Потім, звичайно, вона перепросила. Сказала, що подумала – то хтось чужий. Якось це дивно. Я маю на увазі, навіть якщо це був незнайомець, навіщо було так верещати?

Я задумливо кивнула.

Міс Райлі помовчала, а потім раптом вибухнула:

– Я не розумію, що з ними цього року. Їх усіх чогось тіпає. Джонсон завжди така похмура, що майже не розтуляє рота. Якщо до Девіда не звертатися, він теж воліє мовчати. Білл, звичайно, ніколи не замовкає, але якось від його балаканини, здається, усім ще гірше. Кері має такий вигляд, ніби зараз щось станеться. І всі вони дивляться одне на одного так, ніби… ніби… ну, не знаю як, але дуже-дуже дивно.

Яка рідкісна ситуація, подумала я, дві такі несхожі особи, як міс Райлі й майор Пенніман, чимось однаково вражені.

Цієї ж миті ввірвався містер Колман. Так, «ввірвався» – дуже точний опис його появи. Я б не здивувалася, якби він висолопив язика і раптово почав махати хвостом.

– Здоровенькі були, – озвався він. – Найкращий покупець у світі – це я! Ви показали нашій медсестрі вже всі дива цього міста?

– Вони її не вразили, – сухо відповіла міс Райлі.

– Я її не засуджую, – щиро промовив містер Колман. – Кому сподобається таке глухе брудне містечко?

– Білле! Ви не любите мальовничих пейзажів та антикваріату? Як же ви опинилися серед археологів?

– Не звинувачуйте в цьому мене. Звинувачуйте мого опікуна. Він – учена птиця, входить до вченої ради свого коледжу, а ще риється серед книжок у домашніх капцях. Для нього це шок – мати такого підопічного, як я.

– Я думаю, це жахливо безглуздо – коли людину змушують іти у професію, яка її зовсім не цікавить, – різко заявила дівчина.

– А мене й не змушували, давня моя подруго Шейло, не змушували. Старий запитав мене, чи бажаю я собі якусь конкретну професію, і я відповів, що ні, і тому він випросив тут сезон для мене.

– Але хіба ви не знаєте, чим хотіли б займатися? Якесь бажання у вас має бути!

– Звичайно ж. Моє бажання полягає в тому, щоб узагалі не працювати. Що я хотів би, то це мати купу грошей та займатися мотоперегонами.

– Яка нісенітниця! – фиркнула міс Райлі.

Голос у неї був дуже розсерджений.

– Я цілком розумію, що про це не може бути й мови, – весело відповів Колман. – Отже, коли я повинен щось робити, то мені байдуже, що це буде, аби не цілодобове митарство в якійсь конторі. Я був радий нагоді трохи помандрувати. Ну що ж, ось твоя нагода, сказав я собі, і тепер я тут.

– Гадаю, користі від вас небагато!

– А в цьому ви помиляєтесь. Я ж можу стояти біля місця розкопок і кричати – Y’Allah![4] Власне кажучи, я ще непогано малюю. Імітація почерку була моєю спеціалізацією у школі. Я був би першокласним підробником. До речі, мабуть, колись до цього дійде. І якщо мій «Роллс-Ройс» раптом обіллє вас водою з калюжі, поки ви чекатимете на зупинці автобус, то знайте: я перейшов на бік зла.

Міс Райлі холодно заявила:

– Здається, вам час узятися до справи замість того, щоб так багато говорити?

– Сестро, і як вам така гостинність?!

– Я впевнена, що медсестра Лезерен прагне влаштуватись якомога скоріше.

– Завжди ви в усьому впевнені, – усміхнувся Колман.

Я не могла не погодитися з ним. Самовпевнена, зухвала дівчина.

– Можливо, нам краще вже їхати, містере Колман, – сухо сказала я.

– Ви маєте рацію, сестро.

Я потиснула руку міс Райлі й подякувала їй, і ми вирушили.

– Страшенно приваблива дівчина, ця Шейла, – кинув Колман.

– Але завжди дає гарбуза залицяльникам.

Ми покинули місто і деякий час їхали ґрунтівкою між зеленими пашнями. Дорога була всипана борознами та вибоїнами.

Приблизно за півгодини містер Колман указав на великий курган попереду нас, на березі річки, і промовив: «Тель-Ярімджа».

З цього місця було видно, як там рухаються маленькі, наче мурахи, чорні фігурки.

І раптом вони всі разом побігли вниз схилом пагорба.

– Фідос, – пояснив містер Колман. – Час закінчення роботи. Ми завершуємо за годину до заходу сонця.

Будинок, де влаштувалась експедиція, стояв трохи далі від річки.

Водій завернув за кут, проштовхнувся в надзвичайно вузьку арку, і ми прибули на місце.

Дім зусібіч оточував внутрішній двір. Спершу будинок займав лише південну сторону двору, а на сході розмістили кілька другорядних споруд. Члени експедиції продовжили будівництво з двох інших сторін. Оскільки пізніше план будинку матиме неабияке значення, я додаю сюди його приблизний ескіз.

Усі кімнати виходили на внутрішній двір, як і більшість вікон, за винятком тих, що були в найстарішій, південній будівлі, яка також мала вікна, що виходили до зовнішнього світу. Ці вікна, однак, були замкнені ззовні. У південно-західному куті двору містилися сходи, що вели на довгий плаский дах із парапетом уздовж південної сторони будівлі – вона була вища за три інші сторони.

Містер Колман повів мене східною стороною двору, а далі повернув до великої відкритої веранди, що була в самому центрі південної частини будинку. Він відчинив бокові двері, і ми ввійшли в кімнату, де за чайним столиком сиділи кілька людей.

– Та-да-ам! – вигукнув містер Колман. – А ось і ваша Сара Ґемп[5]!

Дама, яка сиділа на чолі столу, підвелась і підійшла привітати мене.

Це була моя перша зустріч із Луїзою Лайднер.

Розділ п’ятий. Тель-Ярімджа

Я не проти визнати, що моє перше враження від зустрічі з місіс Лайднер стало відвертою несподіванкою. Коли багато чуєш про людину, то створюється певний її образ. І в моїй голові міцно засіло уявлення, що місіс Лайднер – похмура, завжди незадоволена жінка. Нервова та завжди мов на голках. До того ж я також гадала, що вона… ну, якщо говорити відверто, трохи вульгарна.

Але місіс Лайднер виявилася зовсім не такою, як я її уявляла! Почнімо з того, що я побачила дуже вродливу жінку. На відміну від чоловіка, вона не була шведкою, хоч за її зовнішністю цього й не скажеш. Вона належала до білявок того скандинавського типу, який не дуже часто й побачиш. Уже не першої молодості – років тридцяти чи, може, сорока. Обличчя виснажене, а серед світлого волосся впадали в око сиві прядки. А от її очі мене вразили: уперше в житті я побачила очі, які справді можна було б назвати фіолетовими. Вони були дуже великі, а під ними залягли ледь помітні тіні. Загалом місіс Лайднер була худорлявою і тендітною жінкою, і якщо я скажу вам, що вона мала дуже втомлений, але водночас дуже жвавий вигляд, то ви мені не повірите, адже це нісенітниця, – утім, саме таке в мене склалося враження про цю жінку. Я також відчувала, що переді мною стоїть справжня леді. А це щось та означає, навіть у наші дні.

Вона простягнула мені руку і всміхнулася. Її голос вирізнявся низьким тембром, а розмовляла вона ніжно, розтягуючи слова на американський манер.

– Сестро, я так рада, що ви приїхали. Чи не бажаєте чаю? Чи ви спочатку хочете побачити свою кімнату?

Я погодилася на чай, і вона познайомила мене з людьми, що сиділи за столом.

– Це міс Джонсон і містер Райтер. Місіс Меркадо. Містер Еммот. Отець Лавіньї. Мій чоловік з’явиться незабаром. Будь ласка, сідайте тут, між отцем Лавіньї та міс Джонсон.

Я зробила так, як мені запропонували, і міс Джонсон завела зі мною розмову – почала розпитувати про подорож і все інше.

Мені вона сподобалась – нагадала мені старшу медсестру, якою всі ми, старанні стажерки, відверто захоплювались.

Я вирішила, що їй уже під п’ятдесят; посивіле волосся вона підстригала коротко, і це надавало їй чоловічого вигляду. Голос у неї був різкий, але приємний і досить глибокий; обличчя вона мала непривабливе, вкрите зморшками, із майже сміховинно задертим носом, який вона мала звичай роздратовано терти, коли щось турбувало або бентежило її. Одягнена міс Джонсон була в твідовий жакет і спідницю, зроблені, скоріше, на чоловічий манер. Незабаром вона повідомила мені, що родом із Йоркшира.

Отець Лавіньї викликав у мене невеличку тривогу. Це був високий чоловік із великою чорною бородою і пенсне. Я чула, як місіс Келсі казала, що серед археологів є французький чернець, і тепер я звернула увагу на те, що Лавіньї був одягнений в рясу з якогось білого вовняного матеріалу. Мене це здивувало, радше тому, що я завжди вважала: коли людина йде у монастир, то більше звідти не повертається.

Місіс Лайднер розмовляла з ним переважно французькою мовою, але зі мною він говорив досить непоганою англійською. Я помітила, що у нього проникливі, спостережливі очі і він постійно переводив погляд з обличчя на обличчя.

Навпроти мене сиділи ще троє. Містер Райтер був товстим білявим молодиком в окулярах. Він мав досить довге кучеряве волосся і дуже круглі блакитні очі. Гадаю, колись він був чарівною дитиною, але просто зараз від чарівності не залишилось ані сліду! Правду кажучи, він трохи скидався на порося. Інший юнак був підстрижений дуже коротко, майже налисо. Він мав трохи довгасте обличчя, дещо кумедне, і надзвичайно гарні зуби; коли він усміхався, то здавався дійсно привабливим. Однак говорив він рідко, лише кивав, а коли до нього зверталися, то відповідав лаконічно. Він був американцем, як і містер Райтер. Нарешті, за столом сиділа ще й місіс Меркадо, утім, я не змогла її добре роздивитись, бо щоразу коли я кидала на неї погляд, то завжди помічала, як вона дивиться на мене такими голодними очима, що мене це бентежило, якщо не сказати більше. З її погляду можна було б вирішити, що медсестра – така собі дивна тваринка. Ніякого виховання взагалі!

Вона була зовсім молодою – не старшою за двадцять п’ять років, смаглявою і такою… спокусливою, якщо ви розумієте, про що я. У певному сенсі вона мала досить привабливий вигляд, але в ній було те, що моя мама називала «темним домішком». Одягнена вона була в яскравий пуловер, і в той же колір були пофарбовані її нігті. Вона мала худе, пташине обличчя з великими очима і досить підозріло підібганими губами і загалом справляла враження людини в’їдливої.

Чай виявився дуже гарним – приємна міцна суміш, а не те слабке китайське вариво, яке завжди робила місіс Келсі і яке було болючим випробуванням для мене.

До чаю пропонували тости, варення, вівсяне печиво і маленький пиріг. Містер Еммот взявся піклуватися про мене і постійно передавав мені ці солодощі. Як завжди мовчазний, він, здавалося, негайно помічав, коли моя тарілка порожніла.

Незабаром до нас прибіг містер Колман і зайняв місце по інший бік міс Джонсон. Складалося враження, що його ніщо не турбує: він теревенив безупинно.

Місіс Лайднер зітхнула один раз і кинула стомлений погляд у його бік, але це не мало жодного ефекту. Не вгамувався він і після того, як місіс Меркадо, до якої він здебільшого і звертався під час своєї тиради, повністю віддалася спостеріганню за мною і лише кілька разів кинула йому суто формальні відповіді.

Ми вже закінчували пити чай, коли з розкопок повернулися доктор Лайднер та містер Меркадо.

Доктор Лайднер привітав мене зі своєю звичною привітністю. Я помітила, як він швидко і стривожено глянув на дружину – здається, те, що він побачив на її обличчі, його заспокоїло. Потім він сів з іншого боку столу, а містер Меркадо – на вільне місце поруч із місіс Лайднер. То був високий, худий, меланхолійний чоловік, значно старший за свою дружину, з блідо-жовтим обличчям та чудернацькою безформною бородою. Я дуже зраділа, коли він зайшов, бо його дружина лише тоді перестала дивитися на мене і перемкнула увагу на нього, спостерігаючи за ним з якоюсь тривожною нетерплячістю, яка мені здалася дуже дивною. Містер Меркадо навіть не торкнувся шматка пирога на своїй тарілці.

За столом залишалося ще одне вільне місце. Незабаром двері відчинилися, і зайшов ще один чоловік.

Щойно я побачила Річарда Кері, я відчула, що він, мабуть, один із найкрасивіших чоловіків, яких я доти бачила, – однак водночас я засумнівалася, чи так воно насправді. Бо сказати, що чоловік гарний і в той же час схожий на мерця, ну… це ж явна суперечність, але так воно і було. Він являв собою буквальне втілення вислову «шкіра та кістки», причому щільно натягнута шкіра, а кістки… так, вони були красиві. Тонкі лінії щелепи, скроні й лоба так чітко окреслені, що чоловік скидався на бронзову статую. І на цьому худому засмаглому обличчі сяяли двоє найяскравіших і найуважніших очей, які я колись бачила. Він був шість футів на зріст, а щодо віку, то, гадаю, він ще не відсвяткував сорокаліття.

Доктор Лайднер відрекомендував його мені:

– Сестро, це містер Кері, наш архітектор.

Голос у новоприбулого виявився приємним, і він розмовляв англійською, але що саме він пробурмотів – я не розібрала. Сів містер Кері поруч із місіс Меркадо.

Місіс Лайднер зазначила:

– Боюся, що чай трошки охолов, містере Кері.

Він увічливо відповів:

– Нічого, місіс Лайднер. Я сам винен, що запізнився. Але я хотів спершу закінчити складати план тих стін.

– Бажаєте варення, містере Кері? – пригостила його місіс Меркадо.

А містер Райтер підштовхнув до гостя тарілку з тостами.

І я згадала слова майора Пеннімана, який казав: «Гадаю, я найкраще поясню, що саме маю на увазі, коли зазначу, що всі вони занадто ввічливо передавали одне одному масло».

Так, у цьому було щось дивне…

Відтінок формальності…

Складалося враження, що я опинилась у компанії незнайомців, а не людей, які добре знали одне одного і були знайомі, як деякі з них, чимало років.

Розділ шостий. Перший вечір

Після чаю місіс Лайднер провела мене до моєї кімнати.

Мабуть, зараз найкраща нагода, щоб коротко описати розміщення кімнат. Усе дуже просто і зрозуміло, якщо мати під рукою план будинку.

Обабіч веранди були двері, що вели у дві головні кімнати. За тими, що праворуч, містилася їдальня, де ми пили чай. А за дверима ліворуч було абсолютно ідентичне приміщення (я назвала його вітальнею), яке використовували як загальну кімнату, такий собі різновид неформального робочого кабінету. Деякі креслення (крім, власне, архітектурних) робили саме там, і туди ж приносили крихкі шматочки кераміки. Через вітальню можна було потрапити до кімнати старожитностей, де зберігалися всі знахідки з розкопок: на полицях та у скриньках, на великих стелажах і столах. З цієї кімнати не було іншого виходу, ніж через вітальню.

Із кімнатою старожитностей сусідила спальня місіс Лайднер, але туди можна було потрапити лише крізь двері, які виходили у внутрішній двір. Там, як і в інших приміщеннях на південному боці будинку, було кілька заґратованих вікон, що виходили на поорані поля. Під прямим кутом до кімнати дружини прилягала (але без суміжних дверей) спальня доктора Лайднера. Це була перша з кімнат на східній стороні будівлі. Поруч із нею і була моя кімната. Далі йшли кімнати міс Джонсон, місіс Меркадо і містера Меркадо, а за ними – дві так звані ванні кімнати.

(Коли я згодом використала це словосполучення у присутності доктора Райлі, то він лишень розсміявся і сказав, що ванна кімната – це приміщення, де є ванна, а інакше це зовсім не ванна кімната! Байдуже, коли ви вже звикли до кранів і належної сантехніки, дивно називати «ванними кімнатами» пару сіней з бляшаними сидячими ванночками у кожній з них і каламутною водою, принесеною в бідонах з-під гасу!)

Усю цю сторону будівлі доктор Лайднер додав до початкового арабського будинку. Спальні були однакові: кожна з вікном і дверима, що виходили у внутрішній двір. Уздовж північної сторони простягалися креслярська, лабораторія та два фотоприміщення.

Знов повернімося до веранди. По інший бік від неї кімнати були розміщені приблизно так само. Їдальня мала вхід до кабінету, де зберігали теки, робили каталогізацію знахідок і друкували тексти. Кімнаті місіс Лайднер відповідала кімната отця Лавіньї, якому віддали найбільшу спальню. Її він також використовував для розшифрування – якщо так можна сказати – табличок.

У південно-західному куті були сходи, що вели на дах. На західній стороні спершу йшло кухонне приміщення, а потім чотири маленькі спальні, де жили молодики: Кері, Еммот, Райтер та Колман.

У північно-західному куті містилася фотомайстерня з дверима, що вели до фотолабораторії. Поруч лабораторія. Потім ішов єдиний вхід у двір – велика арка, крізь яку ми в’їхали. Ззовні були спальні приміщення для тутешніх слуг, вартівня для солдатів, а також стайня – для коней, на яких підвозили воду. Креслярська була розміщена праворуч від арки і займала решту північної сторони.

Я досить докладно описала будинок зараз, тому що не хочу знову повертатися до цього в майбутньому.

Як я вже казала, місіс Лайднер особисто показала мені будівлю і нарешті провела мене в мою спальню. Вона висловила сподівання, що мені там буде комфортно і що я знайду все необхідне.

Кімната була обставлена просто, але гарно: ліжко, комод, умивальник і стілець.

– Слуги приноситимуть вам гарячу воду перед обідом і вечерею та, звичайно, вранці. Якщо забажаєте додатково, просто вийдіть на вулицю і поплескайте, а коли підійде слуга, скажіть йому: jib mai’ har[6]. Запам’ятаєте?

Я запевнила її, що зможу, і повторила слова, трохи затинаючись.

– Усе гаразд. Говоріть упевнено, а краще – кричіть. Араби нічого не зрозуміють, якщо говорити нашим звичайним «англійським» тоном.

– Ці мови – дивна річ, – зазначила я. – Дуже незвично, що їх так багато, та ще й таких різних.

Місіс Лайднер усміхнулася.

– У Палестині є церква, в якій молитва Господня написана різними мовами – якщо пам’ять мене не зраджує, дев’яносто разів, по одному на кожну мову.

– Ого! – ахнула я. – Тоді я мушу написати про це своїй тітці. Їй буде дуже цікаво.

Місіс Лайднер неуважно торкнулася до глечика з тазиком і посунула мильницю на дюйм-два.

– Я сподіваюся, вам тут сподобається, – сказала вона, – і ви не надто нудьгуватимете.

– Мені ніколи нудьгувати, – запевнила я її. – Життя для цього недосить довге.

Вона не відповіла, а тільки й далі торкалась умивального начиння, ніби про щось замислившись.

Раптом я відчула на собі пекучий погляд її темно-фіолетових очей.

– Сестро, що саме вам сказав мій чоловік?

Ну, зазвичай я знаю, що відповідати на запитання такого штибу.

– Він сказав, що ви трохи розгублені та втомилися, місіс Лайднер, – промовила я швидко. – І що ви просто хотіли, щоб хтось доглядав за вами і брав на себе всі ваші турботи.

Місіс Лайднер повільно і задумливо схилила голову.

– Так, – погодилася вона. – Так, дуже добре.

Її відповідь прозвучала трохи загадково, але я не воліла розбиратися з таємницями. Натомість я продовжила:

– Я сподіваюся, ви дозволите мені допомогти вам з усіма господарськими справами. Не давайте мені байдикувати.

Вона легенько всміхнулася.

– Дякую, сестро.

Потім вона сіла на ліжко і, на мій подив, почала досить детально розпитувати мене. Я кажу «на мій подив», бо, відколи вперше глянула на неї, я відчувала впевненість, що місіс Лайднер – леді. А леді, з мого досвіду, дуже рідко проявляє цікавість до чужого життя.

Але здавалося, місіс Лайднер прагнула дізнатися про мене все, що тільки можна. Де я проходила стажування і як давно це було. Що привело мене на Схід. Як сталося, що доктор Райлі порекомендував мене. Вона навіть запитала мене, чи була я коли-небудь в Америці або мала там знайомих чи родичів. Кілька запитань, які вона поставила мені, в той час здавалися абсолютно безглуздими, але згодом я зрозуміла, чому вони пролунали з її вуст.

Раптово її поведінка змінилася. Вона всміхнулася теплою сонячною усмішкою і солодко та лагідно повідомила, що дуже рада моєму приїзду, бо впевнена, що я стану для неї втіхою.

Місіс Лайднер встала з ліжка і промовила:

– Чи хотіли б ви піднятися на дах і побачити захід сонця? Зазвичай у цей час це дуже приємне видовище.

Я охоче погодилася.

Коли ми вийшли з кімнати, вона запитала:

– Чи багато було людей у потягу з Багдада? Були якісь чоловіки?

Я відповіла, що нікого особливого не помітила. Напередодні ввечері у вагоні-ресторані було двоє французів. І ще троє чоловіків, з чиєї розмови я зрозуміла, що вони мали якийсь стосунок до трубопроводу.

Вона кивнула, і з її легень вирвався ледь чутний звук. Мені здалося, місіс Лайднер зітхнула з полегшенням.

Ми піднялися на дах разом.

Там ми зустріли місіс Меркадо (вона сиділа на парапеті), а також доктора Лайднера, який схилився над рядами каміння і черепків. Серед них були якісь кам’яні штуки, які він назвав ручними млинами, товкачі, долота й кам’яні сокири, а ще безліч уламків гончарних виробів із химерними візерунками; я ніколи не бачила стільки одразу.

– Підходьте сюди, – покликала нас місіс Меркадо. – Хіба ж це не красиво?

Захід сонця і справді був прекрасний. Ближче до горизонту виднілася Гасанія – підсвічена сонцем, вона наче зійшла з казки, а річка Тигр, що текла між широких берегів, скидалася на міраж.

– Хіба не прекрасно, Еріку? – спитала місіс Лайднер.

Доктор підвів відсторонений погляд, неуважно пробурмотів: «Прекрасно, чудово» – і продовжив сортувати черепки.

Місіс Лайднер усміхнулась і промовила:

– Археологи дивляться лише на те, що лежить під їхніми ногами. Небо та небеса для них не існують.

Місіс Меркадо захихотіла.

– О, вони такі дивні, і ви про це дуже скоро дізнаєтесь, сестро, – сказала вона.

Вона помовчала і додала:

– Ми всі такі раді, що ви до нас приїхали. Ми так сильно непокоїлися через шановну місіс Лайднер, чи не так, Луїзо?

– Невже? – З голосу місіс Лайднер було зрозуміло, що вона в це не вірить.

– О, так. Їй справді було дуже погано, сестро. Різні тривоги та перепади настрою. Ви знаєте, коли мені кажуть про когось: «Це просто нерви», я завжди говорю: але що може бути гірше? Нерви – це серцевина і центр людського буття, чи не так?

«Лицемірка», – подумала я собі.

Місіс Лайднер сухо відповіла:

– Що ж, вам більше не доведеться непокоїтися за мене, Маріє. Мною тепер опікуватиметься медсестра.

– Так, звичайно, – радо погодилась я.

– Я впевнена, тепер усе зміниться, – підтримала нас місіс Меркадо. – Ми всі відчували, що їй слід звернутися до лікаря або хоч щось зробити. Її нерви справді були розхитані, чи не так, люба Луїзо?

– Настільки, що я, здається, діяла на нерви вам, – відповіла та. – Ми можемо поговорити про щось цікавіше, ніж мої жалюгідні нездужання?

Тоді я зрозуміла, що місіс Лайднер належить до тих жінок, які легко створюють собі ворогів. В її крижаному тоні лунала грубість (не те що я б засуджувала її за це), від якої жовтуваті щоки місіс Меркадо аж почервоніли. Вона щось пробурмотіла, але місіс Лайднер підвелась і приєдналася до свого чоловіка на іншому краю даху. Думаю, він і не помітив її появи, аж доки вона поклала руку йому на плече. Лише тоді він швидко звів до неї очі. На його обличчі відобразилася любов і якесь палке запитання.

Місіс Лайднер ніжно кивнула. Незабаром, рука в руці, вони подалися до дальнього парапету і нарешті разом спустилися сходами.

– Він відданий їй, чи не так? – сказала місіс Меркадо.

– Так, – погодилась я. – Це дуже приємно бачити.

Вона глянула на мене якось скоса – її погляд був дивним, у ньому світилося нетерпіння.

– Як ви вважаєте, що з нею насправді не так, сестро? – запитала вона, трохи стишивши голос.

– Не думаю, що це щось серйозне, – весело відказала я. – Гадаю, вона трохи виснажена.

Місіс Меркадо досі свердлила мене очима – як тоді, за чаєм. Раптом вона запитала:

– Ви доглядаєте психічно хворих?

– О Боже, ні! – скрикнула я. – Що вас змусило про це подумати?

Вона трохи помовчала, а потім сказала:

– А вам відомо, як дивно вона поводиться останнім часом? Доктор Лайднер розповів вам про це?

Я не пліткую про роботу. З іншого боку, з мого досвіду, від родичів часто дуже важко отримати достовірну інформацію. А поки ви не знаєте правди, то змушені працювати в темряві і користі з вас небагато. Звичайно, коли з пацієнтом працює лікар, тоді все інакше. Він повідомляє вам усе, що ви маєте знати. Але цього разу лікаря не було. Доктора Райлі ніколи не залучали як спеціаліста. І в глибині душі я не була впевнена, що доктор Лайднер розповів мені все, що знав. Часто інстинкт підказує чоловікам бути стриманими, і, треба визнати, це додає їм честі. Утім, якби я знала більше, то краще розуміла б, якого курсу триматися. Місіс Меркадо (про яку я подумки зробила собі зарубку як про маленьку злостиву кицьку) явно бажала попліткувати. І відверто кажучи, я хотіла почути, що вона має сказати, – хотіла і як людина, і як професіонал. Якщо вам так легше, можете вважати, що мені просто було цікаво.

І я сказала:

– Я так розумію, місіс Лайднер останнім часом не зовсім нормально поводилася?

На це місіс Меркадо неприємно розсміялася.

– Нормально? Маю вам сказати, що ні. Вона лякала нас до смерті. Розповіла, що однієї ночі в її вікно постукали пальці. Потім з’явилася долоня без руки. А далі показалося жовте обличчя, притиснене до шибки, але коли вона кинулася до вікна, усе зникло. Ну, ви ж розумієте, для всіх нас це трохи моторошно.

– Можливо, хтось над нею пожартував, – припустила я.

– О ні, вона все це просто вигадала. А три дні тому під час вечері майже за милю звідси, у селі, хтось почав стріляти. То вона як підскочить та як заверещить – це нас всіх дуже злякало. А доктор Лайднер кинувся до неї й поводився дуже сміховинно. «Це нічого, мила, це дурниці», – повторював. Знаєте, сестро, я думаю, чоловіки іноді насправді заохочують жінок у цих істеричних вигадках. Шкода, бо це погано. Не слід заохочувати галюцинації.

– Звісно, якщо це справді галюцинації, – сухо уточнила я.

– А що ще це може бути?

Я не відповіла, бо не знала, що й сказати. Справа ставала дуже дивною. Тобто досить природно, коли людина в нервовому стані так реагує на постріли та крики. Але ця історія про примарне обличчя і долоню без руки… це вже щось інше. Я вирішила, що тут можливе одне з двох: або місіс Лайднер вигадала цю історію (як дитина, що робить спектакль, розповідаючи брехню про щось, чого насправді не сталося, щоби привернути до себе увагу), або ж це чийсь навмисний дурний жарт, як я припустила раніше. Я міркувала собі, що такий жарт може здаватися дуже смішним і вдалим для людини молодої, не надто чутливої – як-от, наприклад, для містера Колмана. Після цього я вирішила пильно стежити за ним. Дурні жарти можуть спричинити у нервових пацієнтів справжнє божевілля.

Місіс Меркадо косо глянула на мене:

– Вона здається дуже романтичною натурою, сестро, ви так не вважаєте? Це та категорія жінок, з якими завжди трапляються цікаві речі.

– І багато з нею трапилось? – уточнила я.

– Ну, її перший чоловік загинув на війні, коли їй було лише двадцять. Я думаю, це дуже зворушлива і романтична історія, а ви?

– Завжди є хтось, хто приймає калюжу за озеро, – сухо сказала я.

– О, сестро! Яке дивовижне спостереження!

І воно відповідає дійсності. Я від стількох жінок чула: «Ох, якби лишень Дональд – або Артур – або, вставте будь-яке ім’я, – був живий!» І я іноді думаю, що якби воно так і сталося, то він, найімовірніше, виявився б товстим, приземленим, запальним чоловіком середнього віку.

Темніло, і я запропонувала спуститися. Місіс Меркадо погодилась і запитала, чи не бажаю я побачити лабораторію.

– Мій чоловік зараз там, працює.

Я відповіла, що охоче сходжу туди, і ми пішли. Світло в приміщені горіло, але нікого там не було. Місіс Меркадо показала мені деякі прилади і мідні прикраси, з якими працювали археологи, а також кістки, покриті воском.

– І куди подівся Джозеф? – дивувалася місіс Меркадо.

Вона зазирнула до креслярської, де працював Кері. Коли ми ввійшли, він навіть не подивився на нас, і мене вразив вираз надзвичайної напруженості на його обличчі. У мене одразу сяйнула думка: «Цей чоловік ледве стримується. Ще трохи, і він зірветься». І я згадала, що хтось мені вже казав про його напруженість.

Коли ми виходили, я повернула голову і кинула на нього останній погляд. Він схилився над аркушем паперу, міцно стиснувши губи, і туго натягнута на кістках шкіра знову, але цього разу ще сильніше, нагадала мені «голову мерця». Можливо, це було марення, але я подумала, що він схожий на старовинного лицаря, який збирається в бій і знає, що загине.

І знову я відчула його привабливість – таку надзвичайну і таку незбагненну.

Містера Меркадо ми знайшли у вітальні. Він пояснював місіс Лайднер деталі якогось нового робочого методу. Вона сиділа на дерев’яному стільці з прямою спинкою, вишиваючи квіти нитками з тонкого шовку, і мене знову вразив її дивний, тендітний, неземний вигляд. Вона здавалася радше казковою істотою, ніж людиною з плоті та крові.

Місіс Меркадо заговорила своїм високим і пронизливим голосом:

– А, ось ти де, Джозефе. Ми думали, що знайдемо тебе у лабораторії.

Він аж підскочив, і вигляд у нього був збентежений і розгублений, ніби поява дружини зруйнувала магічне закляття. Затинаючись, він пробелькотів:

– Я… я маю іти. Я саме… саме…

Він не закінчив фразу, а просто розвернувся до дверей.

Місіс Лайднер промовила своїм м’яким тягучим голосом:

– Ви повинні розповісти мені все до кінця, іншим разом. Це було дуже цікаво.

Вона звела на нас очі, досить мило, хоч і відсторонено, усміхнулась і знову схилилася над вишивкою.

За хвилину-дві вона сказала:

– Сестро, там є книжки. На будь-який смак. Оберіть собі й сідайте.

Я підійшла до книжкової полиці. Місіс Меркадо затрималася на кілька хвилин, а потім різко розвернулась і вийшла. Коли вона проходила повз мене, я побачила її обличчя, і воно мені не сподобалося. Здавалося, вона аж шаленіє від люті.

Мимоволі я згадала деякі речі щодо місіс Лайднер, на які мені натякала місіс Келсі. Не хотілося вірити в їхню правдивість, бо місіс Лайднер мені подобалась, але я однаково замислилася, чи не може бути у словах місіс Келсі дещиці істини.

Я не вважала, що місіс Лайднер сама в усьому винна, але факт залишався фактом: ані незугарна міс Джонсон, ані ця посередня мала злючка місіс Меркадо не могли з нею зрівнятися ні у шармі, ні у привабливості. Адже чоловіки залишаються чоловіками, хай де вони є. Завдяки своїй професії я швидко навчилася це помічати.

Меркадо, звісно, був для місіс Лайднер порожнім місцем, і я не вважаю, що її дійсно турбували його почуття, а от його дружину вони турбували. Якщо я не помиляюся, вона була не прихильна до місіс Лайднер і, якби могла, одразу насолила б їй.

Я подивилася на місіс Лайднер, що сиділа на стільці й вишивала свої гарні квіти – така далека і така відсторонена. Я відчувала, що повинна попередити її. Я гадала, що, можливо, вона не знає, наскільки дурними, необґрунтованими та жорстокими можуть бути ревнощі та ненависть і як мало потрібно, щоб вони спалахнули.

І тоді я сказала собі: «Емі Лезерен, ти ідіотка. Місіс Лайднер не дурна. Їй близько сорока, якщо вже не стукнуло, і вона, певно, знає про життя все».

Але я відчувала, що все-таки, можливо, вона не знає.

Вона мала такий дивний та незайманий вигляд.

Мені стало цікаво, яким було її життя. Я знала, що вона вийшла заміж за доктора Лайднера лише два роки тому. А за словами місіс Меркадо, її перший чоловік помер десь п’ятнадцять років тому.

Я підійшла і сіла біля неї з книжкою, але незабаром пішла мити руки перед вечерею. Страва була справді смачною – подали відмінне карі. Усі полягали спати рано, і я цьому зраділа, бо дуже втомилася.

Доктор Лайднер провів мене у кімнату, щоб перевірити, чи в мене є все необхідне.

Він тепло потиснув мені руку і гаряче запевнив мене:

– Ви їй подобаєтесь, сестро. Ви одразу змогли схилити її до себе. Я такий радий. Відчуваю, тепер усе буде добре.

Його завзяття було майже як у малого хлопчика.

Я також відчувала, що подобаюся місіс Лайднер, і була цим задоволена.

Але я не надто поділяла його оптимізм. Я відчувала, що в цій історії є щось більше, ніж відомо навіть йому.

Так, було щось – але я не могла вхопити, що саме. Утім, воно висіло в повітрі.

Ліжко в мене було зручне, але я не спала. Занадто багато міркувала.

Я постійно прокручувала в думках слова з вірша Джона Кітса, які мені довелося вчити у дитинстві. Я намагалася пригадати весь вірш, але постійно припускалася помилок, і це мене дратувало. Я завжди ненавиділа цей вірш – гадаю, тому, що мені довелося його вчити, хоча я цього не бажала. Але чомусь коли я прокинулася в темряві, то вперше побачила в його рядках якусь красу.

«Нещасний, чом ти помарнів, / Чом – як там далі? – день у день блукаєш сам?»[7] Я вперше уявила собі обличчя лицаря, це було обличчя містера Кері – похмуре, напружене, бронзове обличчя, як у декого з тих бідних юнаків, що їх я бачила дівчинкою, під час війни… і мені стало шкода його… а потім я знову заснула і побачила, що La Belle Dame Sans Merci[8] – це місіс Лайднер, і вона нахилилась убік, сидячи на коні й тримаючи в руках вишивку з квітами, – і раптом кінь спіткнувся, і скрізь лежали шматочки кісток, покриті воском. А далі я прокинулася, вся покрита гусячою шкірою, затремтіла і сказала собі, що після карі на ніч мені завжди сняться кошмари.

Розділ сьомий. Людина біля вікна

Гадаю, я краще одразу поясню: у цій історії не буде жодного місцевого колориту. Я нічого не знаю про археологію і не думаю, що хочу дізнатися. Морочитися з людьми, які давно померли, та ще й у місцях, про які всі забули, – ця праця для мене позбавлена сенсу. Містер Кері казав мені, що я не маю археологічного хисту, і, напевно, він мав цілковиту рацію.

Першого ж ранку після мого приїзду містер Кері запитав, чи хотіла б я завітати до палацу, який він… планував, як він висловився. Хоча я не можу зрозуміти, як можна планувати те, що трапилося так давно! Ну, я сказала, що охоче прийму його запрошення, і, правду кажучи, я з нетерпінням чекала на екскурсію. Адже виявилося, що цьому палацу майже три тисячі років. Мені було цікаво, які палаци зводили в ті часи і чи подібні вони до фотографій з розкопок гробниці Тутанхамона. Але зрештою – і в це складно повірити – я не побачила геть нічого, крім багнюки! Брудні стіни з мулу заввишки десь із кілька футів – от і все, що мені показали. Містер Кері провів мене туди і розповідав у подробицях, яке чудове це було подвір’я і який вигляд мали деякі покої, тут і на верхньому поверсі, і безліч інших кімнат, що виходили на центральний двір. А я тільки й могла подумки повторювати: «Але звідки він усе це знає?» Хоча, звичайно, я занадто ввічлива, щоб дійсно таке спитати. І я можу вам зізнатися, що я була така розчарована! Ці розкопки для мене здавалися не чим іншим, як багнюкою: ані мармуру, ані золота, ані чогось красивого – та з будинку моєї тітки у Кріклвуді вийшла б значно приголомшливіша руїна! А ті древні ассирійці, або хто вони там були, ще називали себе царями! Показавши мені стародавній «палац», містер Кері передав мене отцеві Лавіньї, і той показав мені решту кургану. Я трохи побоювалась отця Лавіньї, який був іноземним ченцем і мав такий глибокий голос і все таке, – але він виявився дуже доброю людиною, хоча і трохи відстороненою. Іноді я відчувала, що для нього все це було не набагато реальнішим, аніж для мене.

Пізніше місіс Лайднер пояснила мені байдужість отця до розкопок. Вона сказала, що його цікавили лише, як вона їх називала, «писемні документи». Вони, ці чудернацькі люди, писали все на глині, наносячи на неї язичницькі символи, але досить зрозуміло. Збереглися навіть шкільні таблички: вони містили настанови вчителя на одній стороні й відповідь учня на звороті. Зізнаюся, це мене більше зацікавило: якось це більш по-людськи – коли ви розумієте, про що я. Отець Лавіньї обійшов зі мною розкопки і показав мені, де стояли храми, де – палаци, а де – приватні будинки, а також привів мене на місце, яке, за його словами, було раннім аккадським кладовищем. Він розмовляв у дивний, уривчастий спосіб – просто кидав шматок інформації, а потім перестрибував до іншої теми.

Він сказав:

– Дивно, що ви сюди приїхали. Що, місіс Лайднер дійсно хвора?

– Не зовсім хвора, – обережно відповіла я.

Він продовжив:

– Вона дивна жінка. І, думаю, небезпечна.

– Що ви маєте на увазі? – здивувалась я. – Небезпечна? У чому вона небезпечна?

Він задумливо похитав головою.

– Гадаю, вона безжальна, – мовив він. – Так, я думаю, вона може бути абсолютно безжальною.

– Вибачте мені, будь ласка, – обурилась я, – але я вважаю, ви говорите дурниці.

Він похитав головою і заперечив:

– Ви не знаєте жінок так, як їх знаю я.

Я подумала, що це просто смішно – почути таке від ченця. Так, звичайно, я припускаю, що він, можливо, чув багато чого у сповідях. Утім, його заява спантеличила мене, бо я не була впевнена, чи можуть ченці сповідувати, чи це лише обов’язок священиків. Я вважала його ченцем через довгу вовняну рясу – якою він підмітав бруд, – а також через чотки і все таке!

– Так, вона може бути нещадною, – вів далі отець Лавіньї. – Я в цьому абсолютно впевнений. А втім, хоча вона така жорстка – як камінь, як мармур, – усе-таки вона боїться. Але чого саме?

А це, подумала я, воліли б знати ми всі!

Принаймні, можливо, знав її чоловік, але навряд чи хтось іще.

Раптом отець Лавіньї подивився на мене своїми пронизливими, темними очима.

– Тут дивно? На вашу думку, щось тут не так? Чи все цілком природно?

– Не цілком природно, – подумавши, визнала я. – Жити тут досить приємно, якщо говорити про побутові речі, але відчуття не дуже комфортні.

– Мені також тут не затишно. Я гадаю, – його іноземний акцент раптом став помітніший, – що щось назріває. Доктор Лайднер теж сам на себе не схожий. Його також щось непокоїть.

– Здоров’я його дружини?

– Мабуть, так. Але є щось більше. Існує… як мені це сказати… тривожність.

І так воно й було: я теж відчувала тривожність.

На той момент наша бесіда закінчилася, бо до нас підійшов доктор Лайднер. Він показав мені могилу дитини, яку археологи щойно розкопали. Вона мала досить жалюгідний вигляд: маленькі кістки, горщик або два, і трохи маленьких крупинок, які, за словами доктора Лайднера, були намистом із бісеру.

Розсміятися мене змусили робітники. Я ніколи не бачила такої кількості опудал: усі в довгих спідницях і ганчір’ї, а голови у них були перев’язані так, ніби у них боліли зуби. І щоразу, коли вони ходили сюди-туди, несучи кошики з землею, вони починали співати – принаймні, я гадаю, це мав бути спів – дивний монотонний спів, який лунав знову і знову. Я помітила, що у більшості очі були у жахливому стані: усі вкриті виділеннями, а один чи два робітники взагалі здалися мені напівсліпими. Я саме думала про те, які ж вони жалюгідні, коли раптом доктор Лайднер сказав: «Досить привабливі чоловіки, чи не так?» І я подумала – в якому дивному світі ми живемо і як дві різні людини можуть бачити в тому самому абсолютно різні речі. Я це не дуже добре висловила, але ви можете здогадатися, що я мала на увазі.

За деякий час доктор Лайднер сказав, що збирається повернутися додому на ранкову чашку чаю. Тож ми з ним пішли назад, і він розповів мені деякі речі про розкопки. Завдяки його поясненням я змінила свою точку зору. Я начебто почала бачити: як усе було раніше – усі ці вулиці та будинки, і він показав мені печі, де колись пекли хліб, і сказав, що араби й нині використовують такі ж.

Коли ми повернулися до будинку, місіс Лайднер уже встала з ліжка. Сьогодні вона мала кращий вигляд, не здавалася такою худою та втомленою. Чай принесли майже одразу, і доктор Лайднер розповів їй про те, що він знайшов уранці на розкопках. Потім повернувся до роботи, а місіс Лайднер запитала мене, чи не хотіла б я побачити деякі знахідки, які вони встигли зібрати на той момент. Звичайно, я сказала «так», і вона повела мене у кімнату старожитностей. Навколо лежало багато речей, і мені здалося, що це все здебільшого розбиті горщики, або ж ті, які були або зібрані під реставрацію, або вже склеєні. Я тоді подумала, що все це можна просто викинути.

– Боже, Боже, – зітхнула я, – шкода, що всі вони такі побиті, чи не так? Чи справді їх варто зберігати?

Місіс Лайднер легенько всміхнулась і сказала:

– Тільки Ерікові цього не кажіть. Горщики цікавлять його більше, ніж будь-що на світі, деякі з них – це найдавніші речі, які ми маємо, і, можливо, їм аж сім тисяч років.

І вона пояснила мені, що деякі уламки знайшли у дуже глибокому розрізі основи пагорба і що тисячі років тому їх розбили і зашарували бітумом – отже, ще тоді люди цінували свої речі так само, як і в наші дні.

– А зараз, – продовжила вона, – я покажу вам щось більш захопливе.

І вона зняла з полиці коробку і показала мені розкішний золотий кинджал з темно-синім камінням у руків’ї.

Я аж скрикнула від захвату.

Місіс Лайднер розсміялася.

– Так, золото всім подобається! За винятком мого чоловіка.

– А чому доктор Лайднер його не любить?

– Ну, по-перше, воно дорого коштує. Ми повинні заплатити робітникам, які його знайшли, стільки ж, скільки важить золото у знахідці.

– Боже милостивий! – вигукнула я. – Але чому так?

– О, так заведено. Ми таким чином запобігаємо крадіжкам. Розумієте, якби вони його вкрали, то дивилися б на нього не як на археологічну цінність, а як на предмет з дорогоцінних металів. Тому вони його розплавили б. Тож ми заохочуємо їх бути чесними.

Вона зняла ще один піднос і показала мені справді красиву золоту чашу з вибитими на ній баранячими головами.

Я знову скрикнула.

– Розкішна, чи не так? Вона зберігалась у могилі правителя. Ми натрапляли й на інші царські могили, але більшість із них були пограбовані. Ця чаша – наша найдорожча знахідка. Вона – одна з найчудовіших старожитностей з-поміж усіх знайдених. Період раннього Аккаду. Унікальна річ.

Раптом, насупившись, місіс Лайднер піднесла чашу до очей і обережно пошкребла її нігтем.

– Як незвично! На ній насправді віск. Хтось, мабуть, був тут зі свічкою.

Вона відірвала маленьку лусочку і повернула чашу на місце.

Після цього вона показала мені кілька химерних маленьких теракотових статуеток – але більшість із них вразили мене своєю непристойністю. Ох і брудні ж думки були у цих давніх людей, маю сказати!

Коли ми повернулися на веранду, там сиділа місіс Меркадо і лакувала нігті. Вона тримала їх перед собою, захоплюючись ефектом. Я подумала собі, що нічого огиднішого за цей оранжево-червоний колір навіть уявити не можна.

Місіс Лайднер принесла з собою з кімнати старожитностей дуже тендітне маленьке блюдце, розбите на кілька шматочків, і зараз вона почала збирати їх докупи. Я спостерігала за нею хвилину чи дві, а потім запитала, чи можу я допомогти.

– О, так, тут ще є багато!

Вона принесла велику кількість розбитих гончарних виробів, і ми почали працювати. Незабаром я захопилася процесом, і вона похвалила мої здібності. Гадаю, у більшості медсестер спритні пальці.

– Які всі зайняті, – фиркнула місіс Меркадо. – Тепер я почуваюся такою жахливою ледаркою. Звісно, я і є ледарка.

– Чом би й не поледарювати, якщо вам це так подобається? – промовила місіс Лайднер на диво байдужим тоном.

О дванадцятій ми обідали. Згодом доктор Лайднер та містер Меркадо почали чистити глиняний посуд, наливаючи на нього розчин соляної кислоти. Один із горщиків виявився чудового сливового кольору, а на іншому з’явився візерунок бичачих рогів. Я ніби побачила фокус: увесь сухий бруд, який не можна прибрати за допомогою навіть дуже ретельного миття, спінився і випарився.

Містер Кері та містер Колман повернулися до розкопок, а містер Райтер пішов у фотомайстерню.

– Що ти робитимеш, Луїзо? – запитав доктор Лайднер у своєї дружини. – Може, поспиш трохи?

Я зрозуміла, що місіс Лайднер зазвичай відпочиває після обіду.

– Я полежу близько години. А потім, можливо, піду прогулятися.

– Добре. Медсестра піде з тобою, чи не так?

– Звичайно, – кивнула я.

– Ні, ні, – раптом заперечила місіс Лайднер, – мені подобається гуляти наодинці. Сестра не повинна нескінченно чергувати біля мене, не випускаючи з очей.

– Але я б хотіла пройтись, – наполягала я.

– Ні, справді, я бажаю, щоб ви залишилися тут. – Вона вимовила це твердо, майже беззаперечно. – Мені потрібно іноді залишатися на самоті. Справді потрібно.

Я, звичайно, не наполягала. Але коли і собі пішла трошки подрімати, то вельми дивувалася, що місіс Лайднер, з її лякливістю, так несамовито бажає ходити без будь-якого супроводу.

Коли о пів на третю я вийшла зі своєї кімнати, надворі нікого не було, крім маленького слуги з великою мідною ванною, який мив гончарні вироби, та містера Еммота, який сортував і розкладав їх. Коли я рушила до них, крізь арку ввійшла місіс Лайднер. Вона здавалася жвавішою, ніж досі. Її очі блищали, і вона мала бадьорий і майже веселий вигляд.

Доктор Лайднер вийшов із лабораторії й підійшов до дружини, щоб показати великий таріль з бичачими рогами.

– Доісторичні рівні надзвичайно плідні, – повідомив він. – Цей сезон неймовірно гарний. Знайти цю гробницю на самому початку робіт – справжня вдача. Єдина людина, яка може скаржитися, – це отець Лавіньї. Досі ми майже не знаходили табличок.

– Він, здається, не дуже багато працював із тими, що у нас є, – сухо зауважила місіс Лайднер. – Можливо, Лавіньї – чудовий епіграфіст, але надзвичайно ледачий. Він проводить увесь свій час після обіду в ліжку.

– Так, ми сумуємо за Бердом, – погодився з нею доктор Лайднер. – А цей чоловік мене трохи вражає своєю неортодоксальністю, хоча, звичайно, не мені судити. Але один чи два його переклади щонайменше здивували мене. Я просто не можу повірити, наприклад, що він має рацію стосовно того напису на цеглі, але, мабуть, він щось знає…

Після чаю місіс Лайднер запитала мене, чи хотіла б я прогулятися з нею до річки. Я подумала, що, можливо, вона боїться, що образила мене, відмовившись від мого супроводу після обіду.

Я хотіла, щоб вона зрозуміла: я не така чутлива, – тому одразу погодилася.

Це був прекрасний вечір. Стежка вела між полями ячменю, а потім повз квітучі фруктові дерева. Нарешті ми підійшли до краю Тигру. Одразу ж ліворуч від нас виник пагорб на місці стародавнього поселення; робітники співали свою дивну монотонну пісню. Трохи праворуч я побачила велике водяне колесо, яке видавало дивний звук, схожий на стогін. Спочатку цей звук неабияк нервував мене, але згодом він мені навіть сподобався і почав справляти на мене дивовижний заспокійливий ефект. За водяним колесом стояло село, де мешкала основна частина робітників, що приходили до нас.

– Тут красиво, чи не так? – зазначила місіс Лайднер.

– Тут дуже спокійно, – відповіла я. – Дивне відчуття – що я так далеко звідусіль.

– Далеко звідусіль, – повторила місіс Лайднер. – Так. Тут принаймні можна сподіватися на безпеку.

Я різко поглянула на неї, але зрозуміла: вона говорила більше до себе, ніж до мене, і, найімовірніше, вона не усвідомлювала, що її слова пролунали як одкровення.

Ми подалися назад, до будинку.

Раптом місіс Лайднер так сильно схопила мене за руку, що я ледь не скрикнула.

– Хто це, сестро? І що він робить?

На певній відстані попереду нас, саме там, де стежка пролягала біля будинку експедиції, стояв чоловік. На ньому був європейський одяг, і, здавалося, він стоїть навшпиньках і намагається зазирнути у вікно.

Ми не зводили з нього очей. Раптом він озирнувся, побачив, що ми за ним спостерігаємо, і одразу ж пішов у наш бік. Місіс Лайднер ще сильніше стиснула мою руку.

– Сестро, – прошепотіла вона. – Сестро…

– Усе гаразд, люба, усе гаразд, – заспокійливо промовила я.

Чоловік зрівнявся з нами і пройшов повз. Він був іракцем, і щойно місіс Лайднер побачила його зблизька, вона з полегшенням зітхнула.

– Він лише місцевий, – сказала вона.

Ми пішли собі далі. Проходячи повз будинок, я поглянула на вікна. Вони були не лише заґратовані, а й перебували занадто високо від землі, щоб можна було зазирнути в приміщення: рівень землі тут був нижчий, ніж усередині двору.

– Мабуть, він зробив це зі звичайної цікавості, – припустила я.

Місіс Лайднер кивнула.

– Усе так. Але я на хвилину подумала…

Вона замовкла.

Я думала про себе: «Ви подумали – про що? Ось що я хотіла б знати. Про що ви думали?»

Але тепер я вже знала точно: місіс Лайднер боїться певної людини з плоті й крові.

Розділ восьмий. Нічна тривога

Трохи важко визначити точно, які події слід виокремити з того, що трапилося за тиждень, відколи я прибула до Тель-Ярімджі.

Озираючись на той час і виходячи з моїх теперішніх знань, я бачу безліч маленьких ознак та прикмет, до яких я тоді була зовсім сліпою.

Однак, бажаючи розповісти історію належним чином, я думаю, мені слід спробувати відновити той стан, в якому я тоді перебувала, – спантеличеної, стривоженої жінки, сповненої підозр, що щось не так, і ці підозри міцнішали кожного дня.

Бо в одному я не сумнівалася: дивне відчуття напруження і скутості – не вигадка. Воно відповідало дійсності. Навіть нечутливий Білл Колман одного разу зазначив:

– Це місце змушує мене нервуватися, – почула я його скарги. – Вони завжди такі похмурі?

Він звертався до Девіда Еммота, іншого помічника. Містер Еммот мені радше подобався: я була впевнена, що його мовчазність не є ознакою недружності. У ньому відчувалося щось непохитне і заспокійливе у цій атмосфері загальної непевності, коли ніхто не знав, що саме відчували чи думали інші.

– Так, – сказав він у відповідь містерові Колману. – Цього разу все не так, як торік.

Але більше на цю тему він нічого не додав і взагалі не говорив більше.

– Я не можу зрозуміти, що ви, власне кажучи, маєте на увазі, – роздратовано буркнув містер Колман.

Еммот знизав плечима, але не відповів.

У мене сталася досить пізнавальна розмова з міс Джонсон. Ця жінка мені дуже сподобалась: вона здалася мені обдарованою, практичною та розумною людиною. До того ж мені впало в око її відверте поклоніння таланту доктора Лайднера.

Користуючись нагодою, вона розповіла мені історію його життя з юних днів. Вона знала кожне місце, де він проводив розкопки, і результати цих розкопок. Я майже наважуся присягнути, що міс Джонсон могла процитувати кожну лекцію, яку він коли-небудь читав, бо вважала його, як вона мені зізналася, найкращим з нині живих археологів.

– І водночас він такий простий. Такий… не сьогосвітній. Йому зовсім не властива зарозумілість. Тільки справді чудова людина може бути такою простою.

– Досить точно підмічено, – погодилась я. – Великим людям не потрібно підкреслювати свою значущість.

– І він такий безтурботний… я не можу передати вам, як весело ми проводили час у перші роки, коли приїздили сюди, – він, Річард Кері та я. Ми були такою щасливою компанією. Звичайно, Річард Кері працював із ним до цього, у Палестині. Їхній дружбі вже десять років. Ну а я знаю його вже майже сім.

– Який вродливий чоловік, цей містер Кері, – зауважила я.

– Так, гадаю, так воно і є.

Вона промовила це досить різко.

– Але він трохи замкнений, чи не так?

– Він раніше таким не був, – швидко відповіла міс Джонсон. – Це лише відтоді…

Вона несподівано замовкла.

– Лише відтоді… – повторила я, спонукаючи її говорити далі.

– Ну, то я так. – Міс Джонсон багатозначно знизала плечима. – Зараз багато чого змінилося.

Я не відповіла. Я сподівалася, що вона продовжить – і так воно і сталося, – але перед тим як висловити свої зауваження, вона розсміялася, ніби бажаючи зменшити їхню важливість.

– Боюся, я досить консервативна і старомодна людина. Я іноді думаю, що, коли дружині археолога не дуже цікаві всі ці розкопки, з її боку було б розумніше не супроводжувати експедицію. Це часто призводить до суперечок.

– Місіс Меркадо… – припустила я.

– А, ви про неї! – Міс Джонсон відмахнулася від мого припущення. – Я мала на увазі місіс Лайднер. Вона дуже чарівна жінка, і можна зрозуміти, чому доктор Лайднер «запав на неї» – якщо використовувати жаргон. Але я не можу не відчувати, що вона тут не на місці. Луїза порушує тутешні порядки.

Тож міс Джонсон погодилася з місіс Келсі, що саме місіс Лайднер відповідає за напружену атмосферу. Але звідки взялися страхи самої місіс Лайднер?

– І вона порушує його спокій, – палко додала міс Джонсон. – Звичайно, я… ну, як вірний, але ревнивий старий пес. Мені не подобається бачити його таким стомленим і стурбованим. Він мав би повністю зосередитися на роботі, а не займатися дружиною та її дурними страхами! Якщо вона боїться їздити до таких Богом покинутих місць, краще б вона залишилася в Америці. Я терпіти не можу людей, які приїжджають на місце і там нічого не роблять, тільки скаржаться!

А потім, трохи злякавшись, що сказала більше, ніж хотіла, вона додала:

– Звісно, я дуже нею захоплююся. Вона прекрасна жінка і до того ж може бути дуже чарівною, коли захоче.

І більше вона до цієї теми не поверталася.

Мені подумалось, що всюди і завжди те саме: де збирається кілька жінок, одразу з’являються ревнощі. Міс Джонсон відверто не любила дружину свого шефа (це, мабуть, природно), а місіс Меркадо, якщо я не помилялася, її навіть ненавиділа.

Іншою людиною, якій не подобалася місіс Лайднер, була Шейла Райлі. Вона приїздила на розкопки кілька разів: один раз – машиною і двічі – разом із молодим чоловіком на коні (я маю на увазі, звичайно, двох коней). Я чогось підозрювала, що вона мала слабкість до мовчазного молодого американця, Еммота. Коли він чергував на розкопках, вона зазвичай залишалася потеревенити з ним, і я думала, що він теж захоплюється нею.

Одного разу місіс Лайднер прокоментувала це за обідом – як мені здалося, досить нерозсудливо.

– Донька Райлі досі полює на Девіда, – коротко розсміявшись, сказала вона. – Бідолашний Девід, вона переслідує тебе навіть на розкопках! Яка нерозумна дівчинка!

Містер Еммот не відповів, але навіть засмага не змогла приховати, як почервоніло його обличчя. Він підвів голову і подивився просто їй в очі – таким… дуже дивним поглядом – прямим, стійким, наче з викликом.

Вона ледь-ледь усміхнулась і відвела погляд.

Я почула, як отець Лавіньї щось пробурмотів, але коли я спитала його: «Що, вибачте?» – він просто похитав головою і нічого не відповів.

Після цього, того ж дня, містер Колман сказав мені:

– Річ у тім, що я спочатку занадто сильно не любив місіс Л. Вона затикала мені рота кожного разу, коли я щось хотів сказати. Але зараз я почав краще її розуміти. Вона одна з найдобріших жінок, яких я коли-небудь зустрічав. Коли ви опиняєтеся в її товаристві, то, навіть не усвідомлюючи цього, починаєте розповідати їй усі безглузді історії, в які коли-небудь потрапляли. Я знаю, у неї зуб на Шейлу Райлі, але ж Шейла раз чи два була з нею диявольськи грубою. Це найгірший недолік Шейли – вона не вміє поводитися. І норов у неї, наче у фурії!

У це я цілком могла повірити. Доктор Райлі розпестив її.

– Звісно, вона дуже впевнена у собі, адже вона – єдина молода жінка у цьому місці. Але це не виправдовує її тону в розмові з Луїзою: ніби місіс Лайднер для неї – двоюрідна бабуся. Місіс Л. уже не зовсім дівчинка, але вона пекельно красива жінка. Луїза схожа на тих казкових жінок, які виходять із болота з вогнями і заманюють нас. – І він гірко додав: – Ви не скажете про Шейлу, що вона когось заманює. Усе, що вона вміє, – це водити хлопців за носа.

Я пригадую лише два інші випадки, про які варто сказати.

Перший – коли я йшла до лабораторії по ацетон, щоб почистити пальці, які стали липкими від клеєння керамічних виробів. Містер Меркадо сидів у кутку, похиливши голову на руки, і я подумала, що він спить. Я взяла потрібну мені пляшку і пішла геть.

Того ж вечора, на мій превеликий подив, місіс Меркадо раптом накинулася на мене.

– Ви брали пляшку ацетону в лабораторії?

– Так, – відповіла я, – взяла.

– Але ж вам добре відомо, що в кімнаті старожитностей завжди зберігається пляшечка.

Сказано це було досить сердито.

– Справді? Я не знала.

– Гадаю, усе ви знали! Вам просто закортіло понишпорити там. Я знаю, які ви – медсестри.

Я витріщилася на неї.

– Я не знаю, про що ви кажете, місіс Меркадо, – з гідністю відповіла я, – але я не люблю нишпорити.

– Ні! Звичайно ж ні. Гадаєте, я не знаю, для чого ви тут?

Правду кажучи, на хвилину чи дві я подумала, що вона, напевно, випила. Я пішла, не промовивши більше ні слова. Але мені здалось, що це дуже дивно.

В іншому випадку нічого особливого не було. Я намагалася спокусити цуценя шматочком хліба. Але воно виявилося дуже боязким, адже всі арабські собаки переконані, що від людини не слід очікувати нічого доброго. Воно побігло геть, а я пішла за ним крізь арку і зайшла за ріг будинку. Я так швидко це зробила, що несподівано наскочила на отця Лавіньї та ще одного чоловіка, який стояв поруч. І тільки за хвилину я збагнула, що той інший чоловік саме той, хто намагався зазирнути у вікно, коли ми з місіс Лайднер помітили його.

Я перепросила, а отець Лавіньї всміхнувся і, попрощавшись з іншим чоловіком, пішов зі мною додому.

– Ви знаєте, – почав він, – мені дуже соромно. Я вивчаю східні мови, але ніхто з робітників на розкопках не може мене зрозуміти! Це принизливо, розумієте? Я намагався поспілкуватись арабською мовою з тим чоловіком, який живе тут, у місті, щоб перевірити свій рівень знань, – але мені це не дуже вдалося. Лайднер каже, що моя арабська занадто правильна.

Ось і вся історія. Але у мене просто з голови не йшло, що дивно, чому той чоловік усе-таки тинявся навколо будинку.

Тієї ж ночі у нас трапився переполох.

Мабуть, було близько другої години ночі. У мене сторожкий сон, як і в більшості медсестер, тож коли в мою кімнату відчинилися двері, я прокинулась і негайно сіла в ліжку.

– Сестро, сестро!

Це був голос місіс Лайднер – низький і наполегливий.

Я тернула сірником і запалила свічку.

Жінка, одягнена у довгий синій халат, завмерла біля дверей, наче її паралізувало від жаху.

– У кімнаті поруч із моєю хтось є… Я чула, як там хтось шкребеться по стіні.

Я зіскочила з ліжка і підійшла до неї.

– Усе гаразд, – запевнила її я, – я тут. Не бійтеся, моя люба.

– Покличте Еріка, – прошепотіла вона.

Я кивнула, вибігла назовні й постукала у його двері. За хвилину він був із нами. Місіс Лайднер сиділа на моєму ліжку і хапала ротом повітря.

– Я чула його, – прошепотіла вона, – я чула, як він шкребеться по стіні.

– Хтось є у кімнаті старожитностей? – скрикнув доктор Лайднер.

Він швидко вибіг, і в моїй голові промайнуло, як по-різному реагують ці двоє. Страх місіс Лайднер був цілком особистим, але розум доктора Лайднера змусив його бігти до своїх коштовних скарбів.

– Кімната старожитностей! – ахнула місіс Лайднер. – Звісно ж! Як безглуздо з мого боку!

Вона встала з ліжка, сильніше загорнулася в халат і веліла мені піти з нею.

Ми прибули у кімнату старожитностей і знайшли там доктора Лайднера та отця Лавіньї. Той також прибіг сюди, щоб перевірити, чи все гаразд, коли почув шум, і йому навіть здалося, що у цій кімнаті горіло світло. Він затримався, щоби взути капці й схопити факел, але коли прийшов сюди, тут уже нікого не було. До того ж двері були належним чином зачинені, як і годиться вночі.

І поки він перевіряв, чи нічого не вкрадено, до нього приєднався доктор Лайднер.

Більше нічого дізнатися не вдалося. Зовнішня брама була замкнена. Охоронці присягалися, що ніхто не міг потрапити ззовні, але оскільки вони, ймовірно, міцно спали, це пролунало непереконливо. Жодного сліду зловмисника вони не знайшли, і всі скарби лежали на своїх місцях.

Цілком можливо, що місіс Лайднер збентежив шум, який зчинив отець Лавіньї, знімаючи ящики з полиць, коли намагався переконатися, що все в порядку.

З іншого боку, сам отець Лавіньї був упевнений, що: (а) почув кроки людини, яка проходила повз його вікно, і (б) побачив мерехтіння світла, можливо факела, у кімнаті старожитностей.

Більше ніхто нічого не чув і не бачив.

Цей інцидент має велике значення в моїй розповіді, оскільки назавтра він спонукав місіс Лайднер розповісти мені все, що було у неї на душі.

Розділ дев’ятий. Розповідь місіс Лайднер

Ми щойно закінчили обід, і місіс Лайднер, як завжди о цій порі, пішла до своєї спальні відпочивати. Я влаштувала її в ліжку, підклавши їй безліч подушок і давши книжку, і вже виходила з кімнати, аж раптом вона мене покликала.

– Не йдіть, сестро, я хочу вам дещо розповісти.

Я повернулася до кімнати.

– Зачиніть двері.

Я підкорилася.

Місіс Лайднер встала з ліжка і почала ходити по кімнаті. Я зрозуміла, що вона збирається щось вирішити, і мені не хотілося цей процес перебивати. Вона відверто вагалася.

Нарешті вона, здається, досить заспокоїлася, різко розвернулася до мене і сказала:

– Сідайте.

Я тихенько сіла за стіл. Вона нервово почала:

– Ви, напевно, ламаєте собі голову над тим, що трапилося?

Я просто кивнула, нічого не відповівши.

– Я вирішила розповісти вам усе! Я мушу це сказати комусь, або я втрачу розум.

– Так, – погодилась я, – гадаю, це насправді було б дуже добре. Не так уже й просто зрозуміти, що краще зробити, коли тебе тримають у невіданні.

Місіс Лайднер перервала свою тривожну ходу і подивилася на мене.

– Чи вам відомо, чого я боюся?

– Якогось чоловіка, – відповіла я.

– Так, але я не сказала «кого», я сказала «чого».

Я чекала. Вона продовжила:

– Я боюся, що мене вб’ють!

Ну нарешті вона це сказала. Я не збиралася демонструвати великого занепокоєння, адже місіс Лайднер і так була занадто близько до істерики.

– Боже мій, – ахнула я, – і це все?

Раптом вона розсміялася. Вона сміялася й сміялася, аж сльози бігли по її обличчю.

– Як ви це сказали! – задихалася вона. – Як ви це сказали…

– Ну досить, досить, так не годиться, – різко сказала я.

Я всадила її на стілець, підійшла до умивальника, дістала холодну губку і обмила їй лоба і зап’ястя.

– Ну, все, годі дуркувати, – суворо промовила я, – тепер розкажіть мені все спокійно та зважено.

Це остудило місіс Лайднер. Вона сіла рівно і заговорила своїм звичайним голосом.

– Ви просто скарб, а не медсестра, – зізналася вона, – ви змушуєте мене почуватися так, ніби мені шість років. Я вам усе розповім.

– От і добре, – погодилась я, – не поспішайте, часу в нас удосталь.

І вона почала розповідати – повільно і зважуючи кожне слово.

– Коли я була дівчиною двадцяти років, то вийшла заміж. За юнака, який працював в одному з наших міністерств. Це було 1918 року.

– Я знаю, – кивнула я, – місіс Меркадо говорила мені, що він загинув на війні.

Але місіс Лайднер похитала головою.

– Це вона так вважає. Усі так вважають. Але правда трохи інакша. Я, сестро, була нечувано патріотичною дівчиною, сповненою ідеалізму та ентузіазму. За кілька місяців після одруження я дізналася – через абсолютно непередбачуваний випадок, – що мій чоловік шпигує на користь Німеччини. Мені стало відомо, що саме надана ним інформація призвела до затоплення американського транспортного корабля та втрати сотень людських життів. Я не знаю, що б у цьому разі зробила більшість людей, але скажу вам, що зробила я – пішла прямісінько до батька, який у той час працював у Військовому відомстві, і розповіла йому правду. Так, Фредерік загинув на війні… його вбили в Америці – застрелили як шпигуна.

– О Боже, Боже мій! – скрикнула я. – Який жах!

– Так, – зітхнула місіс Лайднер, – це було жахливо. До того ж він був таким добрим, таким ніжним… увесь цей час… Але я жодної секунди не вагалася. Можливо, я помилилася.

– Це важко сказати, – приголомшено мовила я, – і маю визнати: я не впевнена, що сама зробила б у цьому разі.

– Те, що я вам розповіла, назавжди залишилося в межах відомства. А поза його межами всі вважають, що мій чоловік пішов на фронт і загинув там. До мене, як до вдови солдата, люди виявляли багато співчуття і доброти.

В її голосі мені почулася гіркота, і я кивнула, демонструючи підтримку.

– Багато чоловіків хотіли зі мною одружитися, але я завжди відмовляла. Я отримала занадто сильний шок. Не відчувала, що зможу колись знову комусь довіряти.

– Так, я можу собі уявити, що ви відчували.

– Але якось мені дуже сподобався один молодик. Я вагалася. І тут зі мною сталася дивовижна річ! Я отримала анонімного листа – від Фредеріка, – в якому було сказано: якщо я знову вийду заміж, то він мене вб’є!

– Від Фредеріка? Від вашого покійного чоловіка?

– Так. Звичайно, спершу я думала, що з’їхала з глузду або фантазую… Урешті-решт я пішла до батька, і він розказав мені правду. Виявляється, мого чоловіка не розстріляли. Він утік, але його втеча не принесла йому жодної користі, адже за кілька тижнів він потрапив у залізничну катастрофу і його опізнали серед інших загиблих. Мій батько приховав від мене факт його втечі, та оскільки чоловік однаково помер, він досі не бачив причин щось мені казати.

Місіс Лайднер вела далі:

– Але лист, який я отримала, відкривав абсолютно нові перспективи. Можливо, насправді мій чоловік ще живий? Мій батько вів цю справу з великою обачністю. І він заявив, що, наскільки можна бути впевненим, загиблий, якого поховали як Фредеріка, ним і був. Так, тіло було певною мірою спотворене, тому батько не міг говорити з абсолютною залізною впевненістю, але однаково твердо запевнив мене: Фредерік мертвий, а цей лист – жорстокий і злостивий розіграш.

– Але те саме траплялося не раз. Щойно в мене з’являвся залицяльник і все йшло до інтимних стосунків, то я одразу отримувала лист із погрозами.

– Написаний почерком вашого чоловіка?

Вона замислилася:

– Важко сказати напевне. У мене не залишилося жодного його листа, я могла покладатися лише на свою пам’ять.

– А в листі не було хоч якогось натяку або якихось особливих форм слів, які могли б запевнити вас у тому, що автор листа – ваш чоловік?

– Ні. Ми вживали певні особливі слова, наприклад прізвиська, і їх знали лише ми. Так от, якби я побачила в листі бодай одне з них, я була б абсолютно впевнена, що це він.

– Гм, – задумливо сказала я, – це дивно. Здається, це не ваш чоловік. Але хто ще міг би таке писати?

– У мене є одне припущення. У Фредеріка був молодший брат – на момент нашого шлюбу хлопчикові виповнилося років десять чи дванадцять. Він обожнював Фредеріка, а той був відданий йому. Хлопчика звали Вільям, і що з ним сталося потім, я не знаю. Я гадаю, цілком можливо, що, так фанатично обожнюючи свого брата, Вільям, коли виріс, зробив мене безпосередньо відповідальною за смерть Фредеріка. Він завжди ревнував брата до мене і, можливо, вигадав це все, щоби покарати мене.

– Так, це можливо, – погодилась я. – Дивовижно, як діти все запам’ятовують, коли отримують якусь травму.

– Я знаю. І можливо, цей хлопчик присвятив своє життя помсті.

– Будь ласка, продовжуйте.

– Більше розповідати майже нічого. Три роки тому я зустріла Еріка. До цього я бажала більше ніколи не виходити заміж. Але Ерік змусив мене змінити свою думку. Аж до самого дня нашого весілля я чекала на новий лист із погрозами. Але так і не отримала його. І я вирішила, що, можливо, той, хто писав їх, або помер, або втомився від своїх жорстоких розваг. Але за два дні після весілля я отримала це.

Підтягнувши до себе валізку, що лежала на столі, місіс Лайднер відкрила її, дістала лист і передала його мені.

Чорнило трохи зблідло. Лист був написаний жіночим на вигляд почерком, з нахилом праворуч.

Ти не послухалася. Тепер тобі не втекти. Ти повинна бути дружиною лише Фредеріка Боснера! Ти маєш померти.

– Я злякалася, але не так сильно, як раніше. Тепер, маючи Еріка, я почувалась у безпеці. Потім, за місяць, я отримала другого листа.

Ніщо не забуте. Я працюю над своїм планом. Ти повинна померти. Чого ж ти не послухалася?

– Чи ваш чоловік знає про це?

Місіс Лайднер повільно відповіла:

– Він знає, що мені погрожують. Після того, як прийшов другий лист, я показала чоловікові обидва. Він схилявся до думки, що це все містифікація. Або, можливо, хтось хоче мене шантажувати, удаючи, що мій перший чоловік живий.

Вона помовчала трохи, а згодом заговорила знову.

– За кілька днів після того, як я отримала другий лист, нам заледве вдалося уникнути смерті від отруєння газом. Хтось увійшов у нашу квартиру, коли ми спали, і відкрив газ. На щастя, я вчасно прокинулася, відчувши запах під час сну. Тоді ж я втратила нервову рівновагу. Я розповіла Ерікові, як мене роками переслідували, і додала, що впевнена: цей божевільний, хоч ким він був, дійсно бажає мене вбити. Тоді я вперше справді повірила, що це міг бути Фредерік. За його м’якістю завжди ховалося щось трохи безжальне.

Гадаю, Ерік усе-таки був занепокоєний менше, ніж я. Він хотів звернутися в поліцію. Але, звісно, я про це і чути не бажала. Урешті-решт ми домовились, що я поїду з ним сюди, а влітку мені доцільніше залишитися в Лондоні або Парижі, замість повертатися до Америки. Ми здійснили свій план, і все йшло добре. Я не сумнівалася: тепер усе буде гаразд. Зрештою, між мною та моїм ворогом зараз лежить половина земної кулі. І ось трохи більше трьох тижнів тому я отримала листа з іракською печаткою.

Місіс Лайднер передала мені третій лист.

Ти думала, що зможеш утекти. Ти помилилася. Ти не зможеш зрадити мене й залишитися живою. Я завжди тобі це казав. Смерть прийде дуже скоро.

– А тиждень тому – ось! Просто лежав тут на столі. Він навіть не прийшов поштою.

Я взяла у неї з рук аркуш паперу. У ньому була надряпана лише одна фраза.

Я вже тут.

Місіс Лайднер вдивлялася в мене.

– Розумієте? Ви розумієте? Він уб’є мене. Може, це Фредерік, може, це маленький Вільям… але він неодмінно вб’є мене.

Її голос затремтів. Я схопила її за зап’ястки.

– Спокійно, спокійно, – упевнено сказала я. – Не впадайте у відчай. Ми подбаємо про вас. У вас є нюхальна сіль?

Вона кивнула у бік умивальника, і я дала їй велику дозу.

– Так краще, – промовила я, коли на її щоках знов з’явився рум’янець.

– Так, мені справді краще. Але, сестро, тепер ви розумієте, чому я в такому стані? Коли я побачила того чоловіка, який вдивлявся в моє вікно, я подумала: він прийшов… Навіть коли ви приїхали, підозри не полишали мене. Я подумала, що, можливо, ви насправді переодягнений чоловік…

– Треба ж таке!

– Так, я знаю, це звучить абсурдно. Але я припускала, що ви з ним змовились і взагалі ніяка не медсестра.

– Яка нісенітниця!

– Може, й так. Але я вже не могла мислити логічно.

Раптом мене осяяло, і я випалила:

– Ви, певно, впізнали б свого чоловіка?

Вона повільно відповіла:

– Можливо… я в цьому не впевнена. Пройшло вже понад п’ятнадцять років. Навряд чи я зможу впізнати його обличчя.

Місіс Лайднер знов затремтіла.

– Однієї ночі я бачила його, але це було обличчя мерця. Хтось постукав у вікно. А потім я побачила обличчя – мертве обличчя, примарне, і воно посміхалося за склом. Я кричала і кричала… але мені сказали, що там нічого немає!

Я згадала, що мені про це розповіла місіс Меркадо.

– А ви не думаєте, – обережно припустила я, – що вам усе наснилося?

– Я впевнена, що все було насправді!

А от я не поділяла її впевненості. Для стану, в якому вона перебувала, цілком ймовірно, що їй просто наснилося – чи вона марила. Однак я ніколи не сперечаюся з пацієнтами. Я заспокоїла місіс Лайднер як змогла і запевнила її: якщо якийсь чужинець і справді з’явиться поблизу, то нам про нього швидко стане відомо.

Я залишила її, сподіваюсь, трохи втішеною і пішла шукати доктора Лайднера, щоб розповісти йому про нашу розмову.

– Я радий, що вона вам розповіла, – просто сказав він. – Мене це страшенно непокоїть. Я впевнений, що всі ці обличчя та стук у вікно лишень плід її уяви. Я не знав, що найкраще зробити. Що ви думаєте про все це?

Я не дуже зрозуміла, що саме він має на увазі, але відповіла досить швидко.

– Можливо, – припустила я, – ці листи просто жорстокий і злісний розіграш.

– Так, це цілком імовірно. Але що нам робити? Вони зводять її з розуму. Я не знаю, що й думати.

Я теж не знала. Мені спало на думку, що, можливо, до цієї авантюри причетна жінка. Ці листи мали жіночий стиль. І я миттєво пригадала про місіс Меркадо.

Припустімо, що вона випадково дізналася про якісь факти першого шлюбу місіс Лайднер. А зараз, можливо, потурає своїй злобі, тероризуючи бідолаху.

Мені не дуже хотілось озвучувати такі міркування докторові Лайднеру. Мені завжди було важко передбачити, як та чи інша людина сприйме новину.

– Ну що ж, – весело відповіла я, – ми маємо сподіватися на краще. Мені здається, що місіс Лайднер стала щасливішою вже від того, що розповіла про це. Ви ж знаєте, це завжди допомагає. Коли людина тримає все в собі, рано чи пізно вона вибухає.

– Я дуже радий, що вона вам розповіла, – повторив він. – Це хороший знак. Це показує, що ви їй подобаєтесь і вона вам довіряє. Мені було б приємно знати, що від вашої праці їй стає дедалі краще.

Я прикусила собі язика, щоб не спитати, чи не думав він натякнути на ситуацію місцевій поліції, і пізніше зраділа, що все-таки втрималася.

І от що сталося далі. Наступного дня містер Колман збирався до Гасанії, щоб отримати зарплатню для працівників. Він також забирав усі наші листи, щоб надіслати їх авіапоштою.

Листи, які треба було надіслати, були скинуті у дерев’яний ящик, що стояв на підвіконні їдальні. Останнього вечора містер Колман витягнув їх, розсортував по пачках і обмотав гумками.

Раптом він скрикнув.

– Що трапилося? – запитала я.

Він з усмішкою простягнув мені листа.

– Наша Чарівна Луїза справді втрачає розум. Вона адресувала листа комусь на 42-гу вулицю, Париж, Франція. Гадаю, це не може бути правильна адреса, а ви що скажете? Чи не могли б ви віднести листа до неї й запитати, що це все означає? Вона щойно пішла спати.

Я взяла листа і побігла з ним до місіс Лайднер, і вона внесла зміни до адреси.

Це було вперше, коли я побачила почерк місіс Лайднер, і я поцікавилася про себе, де ж я його бачила раніше, адже він, безсумнівно, був мені добре знайомий.

Мене осяяло лише ближче до середини ночі.

Якщо не зважати на те, що почерк у листі мав більші літери і був неохайним, він надзвичайно нагадував мені той, що в анонімних листах.

У моїй голові пронеслися нові думки.

Чи може таке бути, що місіс Лайднер сама написала ці листи?

І ще: чи доктор Лайднер часом не підозрює таку вірогідність?

Розділ десятий. Пообіді в суботу

Місіс Лайднер розповіла мені свою історію в п’ятницю. А на ранок суботи у повітрі вже відчувався легкий спад напруження.

Зокрема, місіс Лайднер поводилася зі мною невимушено і дуже демонстративно уникала будь-якої можливості залишитися тет-а-тет. Ну, це мене не здивувало! У моїй практиці таке траплялося знов і знов. Дами у несподіваному пориві довіри розголошують медсестрам свої таємниці, а потім почуваються через це незручно і починають шкодувати за зробленим! Така людська природа.

Я поводилася дуже обачно, щоб не дай Боже не натякнути або нагадати їй якимось чином про її зайву відвертість. Я навмисно розмовляла з нею якомога стриманіше.

Містер Колман уранці взяв наплічник із листами, сів за кермо вантажівки і вирушив у Гасанію. Він також отримав кілька доручень від членів експедиції. Оскільки настав день виплати зарплатні, містер Колман іще планував зайти в банк і зняти гроші монетами дрібного номіналу. Усе це вимагало багато часу, і він не сподівався повернутися до обіду. Я підозрювала, що він обідатиме з Шейлою Райлі.

Робота на розкопках у день виплати заробітної платні, як правило, не була дуже напруженою, адже виплачувати гроші починали вже о пів на четверту пополудні.

Маленький хлопчик-слуга Абдулла, чиїм завданням було мити горщики, як зазвичай, влаштувався у центрі внутрішнього двору і знову, як завжди, тягнув свій дивний гугнявий, монотонний спів. Доктор Лайднер і містер Еммот збиралися зайнятися гончарними виробами, доки повернеться містер Колман, а містер Кері подався на розкопки.

Місіс Лайднер пішла до своєї кімнати відпочити. Я, як завжди, допомогла їй влаштуватися зручніше, а потім пішла до себе, взявши із собою книжку, оскільки спати мені не хотілося. Тоді було близько чверті до першої, і кілька годин промайнули досить приємно. Я читала «Вбивство у приватній клініці», і це дуже цікавий твір, хоча я зробила для себе висновок, що автор погано розумівся на тому, як керують приватними клініками! У будь-якому разі я ніколи не зустрічала такої клініки, як та, що її описав автор! Мені дуже кортіло написати йому листа і пояснити кілька моментів.

Коли я нарешті відклала книжку (убивство скоїла руда служниця, а я її навіть не запідозрила!) і глянула на годинник, то здивувалася, виявивши, що вже за двадцять третя!

Я встала, причепурилась і вийшла надвір.

Абдулла досі чистив горщики і співав свою гнітючу пісню, а Девід Еммот стояв біля нього і сортував очищені горщики, а ті, що були розбиті, розкладав по ящиках, для подальшого склеювання. Я попленталася до них. Тим часом доктор Лайднер спустився сходами з даху.

– Непоганий день, – весело зазначив він. – Я там трошки розчистив простір. Луїза буде задоволена. Останнім часом вона скаржилася, що там неможливо ходити. Я піду і повідомлю їй добрі новини.

Він підійшов до дверей спальні дружини, постукав і зайшов.

Повернувся він скоро – мабуть, хвилини за півтори. Я випадково зиркнула на двері, коли він знову з’явився. Це скидалося на нічний кошмар. Він заходив туди жвавим і веселим чоловіком. А вийшов ніби п’яний – трохи хитаючись, з дивним та приголомшеним виразом обличчя.

– Сестро, – покликав він мене дивним, хрипким голосом. – Сестро…

Я одразу зрозуміла: щось сталося – і побігла до нього. Він мав жахливий вигляд: його обличчя посіріло і конвульсивно сіпалося, і я бачила, що він може от-от знепритомніти.

– Моя дружина… – стогнав він. – Моя дружина… Боже мій…

Я проштовхнулася повз нього в кімнату, і там у мене перехопило дух.

Я з жахом дивилася на місіс Лайднер – вона безформною купою лежала біля ліжка.

Я нахилилася над нею. Вона була зовсім мертва – напевно, померла десь годину тому. Причина смерті була абсолютно очевидною – приголомшливий удар по передній частині черепа, над правою скронею. Мабуть, щойно вона встала з ліжка, їй одразу завдали удару.

Я більше не торкалась її, оскільки однаково вже нічим не могла їй зарадити.

Я окинула спальню поглядом, вдивляючись, чи зможу я побачити хоч якусь підказку, – але все, здавалось, лишилося на своїх місцях. Вікна були зачинені фіксатором, і не було місця, де вбивця міг би сховатися. Напевно, він уже давно звідси пішов.

Я вийшла, зачинивши за собою двері.

Доктор Лайднер лежав без тями. Ним зараз опікувався Девід Еммот – коли я вийшла, він повернув до мене своє бліде обличчя, ніби запитуючи.

Я тихо кинула йому кілька слів про те, що сталося.

Він, як я завжди й підозрювала, виявився саме тією людиною, на яку можна покластись у біді. І цієї миті залишався цілком спокійним і витриманим. Його блакитні очі здавалися значно більшими, ніж зазвичай, але в решті він не видавав жодних ознак занепокоєння. Еммот на мить замислився, а потім сказав:

– Я вважаю, ми повинні якомога швидше повідомити про це в поліцію. Білл повернеться будь-якої миті. Але що робити з Лайднером?

– Допоможіть мені перенести його до кімнати.

Еммот кивнув і зауважив:

– Але спершу потрібно замкнути ці двері.

Він повернув ключ у замку дверей місіс Лайднер, потім витяг його і передав мені.

– Нехай він зберігатиметься у вас, сестро. Разом!

Ми підняли доктора Лайднера, занесли до його кімнати і поклали на ліжко. Містер Еммот пішов на пошуки бренді. Він повернувся у супроводі міс Джонсон.

Її обличчя було напруженим і тривожним, але трималася вона спокійно і розсудливо, і я з полегшенням залишила доктора Лайднера під її опіку.

Я поквапилася вийти надвір. Станційний фургон щойно заїхав крізь арку. Гадаю, нас усіх шокувало рожеве, життєрадісне обличчя Білла, коли він вистрибував зі своїм знайомим:

– Здоровенькі були! А ось і грошики! – весело цвенькав він. – Грабіжників на шосе…

Він раптово зупинився.

– Скажіть, що трапилось? Що з вами всіма? У вас такі обличчя, наче кішки з’їли всю сметану.

– Місіс Лайднер мертва… убита, – стисло відповів містер Еммот.

– Що? – веселе обличчя Білла недоладно змінилося. Він витріщився на нас. – Матінка Лайднер мертва? Що за дурні жарти?

– Мертва? – пролунав різкий вигук. Я обернулась і побачила за собою місіс Меркадо. – Ви сказали, що місіс Лайднер убито?

– Так, – підтвердила я. – Убито.

– Ні! – задихнулася вона. – О ні! Я цьому не вірю. Можливо, вона скоїла самогубство.

– Самогубці не б’ють себе по голові, – сухо відрізала я. – Тож це справді вбивство, місіс Меркадо.

Від несподіванки вона сіла на ящик і почала примовляти:

– Але ж це жахливо… жахливо…

Звісно ж, це було жахливо. Ми й самі це зрозуміли! Я запитувала себе, чи можливо, що вона каялася через ті жорстокі почуття, які таїла в собі, та через усі ті лихі слова, які вона казала жінці, що тепер мертва.

За кілька хвилин вона запитала здавленим голосом:

– І що нам тепер робити?

Містер Еммот, у своїй спокійній манері, роздав указівки.

– Білле, вам краще якнайшвидше вирушати назад у Гасанію. Я не знаю, як тут усе оформлюється. Краще знайдіть капітана Мейтленда, він тут керує поліцією. А ще візьміть доктора Райлі. Він знає, як поводитись у таких випадках.

Містер Колман кивнув. Уся несерйозність миттю вилетіла з нього. Тепер він був просто молодим і переляканим хлопцем. Не промовивши ані слова, він застрибнув у станційний фургон і поїхав.

Містер Еммот досить невпевнено промовив:

– Я вважаю, нам слід обшукати місцевість. – І він голосно крикнув: – Ібрагіме!

– Na’am[9]!

Слуга підбіг до нього. Містер Еммот заговорив із ним арабською. Розмова у них вийшла бурхлива. Слуга ніби щось рішуче заперечував.

Нарешті містер Еммот розгублено звернувся до нас:

– Він каже, що сьогодні вдень тут не було жодної душі. Жодного незнайомця. Я гадаю, той, хто це зробив, просто тихо прослизнув сюди, пройшовши повз охорону.

– Звичайно, так усе й трапилося, – погодилася місіс Меркадо. – Він прослизнув тоді, коли хлопці дивилися в інший бік.

– Так, – кивнув містер Еммот.

Легка невпевненість у його голосі змусила мене допитливо подивитися на нього.

Він обернувся і заговорив із маленьким слугою, що чистив горщики, – Абдуллою, ставлячи йому запитання.

Відповідь слуги була довгою і бурхливою.

Це ще більше спантеличило і без того похмурого містера Еммота.

– Я цього не розумію, – пробурмотів він собі під ніс. – Я взагалі нічого не розумію.

Але чого саме не розумів, він мені так і не сказав.

Розділ одинадцятий. Дивна справа

Я намагаюся, наскільки це можливо, розповідати лише про свою особисту участь у справі. Я омину події наступних двох годин: це приїзд капітана Мейтленда, поліції та доктора Райлі. Тому що, я гадаю, там було багато рутини, такої як допити, загальна метушня та все таке.

На мою думку, ми почали переходити до суті справи лише десь о п’ятій вечора, коли доктор Райлі попросив мене зайти з ним у кабінет.

Він зачинив двері, сів у крісло доктора Лайднера, махнув рукою, щоб я сіла навпроти нього, і жваво промовив:

– А тепер, сестро, перейдімо до справи. Вона до біса дивна.

Я обсмикнула блузку і допитливо подивилася на нього.

Він витягнув записник.

– Це лише для власних потреб. Будь ласка, скажіть, о котрій годині доктор Лайднер знайшов тіло своєї дружини.

– Гадаю, була майже чверть до третьої, – відповіла я.

– Звідки ви знаєте?

– Ну, я подивилася на годинник, коли встала з ліжка. Тоді було двадцять до третьої.

– Гляньмо на цей ваш годинник.

Я зняла годинник і простягнула йому.

– Іде з точністю до хвилини. Відмінна жінка. Добре, це ми встановили. А тепер скажіть мені, будь ласка, ви маєте якісь думки про те, як довго вона вже була мертва?

– О, ну що ви, лікарю, – мовила я, – я не можу робити таких припущень.

– Облиште, мені це важливо не з професійної точки зору. Я просто хочу побачити, чи відповідає ваша оцінка моїй.

– Ну, тоді я маю сказати, що вона була мертва принаймні годину.

– Цілком правильно. Я оглянув тіло о пів на п’яту, і я схильний вважати, що час смерті десь між першою п’ятнадцять і першою сорок п’ять. Будемо вважати о пів на другу. Це досить точно.

Він зупинився і замислено постукав пальцями по столу.

– До біса дивна ця справа, – повторив він. – Чи можете ви сказати мені ось про що – ви кажете, що відпочивали? Ви чули що-небудь?

– О пів на другу? Ні, лікарю. Я нічого не чула – ані о пів на другу, ані в інший час. Я лежала у своєму ліжку від чверті до першої до двадцяти хвилин до третьої й нічого не чула, крім тієї нудотної пісні, яку тягнув слуга-араб, та ще як іноді містер Еммот кричав щось докторові Лайднеру, який був на даху.

– Слуга-араб, так.

Він насупився.

Цієї миті двері відчинилися, і зайшли доктор Лайднер та капітан Мейтленд. Той був низеньким метушливим чоловіком із проникливими сірими очима.

Доктор Райлі підвівся і запросив доктора Лайднера у крісло.

– Сідайте, друже. Я радий, що ви прийшли. Ви нам дуже потрібні. У цій справі є щось дуже дивне.

Доктор Лайднер сів, схиливши голову.

– Знаю. – Він подивився на мене. – Моя дружина вчора звірилася медсестрі Лезерен. Сестро, за цих обставин ви не повинні нічого приховувати, тому скажіть, будь ласка, капітанові Мейтленду й докторові Райлі, про що ви вчора розмовляли з моєю дружиною.

Я переповіла нашу розмову слово в слово – наскільки це було можливо.

Під час моєї розповіді капітан Мейтленд інколи аж вигукував.

Коли я закінчила, він звернувся до доктора Лайднера.

– Лайднере, і це все правда, так?

– Кожне слово, яке вам зараз сказала медсестра, є правдою.

– Яка надзвичайна історія! – промовив доктор Райлі. – Ви можете показати нам ці листи?

– У мене немає сумнівів, що ви знайдете їх серед речей моєї дружини.

– Вона діставала їх із валізки на своєму столі, – додала я.

– Тоді вони, мабуть, ще там.

Доктор Лайднер обернувся до капітана Мейтленда, і його зазвичай добре обличчя стало рішучим і суворим.

– Капітане Мейтленд, у цій історії не можна нічого замовчувати. Єдине, що нам потрібно, – щоб цю людину спіймали і покарали.

Тоді я запитала:

– Ви вірите, що це насправді колишній чоловік місіс Лайднер?

– А хіба ви так не вважаєте, сестро? – поцікавився капітан Мейтленд.

– Ну, я гадаю, це викликає деякі сумніви, – нерішуче відповіла я.

– У будь-якому разі, – заявив доктор Лайднер, – цей чоловік – убивця, і треба додати: він небезпечно божевільний. Його треба знайти, капітане Мейтленд. Це необхідно. Це не повинно бути важко.

Доктор Райлі повільно зауважив:

– Це може виявитися складніше, ніж ви гадаєте… так, Мейтленде?

Капітан Мейтленд смикнув вуса і нічого не відповів.

Раптово я здригнулася.

– Вибачте, – вирвалось у мене, – але є дещо, про що мені, мабуть, слід розказати.

І я розповіла про іракця, якого ми з місіс Лайднер бачили і який намагався зазирнути крізь вікно, і про те, як він два дні по тому крутився біля будинку, намагаючись про щось дізнатися в отця Лавіньї.

– Добре, – подякував капітан Мейтленд, – ми звернемо на це увагу. Це допоможе поліції з чогось почати. Цей чоловік може мати певний зв’язок зі справою.

– Мабуть, він шпигував, – припустила я. – Мав дізнатися, коли шлях буде вільний.

Доктор Райлі стурбовано потер ніс.

– У тому й проблема, – вигукнув він. – А якби шлях не був вільний – що тоді?

Я спантеличено подивилася на нього.

Капітан Мейтленд звернувся до доктора Лайднера.

– Я хочу, щоб ви дуже уважно вислухали мене, Лайднере. Зараз я перерахую підтверджені нами факти. Після обіду, який був поданий о дванадцятій годині й закінчився о двадцять п’ять хвилин на першу, ваша дружина пішла до своєї кімнати у супроводі медсестри Лезерен, яка підготувала їй постіль. Самі ви піднялися на дах, де провели наступні дві години, це так?

– Так.

– За цей час ви сходили з даху?

– Ні.

– Хто-небудь до вас підходив?

– Так, Еммот робив це досить часто. Він ходив сюди-туди, від мене до хлопчика-слуги, який мив гончарні вироби внизу.

– Ви заглядали у двір?

– Раз чи два – зазвичай щоб повідомити щось Еммоту.

– І щоразу слуга сидів посеред двору, миючи горщики?

– Так.

– Який був найдовший відрізок часу, коли Еммот покидав внутрішній двір і приєднувався до вас на даху?

Доктор Лайднер глибоко замислився.

– Важко сказати – можливо, хвилин десять. Особисто я міг би сказати, що минуло хвилини дві-три, але з досвіду знаю, що моє відчуття часу не дуже добре, особливо коли я чимось поглинутий і займаюся чимось цікавим.

Капітан Мейтленд подивився на доктора Райлі. Той кивнув і промовив:

– Краще перейти до цього негайно.

Капітан Мейтленд дістав невеликий зошит і відкрив його.

– Послухайте, Лайднере, я зачитаю вам, що саме робив кожен член вашої експедиції від першої до другої години пополудні.

– Але, напевно…

– Зачекайте. За хвилину ви зрозумієте, до чого я хилю. Першими будуть містер і місіс Меркадо. Містер Меркадо каже, що працював сам у лабораторії, а місіс Меркадо в спальні мила волосся. Міс Джонсон говорить, що була у вітальні, робила відбитки циліндричних печаток. Містер Райтер каже, що був у фотолабораторії й проявляв там плівки. Отець Лавіньї каже, що працював у своїй спальні. Щодо двох останніх членів експедиції, Кері та Колмана, то перший був на розкопках, а другий – у Гасанії. З членами експедиції закінчили. Тепер перейдемо до прислуги. Ваш кухар, індус, сидів безпосередньо за аркою, балакаючи з охоронцем, і вищипував пір’я з птахів. Ібрагім та Мансур, хатні слуги, приєдналися до нього десь о першій п’ятнадцять. Вони обидва залишалися там, сміялись і розмовляли до другої тридцяти – а на той час ваша дружина вже була мертва.

Доктор Лайднер нахилився вперед.

– Я не розумію, ви мене спантеличили. На що ви натякаєте?

– Чи можна якось дістатися кімнати вашої дружини, окрім як крізь двері, що виходять у внутрішній двір?

– Ні. Є два вікна, але вони заґратовані – і до того ж, я думаю, вони були зачинені.

Він запитально подивився на мене.

– Вони були зачинені й замкнуті зсередини, – швидко підтвердила я.

– У будь-якому разі, – підсумував капітан Мейтленд, – навіть якби вони були відчинені, ніхто не міг би проникнути в кімнату або зникнути з неї таким чином. Ми з колегами в цьому переконалися. Те саме стосується інших вікон, які виходять на відкриту місцевість. Усі вони мають залізні засуви, і всі ці засуви у гарному стані. Щоб потрапити в кімнату вашої дружини, незнайомець повинен був пройти крізь арку й увійти у двір. Але у нас є свідчення від охоронця, кухаря та хлопчика-слуги, що ніхто туди не заходив.

Доктор Лайднер підхопився на ноги.

– Що ви маєте на увазі? Що ви маєте на увазі?

– Друже, заспокойтеся, – тихо сказав лікар Райлі. – Я знаю, ви шоковані, але ви маєте подивитися правді у вічі. Убивця не прийшов іззовні – а це означає, що він повинен був з’явитися зсередини. Здається, місіс Лайднер була вбита членом вашої власної експедиції.

Розділ дванадцятий. «Я не вірив…»

– Ні! Ні!

Доктор Лайднер підскочив і став невгамовно ходити сюди-туди.

– Райлі, те, що ви кажете, неможливо. Абсолютно неможливо. Один із нас? Та кожен член експедиції був відданий Луїзі!

Куточки рота доктора Райлі трохи опустилися, і обличчя його прибрало незвичного для нього виразу. За тих обставин йому було важко щось відповісти на цю репліку, але якщо мовчання людини може виявитися промовистішим за слова, то так, мабуть, було тої миті.

– Зовсім неможливо, – повторив доктор Лайднер. – Усі були їй віддані, чарівність Луїзи просто вражала. Усі це відчували.

Доктор Райлі кашлянув.

– Вибачте, Лайднере, але, зрештою, то лише ви так вважаєте. Якби комусь із членів експедиції не сподобалася ваша дружина, то звичайно, він би не розголошував це вам.

Доктор Лайднер мав пригнічений вигляд.

– Правильно… цілком правильно. А проте, Райлі, я думаю, ви помиляєтесь. Я впевнений, що всі любили Луїзу.

Він помовчав хвилину або дві, а потім вибухнув:

– Ця ваша думка ганебна. Відверто неправдоподібна.

– Ви не можете тікати від… гм… фактів, – промовив капітан Мейтленд.

– Фактів? Фактів? Це ви про брехню, яку розповів кухар-індус та двійко місцевих арабських слуг? Ви, Райлі, знаєте цих хлопців, так само як і я і так само як і ви, Мейтленде. Правда та відповідальність для них нічого не варті. Вони говорять те, що ви хочете почути, просто через бажання догодити…

– У цьому разі, – сухо обірвав його доктор Райлі, – вони кажуть те, чого ми чути не хотіли б. До того ж я досить добре знаю звичаї вашого домогосподарства. Біля вашої брами збирається, так би мовити, своєрідний клуб за інтересами. Щоразу, коли я забігав до вас у другій половині дня, я зустрічав там більшість вашого персоналу. Вони звикли збиратися там.

– Я однаково вважаю, що ви занадто багато припускаєте. Чому б цьому чоловікові – цьому дияволу – не потрапити сюди раніше і десь не сховатися?

– Згоден, існує така ймовірність, – мовив спокійним тоном доктор Райлі. – Припустімо, що незнайомець якось проник сюди непоміченим. Йому довелося б ховатися до потрібного моменту (а він, звичайно, не міг цього зробити у спальні місіс Лайднер, бо там нема де ховатися) і ризикувати, що його помітять, коли він заходитиме в її кімнату і виходитиме звідти, адже Еммот і слуга, який мив горщики, більшу частину часу залишались у дворі.

– Слуга… Я й забув про слугу, – зауважив доктор Лайднер. – Дотепний малий. Але, Мейтленде, напевно, цей слуга мав бачити, як убивця заходить у кімнату моєї дружини?

– Ми це з’ясували. Слуга цілий день мив горщики за одним винятком. Десь о пів на другу Еммот (він не може дуже точно вказати час) піднявся на дах і був з вами десь хвилин із десять. Усе правильно, чи не так?

– Так. Я не можу сказати точний час, але, мабуть, так воно і є.

– Дуже добре. Ну а за ці десять хвилин слуга, скориставшись можливістю побайдикувати, вибіг за браму і приєднався до приятелів. Коли Еммот повернувся й побачив, що слуга відсутній, то став сердито кликати його та докоряти йому, що той не мав залишати свою роботу. Наскільки я розумію, вашу дружину, найімовірніше, вбили протягом цих десяти хвилин.

Доктор Лайднер застогнав і сів, сховавши обличчя в долонях.

Доктор Райлі продовжив розповідь. Його голос звучав тихо і впевнено.

– Час відповідає моїй оцінці, – сказав він. – На той момент, коли я оглядав її, ваша дружина вже була мертва близько трьох годин. Питання лише одне: хто це зробив?

Настала тиша. Доктор Лайднер виструнчився в кріслі й провів рукою по чолу.

– Я визнаю міцність ваших міркувань, Райлі, – тихо промовив він. – Звичайно, здається, що вбивство скоїв, як-то кажуть, «хтось зі своїх». Але я переконаний: десь закралася помилка. Так, це звучить правдоподібно, але в цієї версії може бути хиба. Для початку, ви самі припускаєте, що стався дивовижний збіг обставин.

– Дивно, що ви використовуєте це слово, – зазначив доктор Райлі.

Не звертаючи на нього жодної уваги, доктор Лайднер продовжував:

– Моя дружина отримувала листи з погрозами. У неї були підстави побоюватися певної людини. Потім її… убили. І ви просите мене повірити, що вбила її… не ця людина, а хтось зовсім інший! Я кажу, це сміховинно.

– Так, скидається на те, – задумливо погодився Райлі.

Він подивився на капітана Мейтленда.

– Збіг обставин… як вам? Що скажете, Мейтленде? Ви згодні з моєю пропозицією? Чи варто озвучити її Лайднеру?

Капітан Мейтленд кивнув.

– Уперед, – тільки й сказав він.

– Лайднере, ви коли-небудь чули про джентльмена на ім’я Еркюль Пуаро?

Доктор Лайднер спантеличено подивився на лікаря.

– Так, гадаю, мені знайоме це ім’я, – байдуже відповів він. – Я одного разу чув, як містер ван Олдін дуже схвально відгукнувся про нього. Він приватний детектив, чи не так?

– Так і є.

– Але він, певно, живе в Лондоні. Тож як він нам допоможе?

– Ви маєте рацію, він і справді живе у Лондоні, – кивнув доктор Райлі, – але ось у чому щасливий збіг обставин. Він зараз не в Лондоні, а в Сирії, і завтра буде в Гасанії, проїздом до Багдада!

– Хто вас про це повідомив?

– Жан Бера, французький консул. Він вечеряв у нас минулого вечора і говорив про нього. Здається, Пуаро розплутував у Сирії якийсь військовий скандал. Він їде сюди, щоб відвідати Багдад, а потім повертається через Сирію до Лондона. Як вам такий збіг обставин?

Доктор Лайднер вагався лише хвилину, а потім засоромлено подивився на капітана Мейтленда.

– Що ви думаєте, капітане Мейтленд?

– Я за співпрацю, – швидко відреагував той. – Мої хлопці – гарні нишпорки, які добре розшукують злочинців у сільській місцевості й розслідують арабську кровну ворожнечу, але, чесно кажучи, Лайднере, мені здається, що справа вашої дружини не мого класу. Усе це здається страшенно підозрілим. Я більше ніж бажаю, щоб із вашою справою ознайомився мій колега.

– Ви пропонуєте мені звернутися до цього детектива Пуаро і попросити його про допомогу? – підсумував доктор Лайднер. – Але припустімо, що він відмовиться?

– Він не відмовиться, – заявив доктор Райлі.

– Звідки ви знаєте?

– Бо я і сам професіонал. Якщо мені запропонують зайнятися насправді хитромудрим випадком, скажімо цереброспінальним менінгітом, то я не зможу відмовити. Так ось, Лайднере, ми маємо справу з незвичайним злочином.

– Згоден, – буркнув доктор Лайднер. Його губи смикнулися, наче від раптового болю. – Тоді, докторе Райлі, чи можете ви звернутися до цього Еркюля Пуаро від мого імені?

– Так, звісно.

Доктор Лайднер подякував йому жестом.

– Навіть зараз, – повільно промовив він, – я не можу цього усвідомити – що Луїза дійсно мертва.

Я більше не могла стримуватися.

– О! Докторе Лайднер, – вигукнула я, – я… я не можу сказати вам, як сильно я відчуваю свою провину. Я не змогла виконати своїх службових обов’язків. Це ж була моя робота – наглядати за місіс Лайднер, щоб уберегти її від негараздів.

Доктор Лайднер поважно похитав головою.

– Ні, ні, сестро, вам немає за що картати себе, – запевнив він мене. – Це я, пробач мені, Боже, я один винен… Я не вірив… я весь час не вірив… Я ні на хвилину не замислився, що для неї й справді може існувати реальна небезпека…

Він підвівся. Його обличчя сіпнулося.

– Я прирік її на смерть… Так, я прирік її на смерть – тим, що не вірив.

Хитаючись, він вийшов із кімнати.

Доктор Райлі подивився на мене.

– Я теж відчуваю себе винним, – зізнався він. – Я вважав, що його дружина грає йому на нервах.

– Я теж не сприйняла все серйозно, – визнала я.

– Ми всі троє помилялися, – похмуро вимовив доктор Райлі.

– Скидається на те, – підбив підсумки капітан Мейтленд.

Розділ тринадцятий. Прибуття Еркюля Пуаро

Гадаю, я ніколи не забуду свого першого враження від Еркюля Пуаро.

Звичайно, згодом я звикла до нього, але на початку це був шок, і я думаю, що всі інші, мабуть, відчували те саме!

Я не пам’ятаю, яким я його собі уявляла – мабуть, кимось на кшталт Шерлока Голмса: високим і худорлявим, з проникливим, розумним обличчям. Звичайно, я знала, що він іноземець, але не очікувала, що він виявиться настільки іноземцем – якщо ви розумієте, що я маю на увазі.

Побачивши його, ви просто розсміялися б! Він був схожий на актора театру або кіно. На мою думку, він був не вищим за п’ять футів і п’ять дюймів[10], цей ексцентричний пухкий чоловічок, доволі старий, з величезними вусами і головою, схожою на яйце. Ну просто перукар з якоїсь комедії!

І ця людина збиралася з’ясувати, хто вбив місіс Лайднер?!

Гадаю, щось у моєму обличчі видало роздратування, бо чоловічок майже одразу дивно примружився і спитав мене:

– Ви не схвалюєте мене, ma soeur[11]? Пам’ятайте: зрозуміти, чи обід був гарний, можна лише тоді, коли з’їси всі страви.

Думаю, він мав на увазі, що обід пізнають по страві.

Так, це слушна приказка, але я не могла сказати, що відчувала велику впевненість у ньому!

Доктор Райлі привіз його в своїй машині у неділю, незабаром після обіду, і перше, що він зробив, – це попросив нас усіх зібратися разом.

Місцем зборів ми обрали їдальню, і всі сіли за стіл. На чолі столу з одного боку сидів містер Пуаро з доктором Лайднером, а з іншого – доктор Райлі.

Коли ми нарешті зібралися, доктор Лайднер відкашлявся й заговорив – як завжди, тихо і нерішуче:

– Я насмілюся припустити, що ви всі чули про мсьє Еркюля Пуаро. Він сьогодні був проїздом через Гасанію і дуже люб’язно погодився перервати свою подорож, щоб допомогти нам. Іракська поліція та капітан Мейтленд, я впевнений, роблять усе можливе, але… але в цій справі є певні обставини, – він збився і кинув благальний погляд на доктора Райлі, – і тут можуть з’явитися, мабуть, деякі труднощі…

– Одна макітра добре, а дві – краще, ні? – пробурмотів чоловічок на чолі столу. Та він навіть англійською до пуття не володіє!

– Ох, його обов’язково потрібно схопити! – вигукнула місіс Меркадо. – Це було б нестерпно, якби йому все зійшло з рук!

Я помітила, як маленький іноземець пильно вивчає її поглядом.

– Йому? Мадам, кого ви маєте на увазі? – запитав він.

– Ну, звісно ж убивцю.

– А! Убивцю, – повторив Еркюль Пуаро.

Він сказав це так, ніби вбивця взагалі не має значення!

Ми всі дивилися на нього. Він переводив очі з одного обличчя на інше.

– Я вважаю, і мабуть, цілком справедливо, – уточнив він, – що раніше ніхто з вас не стикався зі справою про вбивство, еге ж?

Усі щось пробурмотіли, погоджуючись.

Еркюль Пуаро всміхнувся.

– Отже, зрозуміло, що ви не знаєте, як ведеться розслідування таких справ. Буває неприємно! Так, буває дуже неприємно. Усе починається з підозри.

– З підозри?

Це вигукнула міс Джонсон. Містер Пуаро замислено подивився на неї. Мені здалося, що він розглядає її зі схваленням. Його погляд наче казав: «Ось розумна та кмітлива людина!»

– Так, мадемуазель, – підтвердив він. – З підозри! Про це треба казати прямо. Ви всі у цьому будинку – підозрювані. Кухар, хатній слуга, посудомийниця, слуга, що миє горщики, та всі члени експедиції.

Місіс Меркадо аж підскочила; на її обличчі можна було прочитати цілу гаму емоцій.

– Як ви смієте? Як ви наважилися сказати таке! Це зневажливо, це… нестерпно! Докторе Лайднер, ви не можете сидіти тут і дозволяти цьому чоловікові… дозволяти цьому чоловікові…

Доктор Лайднер стомлено сказав:

– Маріє, будь ласка, спробуйте заспокоїтися.

Містер Меркадо теж підвівся. Руки його тремтіли, а очі налилися кров’ю.

– Я згоден. Це наруга… образа…

– Ні, ні, – заперечив містер Пуаро. – Я не ображаю вас. Я просто прошу всіх вас постати перед фактом. У будинку, де було скоєно вбивство, на кожного мешканця припадає певна частка підозри. Я запитаю вас, а які існують докази того, що вбивця взагалі прийшов ззовні?

Місіс Меркадо закричала:

– Але звідки ж йому ще взятися! Це ж і так зрозуміло! Чому… – Вона замовкла і вже повільніше додала: – У будь-що інше важко повірити!

– Ви, безперечно, маєте рацію, мадам, – мовив Пуаро, вклонившись. – Я лише пояснюю всім вам, як до цієї справи слід підходити. По-перше, я маю впевнитися в тому, що всі присутні тут – невинні. Після цього я стану шукати вбивцю в іншому місці.

– Але на це може піти забагато часу, і потім вже буде пізно, чи не так? – чемно запитав отець Лавіньї.

– Черепаха, mon père[12], обігнала зайця.

Отець Лавіньї знизав плечима.

– Ми у ваших руках, – покірно мовив він. – Якнайшвидше переконайтеся в нашій невинності у цій страшній справі.

– Якнайшвидше. Що ж, я виконав свій обов’язок і роз’яснив вам, як я працюватиму, щоб ви не обурювалися зухвалістю будь-яких запитань, які мені, можливо, доведеться вам поставити. Mon père, чи не бажає церква послугувати прикладом для решти?

– Ставте мені будь-які запитання, – патетично промовив отець Лавіньї.

– Це ваш перший сезон тут?

– Так.

– І коли ви приїхали?

– Три тижні тому, майже день у день. Тобто 27 лютого.

– Звідки ви?

– З ордену Білих отців, у Карфагені.

– Дякую, mon père. Ви були колись знайомі з місіс Лайднер, перш ніж приїхати сюди?

– Ні, я ніколи не бачив цю леді, аж доки не познайомився з нею тут.

– Чи не могли б ви сказати мені, що саме ви робили, коли сталася трагедія?

– Я працював над клинописними табличками у своїй кімнаті.

Я помітила, що Пуаро мав під рукою грубий план будівлі.

– Це кімната в південно-західному куті, що відповідає кімнаті місіс Лайднер на протилежному боці?

– Так.

– О котрій годині ви пішли до своєї кімнати?

– Одразу після обіду. Я можу сказати, що було приблизно двадцять хвилин до першої.

– І до котрої години ви там залишалися?

– Майже до третьої. Я чув, як повернувся станційний фургон, а потім почув, як він знов від’їжджає. Я здивувався і вийшов, щоб дізнатися, що сталося.

– За той час, що ви там були, ви покидали кімнату?

– Ні, жодного разу.

– І ви не чули і не бачили нічого, що могло б мати стосунок до трагедії?

– Ні.

– У вашій кімнаті немає вікон, що виходять у внутрішній двір?

– Ні, обидва вікна виходять на сільську місцевість.

– Чи ви чули, що відбувалось у дворі?

– Не дуже багато. Я чув містера Еммота, що проходив біля моєї кімнати і підіймався на дах. Він робив це раз чи два.

– Ви можете згадати, коли це було?

– Ні, боюся, не можу. Розумієте, я був зайнятий своєю роботою.

Виникла пауза, і трохи згодом Пуаро спитав:

– Чи можете ви сказати або припустити що-небудь, що могло б пролити світло на цю справу? Можливо, ви помітили щось напередодні вбивства?

Отцеві Лавіньї, здається, стало трохи незручно, і він кинув на доктора Лайднера погляд, ніби шукаючи підтримки.

– Це дуже складне запитання, мсьє, – серйозно сказав він. – Але якщо ви запитуєте мене, то я повинен відверто відповісти, що, на мій погляд, місіс Лайднер, певно, боялася когось чи чогось. Вона, відверто кажучи, нервувалася через незнайомців. І я гадаю, що в неї були на те причини, але я не знаю нічого. Вона мені нічого не розповідала.

Пуаро відкашлявся і подивився на якісь нотатки, що їх тримав у руці.

– Я так розумію, що дві ночі тому тут була спроба пограбування.

Отець Лавіньї відповів ствердно і переказав свою історію про світло, яке він побачив у кімнаті старожитностей, і про свої марні пошуки опісля.

– Ви вважаєте, чи не так, що в цей час у приміщенні була якась стороння особа?

– Я не знаю, що й думати, – визнав отець Лавіньї. – Нічого не було вкрадено, речі залишилися на місцях. Це, можливо, був хтось зі слуг…

– Або член експедиції?

– Або член експедиції. Але у такому разі навіщо це було приховувати?

– Але, хоч і малоймовірно, це міг би бути хтось сторонній?

– Я думаю, що так.

– Припустімо, що в приміщенні таки був незнайомець. Чи міг він успішно ховатися там протягом наступного дня і до полудня дня по тому?

Він поставив це запитання як отцю Лавіньї, так і докторові Лайднеру. Обидва чоловіки глибоко замислилися над відповіддю.

– Вважаю, навряд чи це було б можливо, – нарешті неохоче вимовив доктор Лайднер. – Я навіть не уявляю, де він міг би сховатися, а ви, отче Лавіньї?

– І я не уявляю.

Здавалось, обом чоловікам не дуже хотілося відкидати таку можливість.

Пуаро звернувся до міс Джонсон.

– А ви, мадемуазель? Чи вважаєте ви таку гіпотезу можливою?

Подумавши хвилину, міс Джонсон похитала головою.

– Ні, – сказала вона. – Гадаю, ні. Де тут ховатися? Усі спальні зайняті, і у будь-якому разі там небагато меблів. У фотолабораторії, вітальні та лабораторії наступного дня були люди, як і в усіх інших кімнатах. Шаф або темних куточків немає. Можливо, якщо слуги змовилися…

– Це можливо, але малоймовірно, – зупинив її Пуаро.

Він знову звернувся до отця Лавіньї.

– Є ще один момент. Днями медсестра помітила, що ви розмовляєте з чоловіком на вулиці. Раніше вона помічала, що той самий чоловік намагався зазирнути до одного з вікон, що виходять назовні. Скидається на те, що він свідомо вештався навколо цього місця.

– Звичайно, це можливо, – задумливо відказав отець Лавіньї.

– Ви почали говорити з цим чоловіком чи він заговорив із вами першим?

Отець Лавіньї на мить замислився.

– Гадаю… так, я впевнений, що це він заговорив зі мною.

– Що він сказав?

Отець Лавіньї чесно спробував пригадати.

– Він сказав щось на кшталт: чи це справді будинок американської експедиції? А потім ще щось про американців, які наймають на роботу багато чоловіків. Я, щоправда, не дуже його розумів, але намагався продовжувати розмову, щоб покращити свою арабську. Я подумав – він містянин і, мабуть, краще мене зрозуміє, ніж ті люди, що працюють на розкопках.

– Чи говорили ви про щось інше?

– Наскільки я пам’ятаю, я сказав, що Гасанія – велике місто, і ми тоді погодилися, що Багдад більший, і я пам’ятаю, він запитав, чи я вірменський чи сирійський католик – щось таке.

Пуаро кивнув.

– Чи можете ви описати його?

Знову отець Лавіньї замислився і насупив брови.

– Він був досить невисокий, – нарешті відповів він, – і такий… приземкуватий. Він мав дуже помітну косоокість та світлу шкіру.

Містер Пуаро звернувся до мене.

– Чи згодні ви з тим, як його описали? – запитав він.

– Не зовсім, – непевно зауважила я. – Мені здалося, що він був радше високим, аніж маленьким, і обличчя в нього було дуже темне. Він мені запам’ятався стрункою людиною, так й косоокості я не помітила.

Містер Пуаро відчайдушно знизав плечима.

– Отак завжди! Якби ви працювали в поліції, ви це добре знали б! Опис однієї людини двома різними людьми… ніколи не збігається. Кожна деталь суперечлива.

– Я цілком упевнений щодо косоокості, – не здавався отець Лавіньї. – Хоча медсестра Лезерен може мати рацію щодо решти. До речі, коли я сказав, що він був світлошкірим, я мав на увазі – як для іракця. Мабуть, медсестрі він і здався темношкірим.

– Дуже темношкірим, – уперто повторила я. – Брудного темно-жовтого кольору.

Я побачила, як доктор Райлі прикусив губу і всміхнувся.

Пуаро підвів руки.

– Passons![13] – сказав він. – Цей незнайомець, що тинявся тут, – він може бути важливим, а може й не бути. У будь-якому разі його треба знайти. Продовжмо наше опитування.

Він хвилину вагався, вивчаючи обернені до нього обличчя тих, хто сидів за столом, а потім коротко кивнув містерові Райтеру.

– Перейдімо, мій друже, до вас, – запропонував Пуаро, – вислухаймо вашу розповідь про вчорашній день.

Рожеве товстеньке обличчя містера Райтера почервоніло.

– Мою? – перепитав він.

– Так, вашу. Для початку, ваше ім’я та вік?

– Карл Райтер, двадцять вісім років.

– Американець – так?

– Так, я родом із Чикаго.

– Це ваш перший сезон?

– Так. Я відповідаю за фотографування.

– Так, так. А вчора пообіді чим ви займалися?

– Ну, більшість часу я був у фотолабораторії.

– Більшість часу, гм?

– Так. Спочатку я проявляв плівки. Потім готував речі для фотографування.

– Десь надворі?

– О, ні, у фотомайстерні.

– Фотолабораторія має вихід до фотомайстерні?

– Так.

– І ви жодного разу не виходили за межі фотомайстерні?

– Ні.

– Ви помітили, що відбувалось у внутрішньому дворі?

Юнак похитав головою.

– Я нічого не помітив, – пояснив він. – Я був зайнятий. Я почув, як повертається машина, і щойно я зміг залишити те, чим займався, то вийшов, щоб дізнатися, чи є якась пошта. Саме тоді я почув…

– Коли ви почали працювати у фотомайстерні?

– За десять хвилин перша.

– Чи були ви знайомі з місіс Лайднер до того, як приєднатися до цієї експедиції?

Юнак похитав головою.

– Ні, сер. Я ніколи її не бачив, доки не потрапив сюди.

– Чи можете ви згадати будь-що, будь-який інцидент, хоч і невеликий, який міг би нам допомогти?

Карл Райтер похитав головою і безпорадно промовив:

– Гадаю, я геть нічого не знаю, сер.

– Містере Еммот?

Девід Еммот говорив чітко і лаконічно; мені було приємно чути його м’який американський акцент.

– Я працював із гончарними виробами від за чверть перша до за чверть третя: наглядав за слугою Абдуллою, сортував те, що він відчистив, і час від часу підіймався на дах, щоб допомогти докторові Лайднеру.

– Скільки разів ви підіймалися на дах?

– Мабуть, рази чотири.

– Як надовго?

– Зазвичай на кілька хвилин, не більше. Але одного разу, після того, як я пропрацював трохи більше ніж півгодини, я затримався хвилин на десять – обговорював, що залишати, а що викидати.

– І я гадаю, що коли ви спустилися, то виявили, що слуга покинув своє місце?

– Так. Я сердито покликав його, і він повернувся у двір, зайшовши крізь арку. Він ходив пліткувати з іншими.

– Це був єдиний раз, коли він залишив свою роботу?

– Ну, я раз чи два посилав його на дах із гончарними виробами.

Пуаро серйозно сказав:

– Навряд чи потрібно запитувати вас, містере Еммот, чи бачили ви за цей час, як хтось заходив до кімнати місіс Лайднер чи виходив звідти?

Містер Еммот швидко відповів:

– Я нікого не бачив. Ніхто навіть не виходив у двір протягом двох годин, коли я працював.

– І, на вашу думку, було пів на другу, коли і ви, і слуга залишили свої місця, і надворі нікого не було?

– Так, приблизно пів на другу – звичайно, я не можу сказати точно.

Пуаро обернувся до доктора Райлі.

– Це відповідає вашій оцінці часу смерті, лікарю?

– Так, – відповів той.

Містер Пуаро пригладив свої великі завиті вуса.

– Я думаю, що ми можемо погодитися з тим, – поважно промовив він, – що місіс Лайднер зустріла свою смерть саме у ці десять хвилин.

Розділ чотирнадцятий. Один із нас?

Запала коротка пауза, і поки всі мовчали, кімнатою наче прокотилася хвиля жаху.

Здається, саме в цю мить я вперше почала вірити у правильність версії доктора Райлі.

Я просто відчувала, що в кімнаті присутній убивця. Сидить серед нас і слухає. Один із нас…

Можливо, місіс Меркадо теж відчула це. Бо вона зненацька коротко скрикнула.

– Я не можу, не можу, – схлипувала вона. – Це… це так жахливо!

– Не бійся, Маріє, – заспокоював її чоловік.

Він вибачливо поглянув на нас.

– Вона така чутлива, бере такі речі близько до серця.

– Я… я так любила Луїзу, – ридала місіс Меркадо.

Мені не відомо, чи щось із того, що я відчувала, відбивалось у мене на обличчі, але я раптом усвідомила, що на мене дивиться містер Пуаро і на його губах грає легка усмішка.

Я холодно поглянула на нього, і він негайно повернувся до допиту.

– Скажіть мені, мадам, – попрохав він, – як ви провели вчорашній день?

– Я мила голову, – ридала пані Меркадо. – Який жах – я ж нічогісінько не підозрювала. Я була дуже щасливою, займалася своїми справами…

– Ви були у своїй кімнаті?

– Так.

– І ви її не залишали?

– Ні. Поки не почула машину. Тоді я вийшла і дізналася, що сталося. О, це було жахливо!

– Вас це здивувало?

Місіс Меркадо припинила плакати. Її очі широко розкрилися від обурення.

– Що ви маєте на увазі, мсьє Пуаро? До чого ви хилите?

– Що я маю на увазі, мадам? Ви щойно сказали нам, як любили місіс Лайднер. Можливо, вона довірила вам якісь секрети?

– О, я зрозуміла… Ні-ні, дорога Луїза мені ніколи нічого не говорила, тобто нічого певного. Звичайно, я бачила, що вона страшенно занепокоєна і нервується. Та до того ж ці дивні випадки: долоні, що стукали у вікна, і все таке інше…

– «Вигадки» – ось як ви це назвали. Я пам’ятаю, – перервала я їхню розмову, не в змозі мовчати.

Я зраділа, коли побачила, що вона розгубилася – утім, лише на мить.

А тоді знову відчула, як у моєму напрямку промайнув веселий погляд містера Пуаро.

Він по-діловому підбив підсумок.

– Усе зводиться ось до чого: ви, мадам, мили голову, а отже, нічого не чули і нічого не бачили. І все-таки: чи маєте ви якісь здогади, які могли б нам допомогти?

Місіс Меркадо не потребувала часу на роздуми.

– Ні, справді, не маю. Усе так заплутано! Але я повинна сказати, що не маю жодних сумнівів – так, я зовсім не сумніваюся, що вбивця прийшов іззовні. Це ж очевидно!

Пуаро звернувся до її чоловіка.

– А ви, мсьє, ви маєте що сказати?

Містер Меркадо нервово здригнувся і безцільно смикнув себе за бороду.

– Напевно, так і було. Так і було, – сказав він. – Проте як хтось міг хотіти заподіяти їй шкоду? Вона була такою ніжною, такою доброю. – Він похитав головою. – Хай хто вбив її, він, мабуть, недолюдок – так, він недолюдок!

– А ви самі, мсьє, як провели вчорашній день?

– Я? – Він розгублено витріщився на Пуаро.

– Джозефе, ти ж був у лабораторії, – підказала йому дружина.

– А, так, я там був, я там був. Робив те, що і завжди.

– О котрій годині ви туди пішли?

Містер Меркадо знову безпомічно і прохально подивився на дружину.

– Було десять хвилин до першої, Джозефе.

– Ага, так, десять хвилин до першої.

– Ви виходили у двір?

– Ні. Я думаю, ні. – Він замислився. – Так, я впевнений, що цього не робив.

– Коли ви почули про трагедію?

– Прийшла моя дружина і повідомила мені. Це було жахливо… надзвичайно. Я ніяк не міг повірити. Навіть зараз мені не віриться, що це правда.

Раптом він затремтів.

– Це жахливо… жахливо…

Місіс Меркадо швидко підтримала його.

– Так, так, Джозефе, ми це теж відчуваємо. Але ми не повинні занепадати духом. Бідолашному докторові Лайднеру зараз набагато важче.

Я побачила, як усе обличчя доктора Лайднера смикнулося від болю, і здогадалася, що йому, мабуть, не легко у цій емоційній атмосфері. Він благально поглянув на Пуаро. Той миттєво дослухався.

– Міс Джонсон? – звернувся він до наступної особи.

– Боюся, я мало що можу вам розповісти, – відповіла вона. Після пронизливого сопрано місіс Меркадо цей голос – голос культурної та вихованої жінки – подіяв на всіх заспокійливо.

Міс Джонсон вела далі:

– Я працювала у вітальні, знімала відбитки циліндричних печаток на пластиліні.

– І ви нічого не побачили, не помітили?

– Ні.

Пуаро швидко зиркнув на неї. Його вухо вловило те, що й моє, – слабку нотку нерішучості.

– Ви впевнені, мадемуазель? Можливо, ви пам’ятаєте щось, але ці спогади нечіткі?

– Ні, справді, ні.

– Може, ви побачили щось, скажімо так, краєчком ока, ледь розуміючи в ту мить, що це було?

– Ні, звичайно ні, – категорично відповіла вона.

– Тоді ви щось чули? О, так, але ви не зовсім упевнені, чули ви чи ні?

Міс Джонсон спантеличено розсміялася.

– Ви дуже сильно тиснете на мене, мсьє Пуаро. Боюся, ви заохочуєте мене сказати вам те, що мені, напевно, лише здалося.

– Тоді запитаю так: чи було щось, що вам, скажімо, здалося?

І вона стала розповідати – повільно, зважуючи кожне слово:

– Мені здалося, що, мабуть, у ту мить, а можливо, в якусь іншу, пообіді я почула дуже слабкий крик… Тобто хочу сказати, що справді почула крик. Розумієте, усі вікна у вітальні були відчинені, і я чула різні звуки від людей, що працювали на ячмінних полях. Але бачите, водночас у мене в голові з’явилася думка, і можливо, так і було… що я чула крик місіс Лайднер. І це мене дуже пригнічує. Бо якби я підскочила і побігла до її кімнати… ну, хто знає? Я, можливо, встигла б…

Доктор Райлі перервав її та авторитетно заявив:

– Зараз же, негайно викиньте цю думку з голови. У мене нема сумнівів, що місіс Лайднер (пробачте мені, Лайднере) отримала удар, майже щойно вбивця ввійшов у кімнату, і саме цей удар її вбив. Жодного іншого удару завдано не було. Інакше вона встигла б покликати на допомогу і тоді справді подала б голос.

– Утім, я могла б схопити вбивцю, – не здавалася міс Джонсон.

– А коли це трапилося, мадемуазель? – спитав її Пуаро. – Десь о пів на другу?

– Мабуть, десь тоді, так. – Вона на хвилину замислилася.

– Тоді це узгоджується з часом убивства, – задумливо промовив Пуаро. – Ви нічого більше не чули – наприклад, як відчиняються чи зачиняються двері?

Міс Джонсон похитала головою.

– Ні, я нічого такого не пригадую.

– Припускаю, ви сиділи за столом. Що було перед вашими очима? Двір? Кімната старожитностей? Веранда? Або неозора сільська місцевість?

– Я бачила внутрішній двір.

– З того місця, де ви сиділи, чи могли ви бачити слугу Абдуллу, який у той час мив горщики?

– О, так, якби я підвела голову, то побачила б його, але я була дуже зосереджена на своїй роботі. Такі завдання цілком поглинають вашу увагу, розумієте?

– Якби хтось пройшов повз вікна, що виходять на внутрішній двір, ви б це помітили?

– О, так, я майже впевнена в цьому.

– Але ніхто не проходив?

– Ні.

– А якби хтось пройшов, скажімо, через центр двору, ви це помітили б?

– Гадаю… радше ні, хіба що, як я вже казала, я підвела б голову й визирнула у вікно.

– Ви не помітили, як слуга Абдулла покинув своє місце праці й пішов побалакати з іншими слугами?

– Ні.

– Десять хвилин, – задумливо промовив Пуаро. – Ці фатальні десять хвилин…

На мить запала тиша.

Несподівано міс Джонсон підвела голову і сказала:

– Ви знаєте, мсьє Пуаро, здається, я вас ненавмисно ввела в оману. Якщо ще раз подумати, я сумніваюся, що, сидячи у вітальні, я могла почути крик, який линув би зі спальні місіс Лайднер. Між нашими кімнатами лежить кімната старожитностей. І наскільки я розумію, вікна в її кімнаті були зачинені?

– У будь-якому разі не виснажуйте себе, мадемуазель, – люб’язно сказав Пуаро. – Це не дуже важливо.

– Ні, звичайно ні. Я це розумію. Але бачите, це важливо для мене, бо я відчуваю, що могла зробити… хоч щось.

– Не засмучуйте себе, люба Енн, – лагідно промовив доктор Лайднер. – Ви повинні тримати себе в руках. Той крик, що ви чули, – це, напевно, десь далеко у полі один араб кликав іншого.

Він так по-доброму розмовляв із міс Джонсон, що вона розчервонілася від задоволення. Я навіть побачила, як на її очах раптово з’явилися сльози. Вона відвернулась і заговорила ще хрипкіше, ніж зазвичай.

– Можливо, ви маєте рацію. Це часто трапляється, коли після трагедії починаєш уявляти такі речі, яких зовсім не було.

Пуаро ще раз звірився зі своїм записником.

– Я гадаю, ви розповіли все, що могли. Тепер ви, містере Кері.

Річард Кері говорив повільно – механічним, дерев’яним голосом.

– Боюся, не можу додати нічого корисного. Я чергував на розкопках. Там мені й повідомили новини.

– І ви не знаєте чи не пригадуєте жодної корисної інформації про те, що сталось у дні перед убивством?

– Нічого взагалі.

– А ви, містере Колман?

– Я взагалі був не в курсі того, що відбувалося, – заявив містер Колман, і мені здалося, що я почула в його голосі нотки жалю. – Учора вранці я вирушив у Гасанію, щоб отримати гроші для працівників: був день виплати зарплатні. Коли я повернувся, Еммот розповів мені, що сталося, і я поїхав назад, щоб викликати поліцію і доктора Райлі.

– А до цього?

– Ну, сер, атмосфера тут була трохи нервовою, але ви це вже знаєте. Цей переполох у кімнаті старожитностей і один чи два випадки до того – я про долоню та обличчя у вікні. Ви ж пам’ятаєте, сер? – звернувся він до доктора Лайднера, і той, погоджуючись, нахилив голову. – Я думаю, ви врешті-решт дізнаєтесь, що якийсь хлоп таки проник сюди ззовні. Напевно, просто дуже майстерний жебрак.

Хвилину чи дві Пуаро мовчки розглядав його.

– Містере Колман, ви англієць? – запитав він нарешті.

– Цілком правильно, сер. З голови до п’ят. Справжня англійська якість.

– Це ваш перший сезон?

– Саме так.

– І ви захоплюєтесь археологією?

Така характеристика його особистості, здавалося, викликала у містера Колмана деяке збентеження. Він сильно почервонів і кинув на доктора Лайднера погляд школяра, який десь завинив.

– Звичайно, це все… дуже цікаво, – пробурмотів він. – Але я маю сказати, що я не зовсім… тямлю у цій справі…

Не змігши висловити думку, він пригнічено замовчав. Пуаро не наполягав.

Він задумливо постукав по столу кінцем олівця і обережно поправив чорнильницю, що стояла перед ним.

– Що ж, – мовив він, – здається, наразі це все. Якщо хтось із вас згадає про щось, що на якийсь час вислизнуло з його або її пам’яті, не соромтеся – приходьте до мене. А зараз, гадаю, буде добре, якщо я перекинусь кількома словами наодинці з доктором Лайднером і доктором Райлі.

Це був сигнал про закінчення допиту. Ми всі звелися на ноги і подалися до дверей. Однак, коли я вже була на півдорозі, мене покликали.

– Можливо, – зазначив мсьє Пуаро, – медсестра Лезерен люб’язно погодиться залишитися? Гадаю, вона надасть нам цінну допомогу.

Я повернулась і знов сіла на своє місце за столом.

Розділ п’ятнадцятий. Пуаро висловлює припущення

Доктор Райлі підвівся зі свого місця і, коли всі вийшли, обережно зачинив двері. Після цього, кинувши запитальний погляд на Пуаро, він зачинив вікно, що виходило на двір (решта вже були зачинені). Після цього лікар повернувся на своє місце за столом.

– Bien![14] – почав Пуаро. – Тепер, коли ми на самоті й нас ніхто не потурбує, ми можемо говорити відверто. Ми чули, що нам кажуть члени експедиції, і… До речі, ma soeur, що ви про все це думаєте?

Я почервоніла. Ніде правди діти, у цього чудернацького коротуна дійсно гострий зір. Він примудрився побачити, як крізь мій розум проходить певна думка! Так, мабуть, моє обличчя занадто добре демонструвало те, що мені спало на думку!

– Та нічого, – невпевнено відповіла я.

– Та годі вам, сестро, – спонукав мене доктор Райлі. – Не змушуйте фахівця чекати.

– Це і справді нічого, – поспішно запевнила його я. – Просто щойно мені подумалось: навіть якби хтось щось і знав або підозрював, йому (або їй) було б непросто озвучити це перед рештою, а можливо, і перед самим доктором Лайднером.

На мій подив, мсьє Пуаро енергійно кивнув, підтримуючи мою здогадку.

– Так. Саме так. Ваші слова точно змальовують те, що тут відбулося. Але я поясню. Це невеличке зібрання, яке ми щойно провели, – воно мало мету. В Англії перед верхогонами вам дають подивитися на всій коней, чи не так? Вони проходять перед глядачами, щоб кожен мав можливість їх побачити і оцінити. Це і є мета мого маленького зібрання. Висловлюючись на спортивний манер: я швидко переглянув усіх учасників.

Раптом доктор Лайднер обурено крикнув:

– Я ні на мить не повірю, що хтось із членів моєї експедиції причетний до цього злочину!

Потім він обернувся до мене і наполегливо додав:

– Сестро, я буду вам дуже вдячний, якщо ви розповісте мсьє Пуаро просто зараз усе те, про що моя дружина розмовляла з вами два дні тому.

Прислухавшись до його прохання, я негайно розповіла свою історію, намагаючись, наскільки можливо, точно згадати слова і фрази, які використовувала місіс Лайднер.

Коли я закінчила, мсьє Пуаро промовив:

– Дуже добре. Дуже добре. Ви мислите чітко й логічно. Ви мені станете в пригоді.

Він звернувся до доктора Лайднера.

– У вас є ці листи?

– Так, вони в мене. Я гадав, що ви передусім забажаєте їх побачити.

Пуаро взяв листи і почав уважно читати, вдивляючись у кожне слово. Я була трохи розчарована, що він не присипав їх спеціальним порошком, або не оглянув за допомогою мікроскопа, або не зробив іще чогось подібного. Але я розуміла, що він уже не дуже молодий і що його методи, ймовірно, не дуже сучасні. Він просто прочитав листи – так, як їх зазвичай і читають звичайні люди.

Закінчивши, мсьє Пуаро поклав листи на стіл та відкашлявся.

– А зараз, – почав він, – продовжмо логічно і послідовно з’ясовувати факти. Перший із цих листів ваша дружина отримала в Америці, невдовзі після одруження з вами. Були й інші, але їх вона знищила. За першим листом прийшов другий. Через дуже короткий час після появи другого ви обоє ледве не отруїлися газом. Потім ви поїхали за кордон і майже два роки листів не отримували. Вони почали з’являтися знов у цьому році, на початку вашого сезону, тобто протягом останніх трьох тижнів. Усе правильно?

– Цілком.

– Ваша дружина виявляла всі ознаки паніки, і ви, порадившись із доктором Райлі, викликали сюди медсестру, щоб підтримати вашу дружину і розвіяти її страхи?

– Так.

– Потім відбулося кілька дивних епізодів: самітні долоні, що стукали у вікно… примарне обличчя… звуки в кімнаті старожитностей… Ви самі не були свідком жодного з цих явищ?

– Ні.

– І взагалі ніхто цього не бачив, окрім місіс Лайднер?

– Отець Лавіньї бачив світло в кімнаті старожитностей.

– Так, я це пам’ятаю.

Пуаро помовчав хвилину-дві, а потім раптом спитав:

– Ваша дружина склала заповіт?

– Я так не думаю.

– Чому ж?

– З її точки зору, цього не варто робити.

– Хіба вона не заможна жінка?

– Так, вона була заможна, протягом життя. Батько залишив їй значну суму грошей у довірчій власності. Але вона не могла торкатися капіталу. Після її смерті він мав перейти її дітям, хай коли вона їх народить, – а якщо їх не буде, гроші отримає музей міста Піттстаун, що у Нью-Джерсі.

Пуаро задумливо барабанив по столу.

– Тоді, гадаю, ми можемо, – оголосив він, – відкинути один із мотивів у цій справі. Ви ж розумієте, що саме я шукаю насамперед. Кому вигідна смерть померлої? У цьому випадку це музей. Але якби все було інакше, наприклад, якби місіс Лайднер померла і не мала заповіту та й ще за життя володіла значними статками, – тоді мене турбувало б одне цікаве питання: хто успадковує ці гроші – ви чи її колишній чоловік? Але щоб такі труднощі з’явилися, колишньому чоловікові довелося б воскреснути і заявити про свої права, і я можу уявити, що йому тоді, мабуть, загрожував би арешт, хоча я думаю, що навряд чи смертна кара була б застосована через стільки років після закінчення війни. Однак у цьому випадку роздумувати на цю тему не варто. Як я казав, спершу я вирішую питання з грошима. На наступному етапі я завжди починаю підозрювати чоловіка або дружину покійної особи! У цьому випадку, по-перше, ми маємо безперечні докази, що вчора вдень вас жодного разу не було біля спальні дружини; по-друге, від смерті дружини ви не отримуєте вигоди, а, навпаки, втрачаєте; а по-третє…

Він зробив паузу.

– Ну? – не стерпів доктор Лайднер.

– По-третє, – повільно продовжив Пуаро, – я гадаю, що можу оцінити відданість з першого ж погляду. Я вважаю, докторе Лайднер, що ваша любов до дружини була панівною пристрастю у вашому житті. Я маю рацію, чи не так?

Доктор Лайднер відповів дуже просто:

– Так.

Пуаро кивнув.

– Тому, – підсумував він, – ми можемо продовжувати.

– Підтримую, підтримую, перейдімо вже до справи, – з очевидним нетерпінням вигукнув доктор Райлі.

Пуаро кинув на нього докірливий погляд.

– Друже мій, не будьте таким нетерплячим. У такому випадку, як цей, до всього варто підходити послідовно та методично. Правду кажучи, це моє правило на кожний випадок. Позбувшись певних імовірностей, ми зараз підходимо до дуже важливого моменту. Життєво важливо, як ви кажете, щоб усі карти були на столі: нічого не можна приховувати.

– Правильно, – погодився доктор Райлі.

– Тому я вимагаю всієї правди, – продовжив Пуаро.

Доктор Лайднер здивовано подивився на нього.

– Запевняю вас, мсьє Пуаро, що я нічого не приховав. Я розповів вам усе, що знаю. Нічого не приховав.

– Tout de même[15], ви мені не зовсім усе розповіли.

– Ні, усе. Я не можу згадати жодної деталі, яку я випустив би з уваги.

Вигляд у доктора був збентежений.

Пуаро докірливо похитав головою.

– Ні, – повторив він. – Ви, наприклад, не розповіли мені, чому саме ви запросили медсестру приїхати сюди.

Доктор Лайднер здавався абсолютно збитим із пантелику.

– Але ж я це пояснив. Це ж очевидно. Нервовість моєї дружини… її страхи…

Пуаро нахилився вперед. Він повільно і наполегливо помахав пальцем згори й донизу.

– Ні-ні-ні. У цьому є щось незрозуміле. Вашій дружині загрожує небезпека, так? Далі, їй загрожує смерть, так? А ви посилаєте не по поліцію і навіть не по приватного детектива, а по медсестру! Це якийсь нонсенс!

– Я… я… – Доктор Лайднер стих. Щоки його спалахнули. – Я думав… – Він остаточно замовк.

– Ось саме це й цікаво, – підбадьорив його Пуаро. – Ви думали – що?

Доктор Лайднер зберігав мовчання. Він мав стривожений та водночас упертий вигляд.

– От бачите, – тепер у голосі Пуаро звучав тріумф, – усе, що ви мені сказали, відповідає дійсності, крім цього. Чому медсестра? Відповідь є, так. Правду кажучи, відповідь на це може бути лише одна. Ви не вірили, що вашій дружині загрожує небезпека.

І тут доктор Лайднер скрикнув і зірвався.

– Боже, допоможи мені, – застогнав він. – Так, я не вірив. Не вірив.

Пуаро спостерігав за ним, як кіт, що вдивляється у мишачу нору, готовий зробити стрибок, щойно миша покаже себе.

– А про що ви тоді думали? – наполягав він.

– Не знаю. Я не знаю…

– Але ж ви знаєте. Ви чудово знаєте. Мабуть, я можу вам допомогти… зі здогадкою. Докторе Лайднер, ви підозрювали, що ці листи писала ваша дружина?

Не було ніякої необхідності відповідати. Правдивість здогадки Пуаро була занадто очевидною. І те, що Лайднер із жахом підняв руку, ніби благаючи про милосердя, лише підтвердило правильність цієї версії.

Я глибоко вдихнула: тож я дійсно мала рацію у своєму припущенні! Я згадала той дивний тон, яким доктор Лайднер запитав мене, що я думаю про все це. Я повільно і замислено кивнула головою, аж раптом помітила, що мсьє Пуаро пильно дивиться на мене.

– Сестро, ви теж так вважали?

– Так, ця ідея спадала мені на думку, – чесно зізналась я.

– Чому?

Я пояснила, що помітила схожість між почерком у листах із погрозами та почерком місіс Лайднер у листі, який мені показав містер Колман.

Пуаро звернувся до доктора Лайднера.

– Ви також помітили схожість?

Доктор Лайднер опустив голову.

– Так. Почерк був дрібний і нерозбірливий, не такий великий і розгонистий, як у Луїзи, але деякі літери мали таку саму форму. Я покажу вам.

Він вийняв кілька листів із внутрішньої нагрудної кишені, узяв один із аркушів і передав його Пуаро. Це була частина листа, якого місіс Лайднер написала своєму чоловікові. Пуаро заходився ретельно порівнювати його з анонімними листами.

– Так, – пробурмотів він. – Так. Бачу кілька схожих елементів, як-от цікавий спосіб написання літери в, характерне e. Я не експерт із почеркознавства – я не можу стверджувати це однозначно (і, до речі, я ніколи не зустрічав двох експертів, які могли б дійти згоди з будь-якого питання), але можу принаймні сказати, що між цими двома почерками є дуже помітна схожість. Дуже ймовірно, що їх написала одна людина. Але це не точно. Ми повинні взяти до уваги всі непередбачені обставини.

Пуаро відкинувся на стільці й задумливо промовив:

– Є три варіанти. Перший: подібність почерку – чистий збіг. Другий: ці листи з погрозами написала сама місіс Лайднер з якихось незрозумілих причин. Третій: їх написав хтось, хто навмисно копіював її почерк. Навіщо? Здається, в цьому немає сенсу. Але один із цих трьох варіантів повинен виявитися правильним.

Він розмірковував хвилину або дві, а коли звернувся до доктора Лайднера, то спитав його з колишньою жвавістю:

– Коли вам уперше сяйнула думка, що місіс Лайднер сама була авторкою цих листів, яке пояснення ви для себе створили?

Доктор Лайднер заперечно похитав головою.

– Насправді я чимшвидше викинув цю думку з голови. Я вирішив, що вона надто потворна.

– Ви не шукали пояснень?

– Ну, – сказав він нерішуче, – я запитував себе, чи могли хвилювання та роздуми про минуле трохи вплинути на мозок моєї дружини. Я гадав, що, можливо, вона написала ці листи собі, не усвідомлюючи цього. Це можливо, чи не так? – додав він, звертаючись до доктора Райлі.

Той стиснув губи і туманно відповів:

– Людський мозок здатний майже на що завгодно.

Тут лікар кинув різкий погляд на Пуаро, і той, наче підкоряючись йому, перейшов до іншої теми.

– Листи – це цікава річ, – мовив він. – Але ми повинні зосередитися на справі загалом. Я бачу три можливі варіанти розв’язання.

– Три?

– Так. Розв’язання перше: найпростіше. Перший чоловік вашої дружини ще живий. Він спочатку погрожує їй, а потім переходить до втілення своїх погроз. Якщо ми приймаємо цей варіант, тоді наша проблема полягатиме в тому, щоб дізнатись, як він потрапив усередину і вийшов звідти непоміченим.

Розв’язання друге: місіс Лайднер із власних причин (причин, які, ймовірно, краще зрозуміє людина з медичною освітою, ніж профан) пише сама собі листи з погрозами. Тоді й випадок із газом теж підлаштований нею (пам’ятаєте, адже саме вона розбудила вас, сказавши, що відчула запах газу). Але якщо місіс Лайднер сама написала ці листи, тоді їй не може загрожувати вигаданий автор. Тоді ми маємо шукати вбивцю в іншому місці. Правду кажучи, ми маємо шукати серед вашого колективу. Так, – продовжував Пуаро, не звертаючи уваги на заперечення доктора Лайднера, – це єдиний логічний висновок. Для того, щоб задовольнити особисту злобу, один із них міг її вбити. У цьому разі можу сказати, що ця людина, напевно, знала про листи або їй хоч якось було відомо, що місіс Лайднер когось боїться – або вдає, що когось боїться. Цей факт, за розрахунком злочинця, міг зробити це вбивство цілком безпечним для нього. Він міг бути впевненим, що воно буде списане на загадкову сторонню людину – на автора листів із погрозами.

Варіант цього розв’язання полягає в тому, що вбивця насправді писав листи, знаючи про минуле місіс Лайднер. Але в цьому разі не зовсім зрозуміло, навіщо злочинцеві знадобилося копіювати власний почерк місіс Лайднер, оскільки, як ми вже зрозуміли, йому було б більше користі справити враження, ніби їх написала стороння особа.

А ось третє розв’язання для мене найцікавіше. Я припускаю, що листи справжні. Їх написав перший чоловік місіс Лайднер (або його молодший брат), який насправді є одним із членів експедиції.

Розділ шістнадцятий. Підозрювані

Доктор Лайднер скочив на ноги.

– Неможливо! Абсолютно неможливо! Ця ідея абсурдна!

Містер Пуаро досить спокійно подивився на нього, але нічого не відповів.

– Ви насправді припускаєте, що одним із членів експедиції є колишній чоловік моєї дружини і вона його навіть не впізнала?

– Саме так. Поміркуйте трохи над фактами. Приблизно п’ятнадцять років тому ваша дружина кілька місяців жила з цим чоловіком. Чи впізнала б вона його, якби натрапила на нього після цього проміжку часу? Гадаю, що ні. Його обличчя змінилося, його статура змінилася… можливо, його голос змінився не сильно, але про цю дрібницю він міг би й подбати. І не забувайте: вона не шукала його серед власного оточення, а уявляла десь ззовні – як незнайомця. Ні, я не вважаю, що вона його впізнала б. І є інший варіант. Це його молодший брат. І той міг би, відколи був дитиною, залишитися пристрасно відданим своєму старшому братові. Зараз він дорослий чоловік. Чи могла ваша дружина впізнати у чоловікові, чий вік наближається до тридцяти, дитину десяти-дванадцяти років? Так, молодий Вільям Боснер існує, і його слід враховувати. Не забувайте, що в його очах брат може бути не зрадником, а патріотом та мучеником своєї країни, тобто Німеччини. А ось місіс Лайднер він може вважати зрадницею та чудовиськом, яка послала його дорогого брата на смерть! Вразлива дитина здатна поклонятися великим героям, і молодому розуму легко бути одержимим ідеєю, яку він може завзято зберігати у дорослому житті.

– Цілком правильно, – додав доктор Райлі. – Популярна думка, що дитина легко все забуває, далека від істини. Багато людей прямують крізь життя з ідеєю, яка вразила їх ще у дуже ніжні роки.

– Bien. У цьому разі ви маєте ці дві можливості. Фредерік Боснер, чоловік, якому зараз під п’ятдесят, і Вільям Боснер, якому ще немає і тридцяти. Розгляньмо ваших людей з цих двох точок зору.

– Це якась фантастика, – пробурмотів доктор Лайднер. – Мої люди! Члени моєї власної експедиції!

– І всі вони від початку вважалися поза підозрою, – сухо нагадав Пуаро. – Як зручно. Commençons![16] Хто взагалі не може бути Фредеріком чи Вільямом?

– Жінки.

– Безумовно. Викреслюємо з цього списку міс Джонсон та місіс Меркадо. Хто ще?

– Кері. Ми з ним працювали разом протягом багатьох років, перш ніж я навіть познайомився з Луїзою.

– І до того ж він не підходить за віком. Наскільки я можу судити, йому зараз років тридцять вісім – тридцять дев’ять. Тож він занадто молодий для Фредеріка і занадто старий для Вільяма. Тепер решта. Є отець Лавіньї та містер Меркадо. Один із них може виявитися Фредеріком Боснером.

– Але, чоловіче, – вигукнув доктор Лайднер голосом, в якому змішалися роздратування і втіха, – отець Лавіньї – відомий на весь світ епіграфіст, а Меркадо роками працював у Нью-Йорку, у відомому музеї. Неможливо, щоб один із них був тою людиною, про яку ви думаєте!

Пуаро просто відмахнувся від його слів.

– «Неможливо, неможливо»… я не зважаю на це слово! Саме «неможливе» я завжди вивчаю найретельніше! Але поки що ми підемо далі. Кого ще ви маєте? Карл Райтер, молодик із німецьким ім’ям, Девід Еммот…

– Не забувайте, він був зі мною два сезони.

– Він – молодий і має дар терпіння. Якби він скоїв злочин, то без жодного поспіху. Усе було б дуже добре підготовлено.

Доктор Лайднер зробив жест відчаю.

– І, нарешті, Вільям Колман, – продовжував Пуаро.

– Він англієць.

– Pourquoi pas?[17] Чи не казала місіс Лайднер, що хлопець покинув Америку і слід його загубився? Він запросто міг би вирости в Англії.

– У вас на все є відповідь, – буркнув доктор Лайднер.

Про це я сама багато думала. Від початку мені здавалося, що манера містера Колмана радше скидалася на героїв книжок Пелема Вудгауза, ніж на справжню, живу молоду людину. Невже він дійсно постійно грав роль?

Пуаро все нотував у маленькому записнику.

– Що ж, розкладімо все методично по поличках, – оголосив він. – У першій категорії ми маємо два імені. Це отець Лавіньї та містер Меркадо. У другій у нас Колман, Еммот і Райтер.

– Тепер перейдімо до іншого аспекту питання – засобів і можливостей. Хто з експедиції мав засоби та можливість учинення злочину? Кері був на розкопках, Колман поїхав у Гасанію, ви піднялися на дах. Ще залишаються отець Лавіньї, містер Меркадо, місіс Меркадо, Девід Еммот, Карл Райтер, міс Джонсон і медсестра Лезерен.

– Ой! – зойкнула я, підстрибнувши на місці.

Містер Пуаро подивився на мене; очі його блищали.

– Так, боюся, ma soeur, я маю і вас внести до списку. Для вас було б досить просто піти і вбити місіс Лайднер, поки у внутрішньому дворі було порожньо. У вас розвинені м’язи, ви людина сильна, і до того ж вас вона зовсім не запідозрила б – аж до самої миті, коли їй завдали удару.

Його слова так засмутили мене, що я не могла вимовити жодного слова. Але я помітила, що доктора Райлі ця ситуація потішила.

– Цікава справа, в якій медсестра убиває своїх пацієнтів – одного за іншим, – пробурмотів він.

Я на нього як зиркнула!

Розум доктора Лайднера працював в іншому напрямку.

– Тільки не Еммот, мсьє Пуаро, – заперечив він. – Ви не повинні вносити його до списку. Пам’ятаєте, він був зі мною на даху протягом цих десяти хвилин?

– Проте ми не можемо його відкинути. Він міг спуститися, піти просто в кімнату місіс Лайднер, убити її, а лише потім покликати слугу. Або він, можливо, убив її в один із періодів, коли відсилав слугу до вас.

Доктор Лайднер похитав головою та пробурмотів:

– Який жах! Це якась фантастика!

На моє здивування, Пуаро погодився.

– Так, це правда. Це фантастичний злочин. Не часто трапляється таке. Зазвичай убивство дуже корисливе та дуже просте. Але це вбивство надзвичайне… Я підозрюю, докторе Лайднер, що й ваша дружина була надзвичайною жінкою.

Цим зауваженням він влучив просто в десятку, і я навіть здригнулася.

– Це правда, сестро? – запитав Пуаро.

Доктор Лайднер тихо попрохав мене:

– Скажіть йому, сестро, якою була Луїза. Ви неупереджені.

Я вирішила розповісти все відверто.

– Вона була дуже милою, – почала я. – Неможливо було нею не захоплюватися. Хотілося щось для неї зробити. Я ніколи раніше не зустрічала таких, як вона.

– Спасибі, – подякував мені доктор Лайднер і всміхнувся.

– Це цінні свідчення, що надійшли від сторонньої людини, – ввічливо зауважив Пуаро. – Ну, продовжмо. У колонці засобів та можливостей у нас сім імен. Медсестра Лезерен, міс Джонсон, місіс Меркадо, містер Меркадо, містер Райтер, містер Еммот та отець Лавіньї.

Він ще раз відкашлявся. Я завжди помічала, що іноземці часто-густо видають дивні звуки.

– Припустімо на мить, що наша третя теорія правильна. Тобто вбивцею є Фредерік або Вільям Боснер і Фредерік або Вільям Боснер є штатним членом експедиції. Порівнюючи обидва списки, ми можемо звузити коло наших підозрюваних за цим пунктом до чотирьох. Отець Лавіньї, містер Меркадо, Карл Райтер і Девід Еммот.

– Про отця Лавіньї не може бути й мови, – рішуче заявив доктор Лайднер. – Він один із Білих отців у Карфагені.

– І борода його цілком реальна, – додала я.

– Ma soeur, – почав пояснювати Пуаро, – першокласний убивця ніколи не носить фальшиву бороду!

– Звідки ви знаєте, що це першокласний убивця? – непокірно запитала я.

– Тому що, якби він не був таким, мені б уже все було ясно, а це не так.

«Яка зарозумілість», – потайки подумала я.

– У будь-якому разі, – не відступала я, повертаючись до бороди, – для того, щоб її виростити, потрібно було чимало часу.

– Корисне спостереження, – погодився Пуаро.

Доктор Лайднер роздратовано проказав:

– Але це смішно, дуже смішно. І він, і Меркадо – відомі люди. Їх знають протягом багатьох років.

Пуаро обернувся до нього.

– У вас немає масштабного бачення. Ви не берете до уваги важливий момент. Якщо Фредерік Боснер не помер – що він робив усі ці роки? Він, мабуть, узяв інше ім’я і, мабуть, побудував собі кар’єру.

– Як Білий отець – Père Blanc? – скептично запитав доктор Райлі.

– Це трохи фантастично, так, – погодився Пуаро. – Але ми не маємо права повністю відкидати таку можливість. До того ж іще є другий варіант.

– Юнаки? – уточнив Райлі. – Якщо хочете почути мою думку, то на позір серед ваших підозрюваних є лише один, який здається правдоподібним.

– І це?

– Молодий Карл Райтер. Правду кажучи, я нічого проти нього не маю, але я виходжу з того, що на нього вказують кілька речей: він відповідного віку, у нього німецьке ім’я, він у цьому році вперше бере участь в експедиції, а також у нього була можливість усе зробити. Йому потрібно було лише вискочити зі свого фотоприміщення, перетнути двір, зробити свою брудну справу і знову прошмигнути назад, доки нікого нема. А якби хтось зненацька зайшов до фотомайстерні, поки його там не було, то завжди можна було б згодом казати, що він сидів у фотолабораторії.

Здавалося, мсьє Пуаро не сприйняв цієї версії. Він кивнув із серйозним, але невпевненим виглядом.

– Так, – мовив він. – Цей варіант найбільш правдоподібний, але все може бути не так просто.

І додав:

– Припинімо нашу бесіду. Я хотів би зараз, якщо можна, оглянути приміщення, де стався злочин.

– Безумовно. – Доктор Лайднер покопирсався в кишені, а потім подивився на доктора Райлі. – Я й забув. Ключа взяв капітан Мейтленд.

– Мейтленд віддав його мені, – відповів Райлі. – Він мав терміново виїжджати через цю курдську справу.

І він дістав ключа.

Доктор Лайднер нерішуче вимовив:

– Ви не проти, якщо я не… Можливо, медсестра…

– Звичайно. Звичайно, – погодився Пуаро. – Я цілком розумію. Я у жодному разі не хочу завдати вам зайвого болю. Чи не будете ви так ласкаві супроводжувати мене, ma soeur?

– Так, звісно, – кивнула я.

Розділ сімнадцятий. Пляма біля умивальника

Тіло місіс Лайднер відправили до Гасанії для посмертного розтину, але все інше в її спальні залишили саме так, як воно було. Кімната була вмебльована так скромно, що поліції не знадобилося багато часу на ретельний обшук.

Праворуч від дверей стояло ліжко. Навпроти дверей були два заґратовані вікна, які виходили на сільську місцевість. Між ними примостився звичайний дубовий стіл із двома шухлядами – він слугував місіс Лайднер туалетним столиком. На східній стіні була низка гачків, на яких висіли сукні в захисних бавовняних чохлах; до стіни також був присунутий сосновий комод. Одразу ліворуч від дверей був умивальник. Посередині кімнати стояв величенький дубовий стіл з промокальним папером, чорнильницею і валізкою. Саме в ній місіс Лайднер зберігала анонімні листи. На вікнах висіли короткі смугасті штори з місцевої тканини – білі смуги чергувалися з помаранчевими. На кам’яній підлозі лежало кілька килимків із козячої шкури: три невеликі в коричнево-білу смужку – перед двома вікнами і умивальником, і був іще один, якісніший, білий із коричневими смугами, що лежав між ліжком і письмовим столом.

Тут не було ніяких шаф, ніш або довгих штор – насправді нічого, де хтось міг би сховатися. Стояло звичайне залізне ліжко, вкрите бавовняною ковдрою з малюнком. Єдиною ознакою розкоші в кімнаті були три подушки – усі зроблені з найкращого м’якого і здутого пуху. Ніхто, крім місіс Лайднер, не мав таких подушок.

Доктор Райлі стисло пояснив, де і як було знайдено тіло місіс Лайднер: воно купою лежало на килимку біля ліжка.

Щоб проілюструвати свою розповідь, він попрохав мене лягти в ту ж позу.

– Якщо ви не проти, сестро, – додав він.

Я людина не вередлива, тому опустилася на підлогу і, наскільки можливо, відтворила ту саму позу, в якій знайшли тіло місіс Лайднер.

– Коли Лайднер побачив її, то підняв їй голову, – продовжив оповідь лікар. – Але я ретельно його розпитав, і, певно, він насправді не змінив її положення.

– Здається, все ясно, – почав Пуаро. – Вона лежала на ліжку – спала або відпочивала. Хтось відчиняє двері, вона дивиться, зводиться на ноги…

– І він завдає їй удару, – закінчив лікар. – Від удару вона мала знепритомніти і невздовзі померти. Розумієте… – І Райлі пояснив особливості отриманих жінкою тілесних ушкоджень професійною мовою.

– Отже, крові було небагато? – уточнив Пуаро.

– Так, стався внутрішній крововилив – у мозок.

– Eh bien[18], – вигукнув Пуаро, – здається, все ясно, за винятком однієї речі. Якщо людина, яка зайшла у кімнату, була їй не знайома, чому місіс Лайднер не почала одразу кликати на допомогу? Якби вона закричала, її почули б. Її могли почути медсестра, Еммот і слуга.

– На це легко відповісти, – сухо відказав доктор Райлі. – Тому що це була не стороння людина.

Пуаро кивнув.

– Так, – задумливо промовив він. – Місіс Лайднер, можливо, і була здивована, коли побачила цю людину, але вона її не боялася. Потім, коли вбивця вже завдав удару, вона, можливо, і спробувала кричати, але вже було занадто пізно.

– Крик, який почула міс Джонсон?

– Так, якщо вона дійсно почула його. Але загалом я тут маю сумніви. Тут широкі стіни з мулу, та й вікна були зачинені.

Він підійшов до ліжка.

– Коли ви її залишили, вона справді лежала у ліжку? – запитав Пуаро у мене.

Я детально пояснила, що саме зробила.

– Вона мала намір поспати чи збиралася читати?

– Я дала їй дві книжки: якусь белетристику та том мемуарів. Вона зазвичай деякий час читала, а потім іноді поринала у нетривалий сон.

– А вона була… як би то сказати… такою, як завжди?

Я замислилась.

– Так. Вона здавалася цілком нормальною і в гарному настрої, – нарешті відповіла я. – Мабуть, вона поводилася зі мною трохи безцеремонно, але собі я пояснила це тим, що напередодні вона звірилася мені. Іноді людям після цього трохи незручно.

Очі Пуаро заблищали.

– О, так, і справді, мені це добре знайомо.

Він оглянув кімнату.

– І коли ви зайшли сюди після вбивства, чи все залишалося так, як ви бачили раніше?

Я також озирнулася.

– Так, гадаю, так. Я не пам’ятаю, щоб щось змінилося.

– І ви не бачили жодних ознак зброї, якою було завдано удару?

– Ні.

Пуаро перевів погляд на доктора Райлі.

– На вашу думку, що то була за зброя?

Лікар відповів негайно:

– Щось досить потужне, великого розміру і без гострих кутів або країв. Скажімо, щось подібне до округлої основи статуетки. Зауважте, я не стверджую, що це саме так. Але такого типу річ. Удару завдали з великою силою.

– Завдали сильною рукою? Чоловічою рукою?

– Так… хіба що…

– Хіба що – що?

І доктор Райлі повільно відповів:

– Можливо, що місіс Лайднер стояла на колінах. У такому разі для удару, що завдавався зверху важким предметом, не була б потрібна така вже й велика сила.

– На колінах, – замислено повторив Пуаро. – Цікава версія, так.

– Це лишень версія, майте це на увазі, – поспішив зазначити лікар. – Але немає абсолютно нічого, що вказувало б на це.

– Але це можливо.

– Так. Зрештою, з огляду на обставини це не фантастично. Можливо, страх змусив її не кричати, а стати на коліна у благанні. Це могло статися, коли її інстинкт підказав їй, що вже запізно і що вже ніхто їй не зможе допомогти.

– Так, – задумливо мовив Пуаро. – Це ідея…

Поганенька ідея, подумала я. Я ні на хвилину не могла уявити, щоб місіс Лайднер стала перед кимось на коліна…

Пуаро повільно обходив кімнату. Він відчинив вікна, перевірив ґрати, просунув крізь них голову і переконався, що, хоча вона і пролізла, але плечі ніяк не можуть просунутись услід.

– Вікна були зачинені, коли ви її знайшли, – сказав він. – Вони також були зачинені, коли ви її залишали о чверть до першої?

– Так, пообіді вони завжди були зачинені. На цих вікнах немає сітки, як у вітальні та їдальні. Їх тримають зачиненими, щоб не пустити мух.

– І ні в якому разі ніхто не міг потрапити сюди крізь них, – задумливо бубонів Пуаро. – А стіни найтвердіші – із мулу та цегли, і немає ані таємних дверей, ані вікна на даху. Ні, у цю кімнату є лише один шлях – крізь двері. І є лише один шлях до дверей – через двір. І є лише один вхід у двір – крізь арку. А поза аркою було п’ятеро людей, і всі вони розповідають ту саму історію, і я не думаю, що вони брешуть… Ні, вони не брешуть. Їхнього мовчання ніхто не купив. Убивця був тут…

Я нічого не казала. Чи ж не відчувала я зараз точнісінько те саме, що й раніше, коли ми всі сиділи навколо столу?

Пуаро повільно пробирався кімнатою. Він узяв з комода фотокартку. На ній був літній чоловік з білою цапиною борідкою. Пуаро допитливо подивився на мене.

– Батько місіс Лайднер, – відповіла я на його мовчазне запитання. – Вона мені так говорила.

Він відклав фотокартку і окинув оком предмети на туалетному столику: вони всі були з черепахового панцира – прості, але гарні. Він звів погляд на рядок книжок на полиці, повторюючи вголос їх назви.

– «Хто такі греки?», «Вступ до теорії відносності», «Життя Естер Стенгоуп», «Потяг із Кру», «Назад до Мафусаїла», «Лінда Кондон». Так, вони нам, можливо, щось розповідають. Вона, ваша місіс Лайднер, дурною не була. У неї був розум.

– О! Вона була дуже розумна жінка, – нетерпляче підтвердила я. – Дуже багато читала і багато розуміла. Вона не була сірою мишею.

Пуаро подивився на мене і всміхнувся.

– Так, – сказав він. – Я це вже зрозумів.

Він пройшов далі й кілька хвилин постояв біля умивальника, який ряснів пляшками і туалетними кремами.

Раптом він опустився на коліна і оглянув килимок.

Ми з доктором Райлі швидко підійшли до Пуаро: він оглядав невелику темно-коричневу пляму, майже невидиму на коричневому килимі. Правду кажучи, її було помітно лише там, де вона зачіпала одну з білих смуг.

– Що ви скажете, лікарю? – запитав Пуаро. – Це кров?

Доктор Райлі теж став на коліна і відповів:

– Можливо. Хочете, щоб я перевірив?

– Якщо ваша ласка.

Містер Пуаро оглянув глечик і тазик. Глечик стояв на боковій частині умивальника. Тазик був порожній, але поруч на підлозі стояв порожній гасовий бідон із відстійною водою.

Він розвернувся до мене.

– Сестро, ви не пам’ятаєте? О чверть до першої, коли ви залишили місіс Лайднер, цей глечик стояв біля тазика чи в ньому?

– Я не можу сказати напевно, – відповіла я за хвилину або дві. – Я сказала б, що він стояв у тазику.

– О?

– Але розумієте, – негайно додала я, – я так думаю, бо так зазвичай і було. Слуги залишають його так після обіду. Я просто відчуваю, що, якби глечик був десь в іншому місці, я це, ймовірно, помітила б.

Пуаро вдячно кивнув.

– Так. Я розумію. Вас так навчили у лікарні. Якби в кімнаті все було не до ладу, ви цілком несвідомо поставили б усе як слід, навіть не запам’ятавши, що ви це зробили. А після вбивства? Він стояв там, де зараз?

Я похитала головою.

– Я тоді не помітила, – зізналась я. – Тоді я шукала лише місце, де можна було б сховатися, і хоч щось, що, можливо, вбивця залишив після себе.

– Так, мені все ясно: це кров, – резюмував доктор Райлі, зводячись із колін. – Це важливо?

Пуаро здивовано насупився і роздратовано розкинув руки.

– Я не можу сказати. Та і як я можу сказати? Це може нічого не означати. Єдине, що я можу припустити, – це те, що вбивця торкнувся місіс Лайднер і що на руках у нього залишилася кров – дуже мало крові, але однаково це була кров, – і він прийшов сюди і вимив руки. Так, усе могло бути так. Але я не можу зараз робити жодного висновку і стверджувати, що саме так усе й було. Ця пляма може взагалі не мати ніякого значення.

– Крові було б дуже мало, – невпевнено зауважив доктор Райлі. – Вона не мала приснути на нього струменем чи якось ще. Трохи сочилася б із рани, і все. Звичайно, якщо він узагалі торкався її…

Я затремтіла. У мене в голові виникла гидлива картина. Образ людини – можливо, того милого юнака-фотографа з поросячим обличчям, який завдав удару цій чудовій жінці, а потім нахилився над нею, щоб торкнутися пальцем рани, водночас жахливо зловтішаючись, і його обличчя, можливо, зовсім інше… таке люте і божевільне…

Доктор Райлі помітив моє тремтіння.

– Сестро, що трапилося? – запитав він.

– Нічого, тільки мурахи, – відповіла я. – Як там кажуть – хтось наступив на мою могилу.

Містер Пуаро обернувся і подивився на мене.

– Я знаю, що вам потрібно, – заявив він. – Сьогодні, коли ми закінчимо тут і я повертатимусь із лікарем до Гасанії, ми візьмемо вас із собою. Лікарю, ви зробите чаю медсестрі Лезерен, чи не так?

– З радістю!

– О ні, лікарю, – запротестувала я. – Зараз я навіть не можу думати про таке.

Мсьє Пуаро доброзичливо поплескав мене по плечу. Скоріше на англійський манер, а не як іноземець.

– Ви, ma soeur, робіть так, як вам кажуть, – наполягав він. – До того ж це буде для мене корисно. Я хочу обговорити багато інших речей, а я не можу цього робити тут, бо треба зберігати пристойний вигляд. Шановний доктор Лайднер обожнював дружину, і він упевнений, о, вельми впевнений, що всі решта відчували щодо неї те саме! Але це, на мою думку, не узгоджувалося б із людською природою! Ні, ми хочемо обговорити місіс Лайднер, як ви кажете, зі знятими рукавичками. Отже, домовилися. Коли ми закінчимо тут, то заберемо вас із собою до Гасанії.

– Я гадаю, – непевно сказала я, – що я все одно мушу їхати звідси. Тут дуже незручно.

– Не робіть нічого день чи два, – порадив мені доктор Райлі. – Не дуже добре їхати до похорону.

– Ваша правда, – відповіла я. – Але що, як мене теж уб’ють, лікарю?

Я сказала це напівжартома, і доктор Райлі сприйняв це саме так і, думаю, був готовий дати мені жартівливу відповідь.

Але, на моє здивування, мсьє Пуаро миттєво завмер просто посеред підлоги, обхопивши руками голову.

– О! Як я цього не передбачив, – пробурмотів він. – Це небезпека! Так! Велика небезпека! І що ви зможете одна зробити? Як можна одній людині захиститися від цього?

– Чого це ви, мсьє Пуаро, – збентежено промовила я. – Я ж лише пожартувала! Та кому взагалі потрібно мене вбивати?

– Вас – або когось іншого, – відповів він, і мені не сподобалося, як він це сказав. Аж моторошно!

– Але навіщо? – наполягала я.

Він подивився мені просто у вічі.

– Я жартую, мадемуазель, – сказав він, – і я сміюся. Але деякі речі – не жарт. Цих речей мене навчила моя професія. І одна з найстрашніших речей, яку я знаю, – це те, що вбивство – це звичка…

Розділ вісімнадцятий. За чаєм у доктора Райлі

Перед від’їздом Пуаро здійснив обхід будинку експедиції та прилеглих споруд. Він також поспілкувався зі слугами через третю особу, тобто доктор Райлі перекладав запитання та відповіді з англійської на арабську та навпаки.

Ці запитання стосувалися переважно появи незнайомця, якого бачили ми з місіс Лайднер, коли він дивився крізь вікно, і з яким наступного дня говорив отець Лавіньї.

– Невже ви вважаєте, що цей тип мав щось спільне з нашою справою? – запитав доктор Райлі, коли нас підкидало в його машині на шляху до Гасанії.

– Я збираю всю інформацію, яка є, – відповів Пуаро.

І справді, це дуже добре характеризує його методи. Пізніше я виявила, що нічого не пройшло повз нього – жоднісінька незначна плітка: йому було цікаво геть усе. Чоловіки зазвичай не приділяють пліткам такої уваги.

Мушу зізнатися, що дуже зраділа чашці чаю, коли ми дісталися дому доктора Райлі. Я помітила, як мсьє Пуаро поклав собі аж п’ять ложок цукру.

Ретельно розмішуючи цукор чайною ложкою, він сказав:

– А зараз ми можемо поговорити, чи не так? Вважаю за необхідне накидати версії, хто, ймовірно, скоїв злочин.

– Лавіньї, Меркадо, Еммот чи Райтер? – уточнив доктор Райлі.

– Ні, ні – це була теорія номер три. Хочу зараз зосередитися на теорії номер два – залишити осторонь усі питання про таємничого чоловіка чи дівера, що повернувся з минулого. Обговорімо зараз дуже просто, хто з членів експедиції мав засоби та можливість убити місіс Лайднер і хто, ймовірно, це зробив.

– Мені здавалося, що ви не дуже високо оцінили цю теорію.

– Зовсім ні. Але у мене є природна делікатність, – з докором сказав Пуаро. – Чи міг би я обговорювати в присутності доктора Лайднера мотиви, які, можливо, призвели до вбивства його дружини одним із членів експедиції? Це було б для всіх зовсім не делікатно. А я мав підтримувати враження, що його дружина була чудовою і що всі її любили!

Але, звісно, це було зовсім не так. Тепер ми можемо бути жорстокими та неупередженими і казати все, що думаємо. Ми більше не зважаємо на почуття людей. І саме зараз медсестра Лезерен нам допоможе. Вона, я впевнений, дуже гарний спостерігач.

– Ой, у цьому я зовсім не впевнена, – заперечила я.

Доктор Райлі передав мені тарілку з гарячими коржиками.

– Це для мужності, – промовив він.

Коржики виявилися дуже смачними.

– Починайте, – дружньо та невимушено спонукав мене мсьє Пуаро. – Мені треба знати, ma soeur, що саме кожен член експедиції відчував до місіс Лайднер.

– Але ж я провела тут лише тиждень, мсьє Пуаро, тиждень, – здивувалась я.

– Цілком досить для людини вашого рівня інтелекту. Медсестра вміє швидко підбивати підсумки. Вона робить власні судження і дотримується їх. Почнімо вже. Отець Лавіньї, наприклад?

– Ну, про нього я, мабуть, насправді не можу багато сказати. Він і місіс Лайднер ніби любили потеревенити. Але вони зазвичай розмовляли французькою, а я не дуже добре знаю французьку, хоча і вчила її в школі, ще у дитинстві. Гадаю, вони говорили переважно про книжки.

– Чи можна сказати, що їм було приємно проводити час у товаристві одне одного?

– Ну, так, можна і так сказати. Але все-таки я думаю, що отець Лавіньї був спантеличений нею і навіть… мабуть… роздратований, так, через таке спантеличення, якщо ви розумієте, що я маю на увазі.

І я розповіла Пуаро про діалог, який у мене стався з ченцем на розкопках того дня, коли отець Лавіньї назвав місіс Лайднер «небезпечною жінкою».

– Це вже дуже цікаво, – жваво відгукнувся мсьє Пуаро. – А вона… як ви гадаєте, що вона про нього думала?

– Це теж важко сказати. Дізнатися, що місіс Лайднер думає про людей, було непросто. Іноді мені здається, що вже він спантеличував її. Я пам’ятаю, як вона сказала докторові Лайднеру, що Лавіньї не схожий на жодного священика, якого вона коли-небудь знала.

– В отця Лавіньї ряса не тої довжини, – жартома сказав доктор Райлі.

– Мій любий друже, – звернувся до нього Пуаро. – Чи не потрібно вам негайно обійти своїх пацієнтів? Я б ні за що не хотів заважати вам виконувати ваші професійні обов’язки.

– Авжеж, їх у мене ціла лікарня, – буркнув доктор Райлі.

Він підвівся і сказав, що йому довго пояснювати не треба, розсміявся і пішов собі.

– Так, мабуть, краще, – сказав Пуаро. – Зараз у нас буде цікава розмова tête-à-tête[19]. Але ви не повинні забувати про свій чай!

Тож він передав мені тарілку з бутербродами і запропонував випити другу чашку чаю. У нього справді були дуже приємні та люб’язні манери.

– А тепер, – продовжив він, – повернімось до ваших вражень. Хто з членів експедиції, на вашу думку, не любив місіс Лайднер?

– Ну, – почала я, – одразу попереджаю: це тільки моя думка, і я не хочу, щоб ви комусь повідомили, що почули це від мене.

– Звісно, я нікому не скажу.

– Ну, на мою думку, маленька місіс Меркадо просто ненавидила її!

– Он воно як! А що містер Меркадо?

– Він піддавався її впливу, – відповіла я. – Гадаю, жінки, окрім його дружини, майже ніколи не звертали на нього уваги. А місіс Лайднер мала гарну звичку цікавитися людьми та речами, які вони їй розповідали. І я вважаю, що це, найімовірніше, запаморочило голову бідолахи.

– А місіс Меркадо – вона була цим невдоволена?

– Так, вона просто страждала від ревнощів. Потрібно завжди берегтися, коли неподалік крутяться ревниві чоловік або дружина, і це факт. Я можу вам такі дивні речі розповісти! Ви не уявляєте, які надзвичайні думки з’являються у жінок в голові, коли йдеться про їхніх чоловіків.

– Я не сумніваюся в правдивості того, що ви говорите. Тож місіс Меркадо ревнувала? І вона ненавиділа місіс Лайднер?

– Я бачила, як вона дивилася на місіс Лайднер – так, немов їй дуже хотілося ту вбити… о Боже милостивий! – зітхнула я. – Справді, мсьє Пуаро, я зовсім не це хотіла сказати… тобто, я в жодному разі не…

– Ні, ні. Я цілком розумію. Ви це не в буквальному сенсі сказали. Але фраза доречна, дуже. А місіс Лайднер – вона була стурбована цією ворожістю місіс Меркадо?

– Ну, – невпевнено почала я, – я не сказала б, що її це турбувало. Правду кажучи, вона, мабуть, і не помічала нічого. Я збиралась одного разу щось їй підказати, але передумала. Не всі слова йдуть від Бога. Так я зазвичай кажу.

– Ви, безсумнівно, мудра людина. Чи можете ви розповісти мені про те, як місіс Меркадо проявляла свої почуття?

Тоді я переказала йому нашу розмову на даху.

– Отже, вона згадувала про перший шлюб місіс Лайднер, – задумливо промовив Пуаро. – Ви можете пригадати, чи вона, говорячи це, не дивилася на вас так, ніби їй було цікаво, чи ви вже чули іншу версію?

– Ви думаєте, що вона могла знати правду?

– Можливо. Також можливо, що це вона написала ті листи і створила долоню, що стукала, та все інше.

– Я і сама про щось таке думала. Мені здалося, що вона може це зробити, через дрібну помсту.

– Так. Мушу сказати, що вона жорстока людина. Але навряд чи настільки жорстока, щоб холоднокровно скоїти брутальне вбивство – хіба що…

Він зробив паузу, а потім зазначив:

– Дивно та цікаво, чому вона вам сказала: «Я знаю, чому ви тут». Що вона мала на увазі?

– Я навіть не уявляю, – відверто відповіла я.

– Вона думала, що ви насправді приїхали з якоїсь таємної причини, а не з тої, яку оголосили всім присутнім. Чому вона так думала? І чому її так непокоїло це питання… Дивно також те, що ви мені розповіли, – як вона пильно дивилася на вас весь час, коли всі пили чай, у день приїзду.

– Ну, мсьє Пуаро, вона ж не леді, – стримано відповіла я.

– Це, ma soeur, виправдання, але не пояснення.

Я не була впевнена, що саме Пуаро має на увазі. Але він швидко провадив далі.

– А як щодо інших членів експедиції?

Я замислилась.

– Я думаю, що і міс Джонсон не дуже любила місіс Лайднер. Але вона була доволі відкрита і відверто про це казала. І майже визнала, що була упереджена. Річ у тім, що вона дуже віддана докторові Лайднеру і працювала з ним роками. І, звичайно ж, його шлюб чимало змінив – цього заперечувати не можна.

– Так, – погодився Пуаро. – З точки зору міс Джонсон, це був недоречний шлюб. Дійсно, він був би набагато доречнішим, якби доктор Лайднер одружився з міс Джонсон.

– Це і справді було б краще, – погодилась я. – Але ж це у природі чоловіків: із сотні жоден не замислиться про доречність. І чесно кажучи, я не можу засуджувати доктора Лайднера. Міс Джонсон, бідна душа… вона ж ні з очей, ні з плечей. А ось місіс Лайднер була справді розкішною жінкою – звичайно, не молода, але ух! Шкода, що ви з нею не познайомились. Щось у ній було… Пам’ятаю, колись містер Колман сказав, що вона схожа на таку істоту, яка заманює людей до болота. Звісно, він міг би і краще порівняння знайти, але… о, ну – ви будете сміятися з мене, але щось у ній було, щось таке, ну… неземне.

– Так, розумію, вона могла зачарувати, – кивнув Пуаро.

– А ще я не сказала б, що вона і містер Кері теж дуже добре ладнали, – продовжувала я. – У мене таке відчуття, наче він ревнував – так само, як міс Джонсон. Він завжди поводився напружено в її присутності, і вона також. Знаєте, навіть коли місіс Лайднер передавала йому щось, то була занадто ввічливою і досить офіційно називала його «містер Кері». Я розумію, він старий друг її чоловіка, а деякі жінки на нюх не переносять старих друзів свого чоловіка. Бо вони не хочуть думати, що хтось знав їхню половину раніше за них самих… не знаю, чи розумієте ви мене, я так плутано пояснюю…

– Цілком розумію. А що скажете про трьох юнаків? Кажуть, Колман присвячував їй вірші?

Я не змогла втриматися від сміху.

– Ви мене насмішили, мсьє Пуаро, – зізналась я. – Цей хлопець геть позбавлений фантазії.

– А інші двоє?

– Я небагато знаю про містера Еммота. Він повсякчас такий тихий і зовсім не балакучий. Вона завжди ставилася до нього дуже добре. Знаєте, місіс Лайднер доброзичливо називала його Девідом, але іноді дозволяла собі дражнити його, як-от стосовно міс Райлі та всього такого.

– Справді? А йому це подобалось?

– Я навіть не знаю, – засумнівалась я. – Він просто дивився на неї. Радше з подивом. Ніколи не змогла б сказати, що він у таку мить думає.

– А містер Райтер?

– Місіс Лайднер не завжди була доброю до нього, – повільно відповіла я. – Думаю, він її дратував. Вона часто робила йому досить саркастичні зауваження.

– І він не бажав цього чути?

– Він завжди червонів, бідолаха. Але, звісно, вона зовсім не хотіла ображати його.

Аж раптом, після того, як я трохи поспівчувала юнакові, мене осяйнуло, що він, найімовірніше, холоднокровний убивця і завжди просто прикидався.

– О, мсьє Пуаро, – вигукнула я. – Як ви гадаєте, що сталося насправді?

Він повільно і задумливо похитав головою.

– Скажіть мені, – спитав він, – вам не моторошно повертатися туди сьогодні вночі?

– Мабуть, ні, – відповіла я. – Звичайно, я пам’ятаю, що ви сказали, але кому потрібно мене вбивати?

– Я не думаю, що хтось міг би це зробити, – повільно зауважив він. – Частково через це я так хотів почути все, що ви могли мені сказати. Ні, я гадаю… я впевнений – ви цілком у безпеці.

– Якби хтось сказав мені в Багдаді… – почала я, але передумала.

– Чи чули ви плітки про Лайднерів та експедицію, перш ніж приїхати сюди? – раптом запитав він.

Я розповіла йому про прізвисько місіс Лайднер і лише трохи з того, що говорила про неї місіс Келсі.

Посередині моєї розповіді двері відчинилися, і ввійшла міс Райлі. У руці вона тримала ракетку: вона завітала до нас одразу після гри в теніс.

Я зрозуміла, що Пуаро познайомився з нею, коли вперше приїхав до Гасанії.

Вона сказала мені «як справи?» у своїй звичайній байдужій манері та взяла бутерброд.

– Ну, мсьє Пуаро, – поцікавилася вона, – і як просувається розслідування нашої місцевої загадки?

– Не дуже швидко, мадемуазель.

– Бачу, ви прихистили медсестру.

– Медсестра Лезерен ділиться зі мною цінною інформацією про різних учасників експедиції. До речі, я дізнався багато чого про жертву. А жертва, мадемуазель, дуже часто є ключем до таємниці.

Тоді міс Райлі промовила:

– Розумні речі ви кажете, мсьє Пуаро. У мене немає жодного сумніву: якщо колись і була жінка, яка заслуговувала на смерть від рук убивці, то, безперечно, ця жінка – місіс Лайднер!

– Міс Райлі! – обурено вигукнула я.

Вона коротко і злісно засміялася.

– О! – продовжила вона. – Я так і думала: ви зовсім не чули правди. Боюся, медсестра Лезерен дуже захопилася нею, як і багато інших людей. А знаєте, мсьє Пуаро, я радше сподіваюся, що ця справа не стане однією з ваших перемог. Мені дуже хотілося б, щоб убивці Луїзи Лайднер усе зійшло з рук. Правду кажучи, я і сама охоче прибрала б її з дороги.

Мені було просто огидно слухати цю дівчину. Треба сказати, що Пуаро навіть вусом не ворушив. Просто вклонився і досить лагідно сказав:

– Тоді я сподіваюся, що у вас є алібі на вчорашній день?

Настала мить мовчання, під час якої ракетка міс Райлі зі стукотом упала на підлогу. Дівчина навіть не намагалась її підняти. Недбала та неохайна, як і вся молодь! Вона досить напружено заявила:

– О, так, я грала в теніс у клубі. Але серйозно, мсьє Пуаро, мені цікаво, чи знаєте ви взагалі щось про місіс Лайднер та про те, що це була за жінка.

Він знову зробив кумедний маленький уклін і мовив:

– Прошу, розкажіть мені, мадемуазель.

Вона забарилася на хвилину, а потім заговорила – і в її голосі лунала така черствість, така відсутність пристойності, що мене ледь не знудило.

– Існує звичай ніколи не говорити погано про мертвих. Але я вважаю, що це нерозумно. Істина завжди у правді. Узагалі краще тримати рот на замку, коли це стосується живих людей. Ви можете їх образити. Мертвих образити неможливо. Але їхня шкода іноді живе й по смерті[20]. Не зовсім цитата з Шекспіра, але дещо близьке! Чи розповіла вам медсестра про дивну атмосферу, яка склалася в Тель-Ярімджі? Вона розповіла вам, які вони всі були дратівливі? І як всі вони звикли дивитись одне на одного як на ворогів? Це зробила Луїза Лайднер! Коли я приїздила до них ще підлітком, три роки тому, вони були найщасливішим, найвеселішим гуртом, який лишень можна уявити. Навіть торік вони були такими. Але цього року на них наче спустився смуток, і це зробила вона. Вона була з тих жінок, які не дозволять нікому іншому теж бути щасливим! Є такі жінки, і вона була однією з них! Їй завжди подобалося все псувати. Просто для розваги… або заради відчуття влади… або, можливо, лише тому, що вона створена для цього. І вона була такою жінкою, яка мала запаморочити голову кожному чоловікові, що перебуває в межах її досяжності!

– Міс Райлі! – вигукнула я. – Не думаю, що це правда. І взагалі: я знаю, що це не так.

Дівчина продовжувала, зовсім на мене не зважаючи.

– Їй було недосить, щоб чоловік обожнював її. Вона почала робити дурня з того довготелесого ідіота Меркадо. Потім вона отримала Білла. Білл – хлопець розумний, але вона зводила його з розуму і збивала з пантелику. З Карлом Райтером вона просто розважалася, мучила. Це було легко. Він чутливий хлопчик. А потім вона весело перестрибнула на Девіда.

Девід був для неї кращою забавкою, бо за нього їй довелося боротися. Він відчував її чарівність, але не піддавався. Я вважаю, у нього просто вистачило здорового глузду зрозуміти, що їй насправді начхати на нього. І тому я її так ненавиджу. Вона не чуттєва. Вона не хотіла продовження. З її боку це був просто холоднокровний експеримент. Вона отримувала задоволення, підбурюючи людей і налаштовуючи їх одне проти одного. Утім, і в цій справі вона не йшла до кінця. Вона з тих жінок, які ніколи в житті ні з ким не сваряться, – але хай де вона з’являлася, там обов’язково починалися гучні сварки! Вона їх викликала. Це Яго у жіночий сукні. Усюди повинна бути драма. Але самій перетворитися на персонажа драми – о, ні, це не для неї! Вона завжди залишалась осторонь і лише смикала за ниточки, дивилася на виставу і насолоджувалася. Та ви взагалі розумієте, про що я кажу?

– Я, можливо, розумію більше, ніж вам здається, мадемуазель, – відгукнувся Пуаро.

У нього був якийсь дивний голос. Він не звучав обурено, а лунав… ну, я навіть не можу пояснити, як саме.

А от Шейла Райлі, здавалося, все зрозуміла, бо її обличчя почервоніло.

– Ви можете думати що завгодно, – продовжила вона. – Але я маю рацію щодо місіс Лайднер. Вона була розумною жінкою, але їй було нудно, і через це вона ставила експерименти над людьми, як інші ставлять експерименти з хімічними речовинами. Їй подобалось експлуатувати почуття бідолашної міс Джонсон і дивитися, як та стискає зуби, намагаючись не втратити контролю над собою, – о, наша славетна стара гвардія! Їй подобалося дратувати малу місіс Меркадо і доводити ту до сказу. Їй подобалось і мене чіпляти за живе, і вона це робила постійно! Їй подобалося дізнаватися щось про людей і потім використовувати знання собі на користь. Ні, я не маю на увазі грубий шантаж. Вона повідомляла їм, що їй щось відоме, а потім залишала їх у невизначеності щодо своїх намірів. Боже мій, та жінка була віртуозом! В її методах не було нічого грубого!

– А що скажете про її чоловіка? – запитав Пуаро.

– Вона ніколи не бажала заподіяти йому болю, – повільно відповідала міс Райлі. – З ним вона завжди поводилася дуже ніжно. Гадаю, вона любила його. Він такий милий – занурений у свій власний світ, світ розкопок та своїх теорій. І він поклонявся їй і вважав її досконалою. Це, можливо, дратувало деяких жінок, але її це не турбувало. У певному сенсі він жив у світі ілюзій – однак не повністю, адже для нього вона і справді ставала такою, якою він її вважав. Хоча це і суперечить…

Вона зупинилася.

– Продовжуйте, мадемуазель, – наполягав Пуаро.

Вона несподівано звернулася до мене:

– Що ви там казали про Річарда Кері?

– Про містера Кері? – здивовано перепитала я.

– Так, про неї та Кері.

– Ну, я зазначила, що вони не дуже ладнали між собою.

На мій подив, вона голосно розсміялася.

– Не дуже ладнали між собою! Ну ти й дурне! Він закоханий у неї по самісінькі вуха. І це розриває його на шматки, тому що він шанує Лайднера. Той роками був його другом. Цього, звичайно, вистачило б для неї. Вона зробила свою справу, вставши між ними. Але мені все-таки здалося…

– Eh bien?

Вона насупилась і занурилась у свої думки.

– Мені здалося, що цього разу вона зайшла занадто далеко – що не тільки вона всіх ображала, але і її образили! Кері привабливий. Гарячий, як чорт… Вона була холодною дияволицею, але, гадаю, поряд із ним могла розтанути…

– Ви мені вибачте, але зараз ви кажете просто ганебні речі! – закричала я. – Чому вони тоді майже не говорили одне з одним?!

– Та невже? – напустилася на мене міс Райлі. – Дідько! Багато ви про це знаєте! У будинку вони були «містер Кері» та «місіс Лайднер», але зустрічалися вони на вулиці. Вона йшла стежкою до річки, а він у той самий час на годину залишав розкопки. Вони зустрічалися серед фруктових дерев.

Одного разу я бачила, як він залишає її, крокуючи назад, до розкопок, а вона стояла, дивилася йому вслід. Знаю, таке робити нечемно, але я вдягла окуляри, які в мене були з собою, щоб краще роздивитись її обличчя. Якщо хочете знати мою думку, то я вважаю, що вона аж ніяк не була байдужою до Річарда Кері…

Вона замовкла і глянула на Пуаро.

– Вибачте вже, що я так втручаюсь у ваше розслідування, – сказала вона з несподіваною і досить єхидною посмішкою, – але я подумала, що ви не проти, коли хтось проллє світло на цю справу.

І вона вилетіла з кімнати.

– Мсьє Пуаро, – вигукнула я. – Я не вірю жоднісінькому її слову!

Він подивився на мене, усміхнувся і сказав (дуже дивно, як на мене):

– Сестро, але ж ви не можете заперечувати, що міс Райлі цю справу просто осяяла.

Розділ дев’ятнадцятий. Нова підозра

Ми не могли більше говорити, бо прийшов доктор Райлі й пожартував, що вбив найдокучливіших пацієнтів.

Вони з Пуаро влаштували щось на кшталт медичного консиліуму про психологічний та психічний стан авторів анонімних листів. Лікар наводив випадки, з якими стикався у своїй практиці, а мсьє Пуаро розповідав різні історії з власного досвіду.

– Усе не так просто, як здається, – закінчив він. – Їх переповнює прагнення влади, і дуже часто вони страждають на сильний комплекс неповноцінності.

Доктор Райлі кивнув.

– Ось чому часто виявляється, що автором анонімних листів є особа, яку навіть не підозрюєш. Якась тиха, маленька, мирна душа, яка і мухи не зачепить. Зовні – уся свята християнська покірність, а всередині кипить уся лють пекла!

Пуаро задумливо виголосив:

– Чи можна вважати, що місіс Лайднер мала тенденцію до комплексу неповноцінності?

Доктор Райлі, усміхаючись, прочистив люльку.

– Це остання жінка на землі, про яку я так сказав би. Ніякого витіснення у підсвідомість у неї не було. Життя, життя та ще більше життя – тільки цього вона прагнула і завжди отримувала!

– Чи можливо, на вашу думку, з психологічної точки зору, що вона сама написала ці листи?

– Так, це можливо. Але якщо вона це і зробила, то причина полягає в її нестримному бажанні все навколо себе драматизувати. У приватному житті місіс Лайднер була трошки кінозіркою! Вона мала бути центром всіх подій, завжди у центрі уваги. За законом протилежностей, вона вийшла заміж за схильного до самотності Лайднера, найскромнішу людину з усіх, кого я знаю. Він обожнював її, але обожнення біля домашнього вогнища їй було недосить. Вона також бажала грати роль героїні, яку переслідують.

– Насправді ж, – усміхаючись, припустив Пуаро, – ви не згодні з його теорією, що вона могла їх написати і не пам’ятати про цей учинок?

– Ні. Я погодився тільки тому, що дивився йому в очі. Неможливо сказати чоловікові, який щойно втратив палко кохану дружину, що ця сама дружина була безсоромною ексгібіціоністкою і свідомо зводила його з розуму оповідками про загрозу її життю просто тому, що прагнула задовольнити свою схильність до драматизму. Власне кажучи, я жодному чоловікові не казав би правди про його дружину, бо це було б дуже небезпечно! Хоч як це дивно, але більшості жінок я відкрив би правду про їхніх чоловіків. Жінки, оком не змигнувши, можуть прийняти той факт, що їхній чоловік – погань, шахрай, наркоман, хронічний брехун і взагалі сволота, і це взагалі навіть не послабить їхньої прихильності до цієї худоби! Жінки – чудові реалісти.

– Докторе Райлі, скажіть відверто: що саме ви думаєте про місіс Лайднер?

Той відкинувся на спинку стільця і повільно затягнувся люлькою.

– Якщо чесно, важко сказати! Я її не дуже добре знав. Вона мала природну чарівність – багато чарівності. Розум, чуйність… Що ще? У неї не було очевидних моральних вад. Вона не була хтивою, ледачою або навіть особливо пихатою. Я завжди вважав її (але у мене немає доказів) найуспішнішою брехухою. Те, чого я не знаю (і що я хотів би знати), – чи брехала вона сама собі або ж лише іншим. Я сам досить небайдужий до брехунів. Жінка, яка не бреше, – це жінка без фантазії та без здатності до співчуття. Я не думаю, що вона насправді була мисливицею на чоловіків… вона просто розважалася, збиваючи їх за допомогою «лука та стріл». Якщо ви запитаєте мою доньку…

– Ми вже мали таке задоволення, – з легкою усмішкою відповів Пуаро.

Доктор Райлі мугикнув і зауважив:

– А вона часу дарма не гаяла! Можу уявити, наскільки глибоко вона встромила в неї ніж! Молоді не часто виявляють повагу до мертвих. Шкода, що всі вони обмежені та самовдоволені. Засуджують «стару мораль», а потім починають створювати власний, набагато суворіший кодекс честі. Якби місіс Лайднер мала півдюжини любовних зв’язків, то Шейла, напевно, схвалила б її як жінку, яка «живе повноцінним життям», або сказала б, що вона «підкорилася своїм природним інстинктам». Але моя донька не усвідомлює, що місіс Лайднер діяла відповідно до свого жіночого типу. Кішка підкоряється своєму природному інстинкту, коли грає з мишкою! Такий уже наш світ. Чоловіки – не маленькі хлопчики, щоб їх захищати та оберігати. Вони повинні зустрітись і з жінками-кішками, і з жінками – вірними спанієлями, що обожнюють тебе до смерті, і з жінками – дратівливами курками, і з усіма іншими! Життя не пікнік, а поле бою! Я хотів би, щоб Шейлі стало чесності, щоб вона злізла зі свого білого коня і визнала той факт, що ненавиділа місіс Лайднер зі старих, глибоко особистих причин. Шейла – майже єдина молода дівчина у цій місцевості, і цілком природно, що вона бажає, щоб усі, хто є молодим і носить штани, поклонялися саме їй. Природно, що її дратує, коли зненацька з’являється інша жінка – що, на її думку, підстаркувата і вже має на рахунку аж двох чоловіків – і обігрує Шейлу на її власному полі. Шейла – хороша дитина, здорова і гарненька та досить приваблива для протилежної статі, як воно і повинно бути. Але місіс Лайднер порівняно з моєю дочкою була незвичною. Вона володіла саме такою жахливою магією, яка знищує все навколо себе, – така собі безжальна красуня, Belle Dame Sans Merci.

Я підстрибнула на стільці. Він теж ужив цей вислів!

– Ваша донька – вибачте мені за нескромність, – але, можливо, вона проявляє почуття до одного з молодиків з експедиції?

– Ні, я так не думаю. Вона, звичайно, танцювала з Еммотом та Колманом. Але я не сказав би, що один із них подобається їй більше, ніж другий. Також є кілька молодих хлопців із військово-повітряних сил. Здається, це вся риба, яка наразі потрапляє до її тенет. Але, вважаю, її дратує саме той факт, що зрілість наважилася перемогти молодість! Вона не так гарно знає світ, як його знаю я. Рум’янець школярки, її ясні очі та міцне гнучке молоде тіло починаєш цінувати, лише коли досягаєш мого віку. Але жінка, якій за тридцять, може з великою увагою слухати і вставляти слово саме там, де треба, і в результаті оповідач починає відчувати себе просто чудовим хлопцем. І мало хто з молодих чоловіків може цьому протистояти! Шейла – гарненька дівчина, але Луїза Лайднер була прекрасною. Сяйливі очі, та ще й дивовижне золоте волосся… Так, вона була чарівною жінкою.

Так, подумала я, він має рацію. Краса – це чудова річ. А місіс Лайднер справді була красунею. Такій вроді не можна заздрити – можна просто сидіти і захоплюватися нею. З найпершого ж дня, коли я познайомилася з місіс Лайднер, я відчула: я будь-що заради неї зроблю!

Проте ввечері, коли я поверталася в Тель-Ярімджу (лікар Райлі умовив мене залишитися на ранню вечерю), я дещо згадала, і мені стало незручно. Тоді я не вірила жодному слову з одкровень Шейли Райлі. Я сприйняла їх як звичайний потік злоби.

Але тепер я раптом згадала, як місіс Лайднер наполягала на тому, щоб піти на прогулянку після обіду самій, і як вона не бажала чути, щоб я пішла з нею. Зараз я не могла не спитати себе, чи не збиралася вона зустрітися з містером Кері… І, звичайно, мене трохи дивувало, як офіційно вони розмовляли між собою. Більшість інших членів експедиції вона називала на ім’я.

Я згадала, що він, здавалося, ніколи не дивився на неї. Це могло бути тому, що він її не любив, – а могло бути і навпаки…

Я трохи остудила себе. Ну що зі мною таке – я науявляла собі казна-чого, усе через злісну витівку цього дівчиська! Мій стан чудово показав, як недобре і небезпечно говорити такі речі.

Місіс Лайднер ніколи не була такою…

Звичайно, їй не подобалася Шейла Райлі. Того дня вона дійсно… дуже уїдливо відгукнулася про неї за обідом, звертаючись до містера Еммота.

Кумедно, як він дивився на неї. Таким поглядом, коли неможливо сказати, про що людина думає. Утім, ніхто і ніколи взагалі не міг сказати, що містер Еммот насправді думав. Він був такий спокійний. Але дуже милий. Хороша, надійна людина.

На відміну від нього, містер Колман був справжнім дурником!

Я саме роздумувала над цим, коли ми під’їхали до будинку експедиції. Була якраз дев’ята година, і велику браму, що вела у внутрішній двір, уже зачинили й замкнули.

Прибіг Ібрагім зі своїм великим ключем, і мене впустили.

У Тель-Ярімджі всі лягали спати рано. У вітальні не залишилося жодного вогника. Світло горіло лише в креслярській і в кабінеті доктора Лайднера, але майже всі інші вікна були темними. Усі, здається, пішли спати навіть раніше, ніж зазвичай.

Коли я, ідучи до своєї кімнати, проходила повз креслярську, то зазирнула всередину. Містер Кері зосереджено працював над своїм архітектурним планом.

Я подумала, що він має страшенно хворобливий, напружений і виснажений вигляд. Мені стало його дуже шкода. Я не знаю, що таке було у містері Кері – річ точно була не в його словах, бо він майже нічого не казав, а коли говорив, то якісь очевидні речі; і не в тому, що він робив, бо він так само нічого й не робив, – але я не могла не звернути на нього увагу, бо все в ньому, здавалося, мало більше значення, ніж у будь-кому іншому. Він просто мав певну вагу, якщо ви розумієте, що я маю на увазі.

Він повернув голову і побачив мене. Тоді вийняв люльку з рота і промовив:

– О, сестро, ви повернулися з Гасанії?

– Так, містере Кері. Уже так пізно, а ви досі працюєте… Здається, усі решта вже лягли спати.

– Я подумав, що з тим же успіхом можу продовжити працювати, – зізнався він, – бо трохи відстав від графіку. А завтра я весь день проведу на розкопках. Ми знову почнемо копати.

– Так скоро? – здивовано перепитала я.

Він досить дивно подивився на мене.

– Вважаю, це найкраще, що зараз можна зробити, і тому підкинув цю ідею Лайднеру. Він завтра здебільшого перебуватиме в Гасанії, улагоджуватиме деякі речі. Але решта з нас працюватиме тут далі. Розумієте, у ситуації, що склалася, досить складно сидіти всім на місці й дивитись одне на одного.

Звичайно ж, він мав рацію. Особливо з огляду на нервовий стан, в якому всі перебували.

– Ну, звісно, у певному сенсі ви маєте рацію, – зазначила я, – коли вам щось треба робити, то це відволікає від марних думок.

Наприклад, що похорон призначили на післязавтра.

Він знову схилився над своїм планом. Я не знаю чому, але моє серце боліло за нього: я чомусь не сумнівалася, що поспати йому сьогодні не вийде.

– Містере Кері, дозвольте запропонувати вам снодійне, – нерішуче сказала я.

Він усміхнувся й похитав головою.

– Нема потреби, сестро. До снодійного швидко звикаєш.

– Ну, тоді на добраніч, містере Кері, – зітхнула я. – Якщо я можу щось для вас зробити…

– Не думаю, але дякую, сестро. На добраніч.

– Мені дуже шкода, – занадто імпульсивно промовила я.

– Шкода? – Здається, мої слова здивували його.

– Так, шкода… усіх. Це все так жахливо. Але особливо для вас.

– Для мене? Чому саме для мене?

– Ну, ви були старим другом для них обох.

– Я старий друг Лайднера. З нею ми особливо не товаришували.

Він говорив так, ніби насправді її не любив. Хотіла б я, щоб міс Райлі могла зараз його почути!

– Тоді на добраніч, – попрощалась я і поспішила до своєї кімнати.

Перед сном я трохи позаймалася дрібними справами. Випрала кілька носовичків і пару шкіряних рукавичок, а ще зробила новий запис у своєму щоденнику. А перш ніж по-справжньому вкладатися в ліжко, я ще раз визирнула у внутрішній двір. У креслярській і в південному крилі будівлі й досі горіло світло.

Я вирішила, що то був доктор Лайднер, який далі працював у своєму кабінеті. Я подумала, чи не піти до нього й не побажати йому добраніч. Я довго вагалася з цього приводу, бо не хотіла здатися надокучливою. Він може бути зайнятий і, мабуть, не хоче, щоб його турбували. Зрештою, дивне занепокоєння змусило мене піти. Я вирішила, що це бодай не завдасть ніякої шкоди. Я просто побажаю на добраніч, поцікавлюсь, чи можу я стати йому в пригоді, і піду собі.

Але доктора Лайднера там не виявилося. У кабінеті горіло світло, але в ньому не було нікого, крім міс Джонсон. Вона опустила голову на стіл і плакала так, ніби її серце розривалося.

Мене це стривожило. Вона завжди була такою спокійною жінкою, яка вміє себе контролювати. Мені стало її шкода.

– Що трапилося, люба моя? – вигукнула я. Я обняла її й поплескала. – Ну ж бо, ну ж бо, це взагалі не годиться… Ви не повинні тут сидіти одна й плакати.

Вона не відповіла, і я відчула, як усе її тіло затрусилося від жахливих, відчайдушних ридань.

– Не треба, люба моя, не треба, – утішала я жінку. – Опануйте себе. Я піду і приготую вам чашку приємного гарячого чаю.

Вона підвела голову і сказала:

– Ні, ні, усе гаразд, сестро. То я з дурості.

– Що вас засмутило, люба? – поцікавилась я.

Вона не відповіла одразу, але згодом промовила:

– Усе це так жахливо…

– Ну, не думайте про це, – порадила я їй. – Що сталося, те сталося, і нічого тут не вдієш. Немає сенсу журитися.

Вона сіла прямо і почала поправляти зачіску.

– Я поводжуся наче ідіотка, – сказала вона своїм різким голосом. – Я прибирала в кабінеті. Думала, що зараз найкраще – це щось робити. А потім мене раптово як усю охопило…

– Так, так, – поспішно перервала її я. – Я знаю. Чашка хорошого, міцного чаю і грілка в ліжку – ось те, що вам зараз треба, – закінчила я.

І незабаром вона їх отримала, і ніяких протестів я не слухала.

– Дякую, сестро, – сказала вона, коли я влаштувала її у ліжко. Вона сиділа, пила чай і насолоджувалася теплом від грілки. – Ви мила, добра та розумна жінка. Узагалі-то я не часто реагую на речі так бурхливо.

– За цих обставин таке може трапитися будь з ким. Не з одним, так з іншим. Напруження, шок, ще і поліція тут, і там, і взагалі навкруги. Я і сама вся як на голках.

Повільно, з дивною інтонацією міс Джонсон промовила:

– А те, що ви там сказали, – це правда. Що сталося, те сталося, і нічого тут не вдієш…

Вона помовчала кілька хвилин, а потім сказала, як мені здалося, дуже дивну річ:

– Вона ніколи не була милою жінкою!

Ну, я з нею не сперечалася. Я завжди вважала цілком природним той факт, що вони з місіс Лайднер не ладнали між собою.

Мені стало цікаво: чи можливо таке, що міс Джонсон потайки зраділа смерті місіс Лайднер, а потім почала соромити себе за цю думку?

– А зараз засинайте і ні про що не хвилюйтеся, – порадила я.

Після цього я підібрала деякі її речі й стала розкладати їх по місцях. Панчохи повісила на спинку стільця, а піджак і спідницю – на вішалку. На підлозі я помітила маленький клубочок зім’ятого паперу, який, мабуть, випав із кишені.

Тільки-но я почала розгладжувати його, щоб подивитися, чи можна його викинути, як раптом міс Джонсон перелякала мене до смерті.

– Віддай це мені!

Я послухалася – але була просто приголомшена. Вона так на мене крикнула. Вона просто вирвала папірець у мене з рук – саме так, вирвала, а потім піднесла його до полум’я свічки і тримала там, аж поки він не згорів ущент.

Як я вже сказала, я була налякана і просто дивилася на неї.

У мене не було часу, щоб побачити, що це був за папір, бо вона так швидко його вихопила. Але ось що цікаво: коли він горів, то розгорнувся в мій бік, і я встигла помітити, що на ньому були написані чорнилом слова.

Лише лягаючи в ліжко, я зрозуміла, чому вони здалися мені знайомими.

Це був той самий почерк, що і на анонімних листах.

Чи не через це з міс Джонсон трапився напад каяття? Невже це вона писала анонімні листи весь цей час?

Розділ двадцятий. Міс Джонсон, місіс Меркадо, містер Райтер

Мушу визнати, що ця думка стала для мене цілковитою несподіванкою. Я ніколи навіть помислити не могла про якийсь зв’язок міс Джонсон із цими листами. Я більше схилялася до місіс Меркадо. Натомість міс Джонсон завжди здавалася стриманою та розсудливою, як справжня леді.

Але, пригадавши розмову, яку я слухала напередодні ввечері, – між мсьє Пуаро та доктором Райлі, – я збагнула, що не думала на неї саме тому.

Якби ці листи написала міс Джонсон, це чимало пояснило б. Водночас, зауважте, я ні хвилини не думала, що вона має щось спільне з убивством. Але я справді бачила, що її неприязнь до місіс Лайднер, можливо, змусила її піддатися спокусі та, говорячи вульгарно, нагнати на неї страху.

Можливо, вона сподівалася відлякати місіс Лайднер від розкопок.

Але потім місіс Лайднер убили, і міс Джонсон відчула жахливі докори сумління. Спочатку – за жорстокий жарт, а потім, можливо, тому, що вона зрозуміла: ці листи стали дуже гарним прикриттям для справжнього вбивці. Тож не дивно, що в неї стався нервовий зрив. Я була впевнена: глибоко в душі вона порядна людина. І це також пояснювало, чому вона так охоче вчепилася в мою спробу втішити її: «Що сталося, те сталося, і нічого тут не вдієш».

А потім це її загадкове зауваження, її самовиправдання: «Вона ніколи не була милою жінкою!»

Питання полягало в тому, що мені з цим робити.

Я деякий час занепокоєно крутилася в ліжку, але врешті-решт вирішила, що за першої ж нагоди повідомлю про це мсьє Пуаро.

Я побачила його вже наступного дня, але не мала можливості поговорити з ним, так би мовити, «конфіденційно».

Ми провели наодинці лише одну хвилину, але, перш ніж я встигла зібратися з думками і вирішити, з чого ж почати, він підійшов до мене і став нашіптувати мені на вухо інструкції.

– Я поговорю з міс Джонсон – та, можливо, іншими – у вітальні. У вас і досі є ключ від спальні місіс Лайднер?

– Так, – відповіла я.

– Très bien[21]. Ідіть туди, зачиніть за собою двері й кричіть – але це повинен бути не пронизливий крик, а звичайний. Ви розумієте, що я маю на увазі? Я хочу, щоб ви виразили… тривогу, здивування, але не шалений жах. Що стосується виправдання, якщо вас почують, – я залишу це вашій уяві: скажіть, що врізали ногу, або що ви побажаєте.

Цієї миті у двір вийшла міс Джонсон, і я збагнула, що час настав.

Я досить добре розуміла, чого домагається мсьє Пуаро. Щойно вони з міс Джонсон зайшли у вітальню, я підійшла до кімнати місіс Лайднер, відчинила двері, увійшла й потягнула двері за собою.

Мушу сказати, я відчувала, що поводжуся дурнувато, коли стояла в порожній кімнаті й верещала на голі стіни. До того ж було не так просто зрозуміти, наскільки голосно це робити. Я почала з доволі голосного «О», а потім спробувала міняти силу звуку – кричала то голосніше, то тихіше.

Потім я вийшла, підготувавши виправдання – що я врізала (гадаю, мсьє Пуаро хотів сказати: забила!) ногу.

Але незабаром виявилося, що ніякого виправдання не знадобиться.

Пуаро та міс Джонсон захоплено розмовляли, і, напевно, їх ніщо не відволікло.

«Ну, – подумала я, – це все вирішує. Або міс Джонсон вигадала, що почула крик, або це був зовсім не крик».

Мені не хотілося заходити і переривати їх. На веранді стояв шезлонг, і я сіла в нього. Розмовляли вони досить голосно, тож я все добре чула.

– Ви розумієте, ситуація делікатна, – говорив Пуаро. – Доктор Лайднер… напевно, він обожнював свою дружину.

– Він поклонявся їй, – підтвердила міс Джонсон.

– Він, ясна річ, говорить мені, як її любили всі члени експедиції! А вони… що вони можуть на це відповісти? Звичайно, вони кажуть те саме. Це ввічливість. Це порядність. Це може бути і правдою! А може і не бути! І я переконаний, мадемуазель, що ключ до цього загадкового вбивства лежить у повному розумінні характеру місіс Лайднер. Якби я міг отримати думку, чесну думку кожного члена колективу, я міг би скласти докупи всю картину. Відверто кажучи, саме тому я сьогодні тут. Я знав, що доктор Лайднер поїде до Гасанії. Це дозволяє мені по черзі поспілкуватися з кожним із вас, і я благаю вас – допоможіть мені.

– Це все добре, – почала міс Джонсон, але раптом зупинилася.

– Не починайте кидатися британськими кліше, – попрохав її Пуаро. – Не кажіть мені, що поговорити можна тільки про крикет або футбол, а про мертвих – або добре, або нічого і, врешті-решт, є відданість! Відданість – це згубна річ у злочині. Знову і знову вона приховує правду.

– Я не була особливо віддана місіс Лайднер, – сухо заперечила міс Джонсон. Вона тепер говорила різко і в’їдливо. – Доктор Лайднер – то вже інша річ. Але вона була його дружиною.

– Саме так… саме так. Я розумію, що ви не хочете говорити зле про дружину свого начальника. Але ж ідеться не про віддання пошани. Ідеться про раптову та загадкову смерть. Якщо мене переконуватимуть, що це вбивство стражденного янгола, це не полегшить мого завдання.

– Ні в якому разі не назву її янголом, – фиркнула міс Джонсон, і їдкість в її тоні стала ще очевиднішою.

– Розкажіть мені, будь ласка, яка думка у вас – іншої жінки – склалася про місіс Лайднер?

– Добре! Але для початку, мсьє Пуаро, я зроблю вам єдине застереження. Я упереджена. Я, та ми всі, була віддана докторові Лайднеру. І я думаю, коли місіс Лайднер з’явилася поруч із ним, ми почали ревнувати. Нас обурювали її вимоги, які вона висувала до його часу та його уваги. Відданість, яку він проявляв до неї, нас дратувала. Я кажу правду, мсьє Пуаро, хоча це мені не дуже приємно. Я обурювалась її присутністю тут – так, це було, хоча, звичайно, я намагалася ніколи цього не показувати. Розумієте, вона була не схожа на нас.

– Нас? Ви кажете нас?

– Я маю на увазі себе і містера Кері. Розумієте, ми обоє – старожили. І ми не сильно зважали на новий порядок речей. Я гадаю, що це природно, хоча, можливо, ми були занадто самовпевнені. Але її поява таки принесла деякі зміни.

– Які зміни?

– О! Та все змінилося. Раніше ми так добре проводили час. Знаєте, було дуже весело, і ми багато дуркували, як це роблять люди, які працюють разом. Доктор Лайднер був безтурботний – як малий хлопчак.

– А коли з’явилася місіс Лайднер, через неї все це змінилося?

– Ну, я гадаю, це не її провина. Торік було не так уже й погано. І, будь ласка, повірте, мсьє Пуаро: річ не в тому, що вона щось робила. Вона завжди чудово ставилася до мене – просто чудово. Ось чому мені часом було соромно. Вона не винна у тому, що різні дрібнички: її слова, її вчинки – дратували мене. Дійсно, ніхто не міг бути кращою за неї.

– А проте в цьому сезоні все змінилося? Виникла інша атмосфера.

– О, цілком. Справді. Я не знаю, що сталося. Здавалося, все пішло не так – я маю на увазі, не з роботою, а з нашим настроєм та нервами. Усі були як на голках. Майже таке відчуття, яке виникає, коли наближається гроза.

– І ви пояснили це впливом місіс Лайднер?

– Ну, доки вона не приїхала, такого не було, – сухо пояснила міс Джонсон. – Ох! Я поводжуся наче старий упертий пес. Я консерваторка: мені подобається, коли все залишається як було. Ви дійсно не повинні звертати на мене уваги, мсьє Пуаро.

– Як ви описали б мені характер і темперамент місіс Лайднер?

Якусь мить міс Джонсон вагалася. Нарешті вона повільно почала:

– Ну, звичайно, вона була темпераментною. Мала дуже мінливий настрій. Вона могла бути приємною до людей одного дня і цілковито ігнорувати їх наступного. Думаю, вона була дуже доброю. І дуже уважною до інших. Проте ми бачили, що все життя її пестили. Вона сприймала обожнювання доктора Лайднера як цілком природне. І я не вважаю, що вона справді цінувала того чудового, навіть видатного чоловіка, за якого вийшла заміж. Це іноді дратувало мене. І до того ж вона була постійно жахливо схвильована і нервувалася. Вона завжди щось нібито бачила, а до якого стану вона себе доводила! Я щиро зраділа, коли доктор Лайднер привіз сюди медсестру Лезерен. Він, звісно, не міг водночас упоратись і з роботою, і зі страхами своєї дружини.

– А що ви думаєте про ці анонімні листи, які вона отримала?

Я повинна була це зробити. Я нахилилася вперед у своєму шезлонгу, поки не помітила профіль міс Джонсон: вона обернулася до Пуаро, збираючись відповісти на його запитання.

Вигляд у неї був холодний і зосереджений.

– Я думаю, що хтось в Америці мав на неї зуб і намагався її налякати чи розізлити.

– Pas plus sérieux que ça?[22]

– Це моя думка. Знаєте, вона була дуже красивою жінкою і, дуже вірогідно, мала ворогів. Гадаю, ці листи написала якась злостива жінка. А місіс Лайднер, з її нервовим характером, сприйняла їх серйозно.

– Так, вона і справді сприйняла їх серйозно, – підтакнув Пуаро. – Але не забувайте, останній із них прибув не поштою.

– Ну, я вважаю, в цьому разі завжди можна було б щось вигадати. Заради задоволення своєї злоби жінки зазвичай зі шкури випнуться, мсьє Пуаро.

«Отож-бо!» – подумала я собі.

– Можливо, мадемуазель, ви маєте рацію. Як ви кажете, місіс Лайднер була красивою. До речі, ви знайомі з міс Райлі, донькою лікаря?

– Шейлою Райлі? Так, звісно.

Пуаро почав говорити стишеним голосом, як справжній пліткар.

– До мене дійшли чутки (звісно, я не стану перепитувати у лікаря), що між нею та одним зі співробітників доктора Лайднера були почуття. Це справді так, на вашу думку?

Схоже, його запитання потішило міс Джонсон.

– О, молоді Колман і Девід Еммот полюбляли ходити на танці. Здається, у клубі між ними була певна конкуренція – щодо того, хто саме танцюватиме з Шейлою. Обидва хлопці, як правило, заходили до клубу щосуботи ввечері. Але я не знаю, чи давала вона комусь із них надію. Знаєте, вона єдина молода дівиця в цьому місці й через це поводиться як царівна. Вона також танцювала з молодиками з ВПС, отже…

– Тож ви думаєте, що нічого такого немає?

– Ну, я не знаю, – замислилася міс Джонсон, – вона і справді досить часто приїжджає сюди. На розкопки і все таке. Правду кажучи, місіс Лайднер напередодні знущалася над Девідом Еммотом, стверджуючи, що ця дівчина бігає за ним. Це було сказано доволі в’їдливо, і здається, йому це сподобалося… Так, Шейлі подобалося сюди приїздити. Я бачила, як того жахливого дня вона їхала верхи у бік розкопок, – вона кивнула головою у відчинене вікно, – але ані Девід Еммот, ані Колман того дня не чергували. Тоді була черга Річарда Кері. Так, можливо, її приваблює один із хлопців, але вона така молода, сучасна, несентиментальна жінка, що неможливо зрозуміти, наскільки серйозно її слід сприймати. Точно не знаю, кому з них так пощастило. Білл – гарний хлопчина, і він не такий уже й дурень, яким прикидається. Девід Еммот – славний хлопець, і він дуже цікавий, глибокий і ніколи не виставляє себе напоказ.

Потім вона насмішкувато подивилася на Пуаро і запитала:

– Але невже це має якийсь стосунок до злочину, мсьє Пуаро?

Той лиш розвів руками – дуже по-французьки.

– Ви змушуєте мене червоніти, мадемуазель, – визнав він. – Ви викриваєте мене як звичайного пліткаря. Але нічого не вдієш, мене завжди цікавили любовні пригоди молодих людей.

– Так, – трохи зітхнувши, промовила міс Джонсон. – Приємно, коли справжнє кохання тече спокійно.

Пуаро також зітхнув, погоджуючись із нею. Я спитала себе, чи думала в той момент міс Джонсон про якийсь власний роман, що відбувався, коли вона була ще дівчиною. І мені раптом стало цікаво, чи є у мсьє Пуаро дружина і чи поводився він так, як зазвичай чинять іноземці, заводячи коханок і роблячи інші речі такого штибу. Він мав такий комічний вигляд, що я навіть не могла цього уявити.

– Шейла Райлі – дівчина з характером, – оголосила міс Джонсон. – Вона молода і груба, але вона шляхетна.

– Я повірю вам на слово, мадемуазель, – відповів Пуаро.

Він підвівся й запитав:

– Чи є в будинку інші члени експедиції?

– Десь тут має бути Марія Меркадо. Усі чоловіки сьогодні на розкопках. Гадаю, вони просто хотіли піти з дому. Я не засуджую їх. Якщо ви хочете піти на розкопки…

Вона вийшла на веранду і, всміхнувшись мені, промовила:

– Я впевнена, що сестра Лезерен погодиться піти з вами.

– Так, міс Джонсон, звичайно, – відповіла я.

– І ви повернетеся до обіду, чи не так, мсьє Пуаро?

– З радістю, мадемуазель.

Міс Джонсон повернулася у вітальню, де вона займалася каталогізацією.

– Місіс Меркадо на даху, – повідомила я. – Хочете спершу поспілкуватися з нею?

– Гадаю, це було б добре. Піднімімося.

Ідучи сходами, я сказала:

– Я зробила те, що ви мені сказали. Ви щось чули?

– Ані звуку.

– У будь-якому разі тепер міс Джонсон має стати легше, – продовжила я. – Вона непокоїться, що могла якось допомогти.

Місіс Меркадо сиділа на парапеті, схиливши голову, і так глибоко замислилася, що зовсім нас не почула, поки Пуаро не зупинився навпроти неї й не промовив їй «доброго ранку».

Здригнувшись, вона нарешті підвела голову.

Цього ранку вона мала хворобливий вигляд, і мені здалося, що її маленьке обличчя стислось і висохло, а ще під очима з’явилися великі темні кола.

– Еncore moi[23], – сказав Пуаро. – Сьогодні я прийшов із конкретним питанням.

І він поговорив із нею так само, як і з міс Джонсон, пояснюючи, наскільки для нього важливо отримати правдиве уявлення про місіс Лайднер.

Однак місіс Меркадо виявилася не такою щирою, як міс Джонсон. Вона вивернула на мсьє Пуаро потік надмірних лестощів, які – і я в тому впевнена – були досить далекі від її справжніх почуттів.

– Люба, люба Луїза! Так важко розповідати про неї комусь, хто її не знав. Вона була такою екзотичною істотою. Сильно відрізнялася від решти. Сестро, ви ж відчували це, чи не так? Гідна мученицького вінця, звичайно, і сповнена вигадок, але їй можна було вибачити такі недоліки, які зазвичай не вибачають нікому. І вона була така мила з усіма нами, чи не так, сестро? І так скромно про себе говорила… тобто я маю на увазі, що вона нічого про археологію не знала, але дуже прагнула дізнатися. Завжди розпитувала у мого чоловіка про хімічні процеси під час обробки металевих предметів і допомагала міс Джонсон ладити гончарні вироби. О, ми всі були беззаперечно віддані їй.

– Тоді, мадам, напевно, то неправда – усе, що я чув до цього, – що тут відчувалась якась напруженість або незручна атмосфера?

Місіс Меркадо дуже широко розплющила свої загадкові чорні очі.

– О! Хто вам міг таке сказати? Медсестра? Доктор Лайднер? Я впевнена, що він ніколи нічого такого не помічав, бідолаха.

І вона кинула на мене недружній погляд.

Пуаро легко всміхнувся.

– У мене всюди є інформатори, мадам, – весело заявив він. І на секунду я помітила, як затремтіли і моргнули її вії.

– Чи не думаєте ви, – підкреслено люб’язно запитала місіс Меркадо, – що після такої події люди починають вигадувати багато речей, яких насправді ніколи не відбувалося? Ну, ви знаєте, таке: напруженість, атмосфера, «відчуття, що щось має статися»? Думаю, люди просто згодом усе вигадують.

– Мадам, у ваших словах є правда, – зронив Пуаро.

– А насправді цього не було! Ми були цілком щасливою родиною.

– Ця жінка – одна з найвидатніших брехух, яких я коли-небудь зустрічала, – обурено заявила я, коли ми з мсьє Пуаро вже відійшли далеко від дому і рушили дорогою до місця розкопок. – Я впевнена: вона просто ненавиділа місіс Лайднер!

– Навряд чи вона з тих, до кого можна звернутися по правду, – погодився Пуаро.

– Говорити з нею – марне гаяння часу, – відрізала я.

– Може, й так, а може, й ні. Якщо людина говорить вам неправду своїми губами, вона водночас може говорити вам правду своїми очима. Чого вона боїться, ця маленька мадам Меркадо? В її очах я побачив страх. Так, вона, безумовно, чогось боїться. Це дуже цікаво.

– Я маю вам дещо сказати, мсьє Пуаро, – наважилась я.

І я розповіла йому про своє повернення напередодні ввечері та про своє тверде переконання, що саме міс Джонсон була авторкою тих анонімних листів.

– Отже, вона теж бреше! – підсумувала я. – Як холоднокровно вона відповіла вам сьогодні вранці про ці самі листи!

– Так, – погодився зі мною Пуаро. – Це дуже цікаво. Бо вона обмовилась, що все знала про них. А поки що про це не говорили в присутності членів експедиції. Звичайно, цілком можливо, що доктор Лайднер розповів їй про них учора. Він і вона старі друзі. Але якщо він цього не робив, ну… тоді це дуже і дуже цікаво, чи не так?

Моя повага до Пуаро зросла. Яка ж він розумна людина, як спритно він змусив її згадати про листи!

– Ви збираєтеся притиснути її щодо листів? – поцікавилась я.

Моє припущення, здається, відверто шокувало мсьє Пуаро.

– Ні, що ви, ні. Завжди нерозумно виставляти напоказ свою поінформованість. Аж до останньої хвилини я все тримаю тут. – Він постукував себе по чолу. – У потрібний момент я, як пантера, роблю стрибок – і mon Dieu![24] Яке приголомшення!

Я не могла втриматися від сміху над маленьким Пуаро у ролі пантери.

Ми щойно дійшли до місця розкопок. Першою людиною, яку ми там побачили, був містер Райтер – він фотографував якісь стіни.

На мою думку, люди, які проводили розкопки, просто вирубували стіни там, де б вони їх хотіли бачити. Принаймні так воно здавалося. Містер Кері почав пояснювати мені, що, коли працюєш киркою, одразу відчуваєш різницю матеріалів, і він навіть спробував показати мені це, але я так нічого і не зрозуміла. Бо коли хтось сказав: «Лібн» – тобто цегла з глини, – я однаково бачила лише звичайний бруд та мул.

Містер Райтер закінчив фотографувати, передав фотоапарат і пластини своєму слузі й наказав йому віднести їх у фотомайстерню.

Пуаро поставив йому лише кілька запитань про експозицію та фотоплівку, на які той відповів дуже охоче. Схоже, молодик зрадів можливості поговорити про свою роботу.

Містер Райтер уже почав було вибачатися перед нами за те, що йому потрібно нас залишити, аж раптом Пуаро знову став занурюватись у свою підготовлену промову. Власне кажучи, це була не зовсім одна-єдина промова, оскільки він щоразу трохи змінював її, залежно від того, з ким розмовляв. Але я не буду писати все це щоразу. З такими розумними людьми, як міс Джонсон, він перейшов одразу до суті, а з деякими з інших йому довелося трохи походити по колу. Але врешті-решт він досягав того ж результату.

– Так, так, я розумію, що ви маєте на увазі, – сказав містер Райтер. – Але справді не бачу, чим я можу вам допомогти. Я в цьому сезоні новачок і не дуже багато спілкувався з місіс Лайднер. Мені шкода, але я дійсно не можу вам нічого повідомити.

Він говорив трохи дивно – наче неприродно, ніби іноземець, хоча, звичайно, у нього не було жодного акценту – тобто крім американського.

– Ви можете бодай сказати мені, чи сподобалася вона вам? – усміхнувся Пуаро.

Містер Райтер почервонів і затнувся:

– Вона була чарівною жінкою… дуже чарівною. І розумною. Вона мала дуже розвинений розум, ось так.

– Bien! Вона вам сподобалася. А ви їй подобалися?

Містер Райтер почервонів ще сильніше.

– О, я… я… здається, вона мене не помічала. І мені кілька разів не пощастило. Мені завжди не щастило, коли я намагався щось зробити для неї. Боюся, я дратував її своєю незграбністю. Це було зовсім ненавмисне… я був готовий зробити для неї що завгодно…

Пуаро змилосердився над його спробами дати пояснення.

– Чудово, чудово. Перейдімо до іншого запитання. Чи була в будинку щаслива атмосфера?

– Перепрошую?

– Чи всі ви були щасливі разом? Чи ви багато розмовляли, веселилися?

– Ні-ні, не зовсім так. Була невелика… скутість.

Він зробив паузу, борючись із собою, а потім додав:

– Розумієте, я не дуже люблю компанії. Я незграбний. Сором’язливий. Доктор Лайднер завжди був дуже добрий до мене. Але… це звучить безглуздо… я не можу подолати свою сором’язливість. Я постійно кажу не те, що треба. І перекидаю глеки з водою. Мені не щастить.

Він справді був схожим на велику незграбну дитину.

– Ми всі робимо це, коли молоді, – усміхаючись, підбадьорив його Пуаро. – Упевненість у собі та savoir-faire[25] – вони прийдуть пізніше.

Ми попрощалися з ним і пішли далі.

Раптом Пуаро зауважив:

– Він, ma soeur, або надзвичайно простий юнак, або дуже чудовий актор.

Я не відповіла. Я знову відчула нереальність того, що відбувалося – що один із цих людей був небезпечним і холоднокровним убивцею. Так чи так, але цього прекрасного сонячного ранку це здавалося неможливим.

Розділ двадцять перший. Містер Меркадо, Річард Кері

– Як я бачу, вони працюють у двох окремих місцях, – спостеріг Пуаро, зупиняючись.

Містер Райтер робив свої фотографії на відстані від основної частини розкопок. Осторонь від нас ходила сюди-туди купа людей з кошиками.

– Це те, що вони називають глибоким розрізом, – пояснила я. – Вони не знаходять там нічого, крім нікому не потрібного, битого глиняного посуду, але доктор Лайднер завжди каже, що це дуже цікаво, – отже, гадаю, так воно і є.

– Ідімо туди.

Ми йшли повільно, бо на сонці було дуже спекотно.

Там командував містер Меркадо. Ми бачили, поки стояли нагорі, як він розмовляв із бригадиром – старим чоловіком, одягненим у твідовий піджак поверх свого довгого смугастого бавовняного вбрання і через це схожим на черепаху.

Спуститися до них було складнувато, оскільки вниз вела лише вузька стежка чи сходи, якими постійно снували робітники з кошиками, – виникало враження, що всі вони сліпі, як кажани, і ніколи навіть не думали зійти зі шляху.

Ідучи вниз за Пуаро, я раптом почула, як він запитав мене, не повернувши голови:

– Містер Меркадо – шульга чи ні?

Ну, скажу я вам, такого запитання від нього я аж ніяк не очікувала! Я поміркувала хвилинку, а потім рішуче відповіла:

– Ні, він не шульга.

Пуаро не удостоїв мене поясненням, а просто пішов далі. Ну а я пішла за ним.

Здавалося, містер Меркадо був дуже радий нас бачити.

Його довге меланхолійне обличчя засяяло.

Мсьє Пуаро вдавав, наче цікавиться археологією, але я впевнена, що він просто прикидався; утім, містер Меркадо на всі запитання відповідав із задоволенням.

Він пояснив, що вони вже пройшли дванадцять геологічних рівнів.

– Зараз ми вже, напевно, в четвертому тисячолітті, – захоплено повідомив містер Меркадо.

Я завжди думала, що тисячоліття очікує нас у майбутньому – це час, коли все налагодиться.

Містер Меркадо вказував на пласти породи (як тремтіла його рука! Я мимоволі подумала – а чи не хворий він на малярію?), і пояснював, як гончарство змінювалося за своїм характером, і розповідав нам про поховання; а ще – як вони знайшли цілий рівень, майже повністю складений із поховань немовлят. Бідолашні дітки! Він уживав такі слова, як «зігнуте положення» і «напрямок», – здається, маючи на увазі розташування кісток.

Коли Меркадо нахилився, щоб підняти предмет, схожий на кременевий ніж, який лежав з якимись горщиками в кутку, він раптом дико скрикнув і аж підскочив у повітря.

Він різко обернувся і побачив, що ми з Пуаро ошелешено дивимося на нього.

Він ляснув долонею по лівій руці.

– Щось ужалило мене, наче розпечена голка.

Пуаро миттєво пожвавішав.

– Швиденько, mon cher[26], подивімося. Медсестро Лезерен!

Я вийшла вперед.

Він схопив містера Меркадо за руку і спритно відкотив до плеча рукав його сорочки кольору хакі.

– Ось, – показав ужалене місце містер Меркадо.

Приблизно в трьох дюймах нижче плеча ми побачили невеликий слід від уколу, з якого сочилася кров.

– Цікаво, – пробурмотів Пуаро і зазирнув у засуканий рукав. – Я нічого не бачу. Можливо, це була мураха?

– Дозвольте я оброблю ранку йодом, – запропонувала я.

Я завжди ношу з собою йодний олівець, тому витягла його і помастила ранку. Але я робила це механічно, бо мою увагу привернуло щось зовсім інше. Рука містера Меркадо, від передпліччя до ліктя, була вкрита крихітними крапками. Я їх одразу ж упізнала – то були сліди голки для підшкірних ін’єкцій.

Містер Меркадо знову опустив рукав і відновив свої пояснення. Мсьє Пуаро слухав його, але не намагався перевести розмову в бік Лайднерів. Правду кажучи, він узагалі нічого не запитував у містера Меркадо.

Незабаром ми попрощалися з Меркадо і знову піднялися по доріжці.

– Це було спритно, чи не так? – запитав мій супутник.

– Спритно? – перепитала я.

Мсьє Пуаро дістав щось з-під лацкана свого пальта і ретельно оглянув річ. На мій подив, я побачила, що це – довга гостра голка для штопання, на кінчик якої була насаджена кулька сургучу.

– Мсьє Пуаро, – вигукнула я, – невже це зробили ви?

– Так, я був тою жалючою комахою. І я зробив це дуже спритно, чи ви так не вважаєте? Ви навіть не помітили.

Так, він загалом мав рацію. Я справді не бачила, як він це зробив. І я впевнена, що містер Меркадо нічого не запідозрив. Мабуть, Пуаро був швидкий, як блискавка.

– Але, навіщо, мсьє Пуаро? – поцікавилась я.

Він відповів мені ще одним запитанням.

– Чи ви щось помітили, сестро?

Я повільно кивнула і сказала:

– Підшкірні ін’єкції.

– Отже, тепер нам щось відомо про містера Меркадо, – підсумував Пуаро. – Я підозрював – але не знав. Завжди необхідно знати.

«І його не хвилює, як він цього досягне!» – подумала я, але промовчала.

Раптом Пуаро притиснув руку до кишені.

– На жаль, я там випустив свою хустинку. Я приховував у ній голку.

– Я зараз її вам принесу, – сказала я і поквапилася назад.

Розумієте, у мене на той час виникло відчуття, що ми з мсьє Пуаро – лікар і медсестра, які піклуються про хворого. Принаймні це скидалося на операцію, де він був хірургом. Можливо, я не повинна так говорити, але, хоч як це дивно, я почала отримувати задоволення від нашої співпраці.

Я пам’ятаю, як, щойно закінчивши навчання, пішла на виклик у приватний будинок, і там виникла необхідність негайної операції, а чоловік пацієнтки і чути не хотів про лікарню. Сказав, що процедуру потрібно зробити в будинку.

Ну, звичайно, для мене це було просто чудово! Ніхто не буде втручатися! Я відповідала за все. Звісно, нервувалася страшенно, продумала все, що могло б знадобитися хірургові, але навіть після цього я все одно боялася, що щось забуду. Ніколи не знаєш, чого очікувати від лікарів. Іноді вони можуть попросити будь-що! Але все пройшло чудово! У мене була напоготові кожна річ, яку він просив, і після закінчення операції хірург сказав мені, що я впоралася першокласно. Більшість лікарів зазвичай не кажуть такого медсестрам! Асистент хірурга теж був славним хлопцем. І всім процесом керувала я.

З пацієнткою теж усе було добре, тому всі були щасливі.

Ну, так само я почувалась і тепер. Певним чином мсьє Пуаро нагадував мені того хірурга. Той теж був невисоким. Потворний коротун із обличчям як у мавпи, але водночас чудовий хірург. Він інстинктивно знав, де і що робити. Я бачила багато хірургів, і я знаю, які дуже різні вони бувають.

Поступово у мене наростала така собі впевненість у мсьє Пуаро. Я відчувала, що він теж точно знає, що робить. І у мене почало з’являтися таке відчуття, що допомагати йому – це моя робота. Ну, так би мовити, в мене повинні бути пінцет, і тампони, і все інше під рукою саме тоді, коли вони йому знадобляться. Ось чому мені здалося так само природно побігти шукати його хустинку, як було б природно підняти рушник, який лікар кинув на підлогу.

Коли я знайшла її й повернулася, то деякий час не могла знайти свого супутника. Але врешті-решт я його побачила. Він сидів трохи вдалині від кургану, розмовляючи з містером Кері. Поруч із містером Кері стояв слуга з тим довгим залізним прутом, на якому позначаються метри, але якраз у ту мить, коли я підійшла, чоловік щось сказав слузі і той забрав прут. Здавалося, він поки що закінчив виміри.

Я хотіла б дещо прояснити. Річ у тім, що я не була абсолютно впевнена, чого мсьє Пуаро хоче чи не хоче від мене. Я маю на увазі, що він міг відправити мене по свою хустинку навмисно, щоб я на якийсь час зникла.

Це знову було схоже на операцію. У такій ситуації треба бути максимально уважним, щоб передавати лікареві тільки те, що йому необхідно, і в жодному разі йому до рук не повинні потрапити інструменти, на які він зараз не чекає. Що я маю на увазі? Припустімо, ви дали йому артеріальний зажим у невідповідний момент, але запізнилися з ним у момент украй важливий! Розумієте, про що я? Дякувати Богу, я досить добре знаюся на своїй роботі. І, мабуть, там не помиляюся. Але тут я справді була зеленим-зеленим стажером. І тому мені довелося бути особливо обережною, щоб не припуститися жодних дурних помилок.

Звичайно, мені й на думку не спадало, що мсьє Пуаро бажав сховати від мене те, про що вони з містером Кері говорять. Але він міг припустити, що містер Кері виявиться балакучішим, якщо мене не буде поруч.

До того ж я не хочу, щоб у когось відклалося в голові, ніби я з тих жінок, які підслуховують особисті розмови. Я не почала б робити такі речі. Ні на мить. Незважаючи на те, що мені цього дуже хотілося б.

Я маю на увазі, що якби це була приватна розмова, то я ні на хвилину не робила б того, що мені довелося.

Поміркувавши добре, я зрозуміла, що у мене дуже виграшна позиція. Зрештою, ви чуєте багато цікавого, коли пацієнт приходить до тями після анестезії. Пацієнту не хотілося б, щоб ви що-небудь дізналися про нього, і зазвичай він навіть не підозрює про те, що ви могли щось почути. Але факт залишається фактом: ви чуєте все. Я просто вирішила, що містер Кері був пацієнтом. Йому від цього гірше не стане, та він і не дізнається. І якщо ви гадаєте, що мені просто було цікаво, то я визнаю це: так, мені було цікаво. Я не хотіла пропустити жодної деталі розмови і була ладна на все, щоб її почути.

Отак міркуючи, я звернула вбік і обійшла кругом велике звалище, доки не опинилась у футі від того місця, де були мсьє Пуаро і містер Кері, але водночас була прихована від них краєм звалища. І якщо хтось скаже, що це негідно, я просто не погоджуся з ним. Ніщо не повинно бути приховано від медсестри, яка відповідає за операцію, хоча, звичайно, останнє слово має залишатися за лікарем.

Я, звичайно, не знаю, яким був підхід мсьє Пуаро, але саме тої миті, коли я наблизилася до них, він, так би мовити, цілився просто в яблучко.

– Ніхто не цінує відданість доктора Лайднера своїй дружині більше, ніж я, – промовляв він. – Але часто трапляється так, що про людину можна дізнатися більше від її ворогів, ніж від її друзів.

– Ви вважаєте, що людські недоліки важливіші за їхні чесноти? – сухо та іронічно натякнув містер Кері.

– Безсумнівно, коли йдеться про вбивство. Це дивно, але наскільки мені відомо, ще нікого не вбили за те, що він мав занадто досконалий характер! А проте досконалість, безперечно, дратує.

– Боюся, я не та людина, яка зможе вам чимось допомогти, – зізнався містер Кері. – Чесно кажучи, ми з місіс Лайднер не дуже добре одне з одним ладнали. Я не маю на увазі, що ми були в якомусь сенсі ворогами, але друзями ми точно не були. Місіс Лайднер, можливо, трохи ревнувала до нашої старої дружби з її чоловіком. Я, зі свого боку, хоча і дуже захоплювався нею і думав, що вона надзвичайно приваблива жінка, лише трохи виявляв своє незадоволення її впливом на Лайднера. Отже, ми були досить ввічливі одне з одним, але не близькі.

– Чудове пояснення, – підсумував Пуаро.

Я бачила тільки їхні голови. І я помітила, як містер Кері різко повернув свою, наче його щось неприємно вразило у відстороненому тоні мсьє Пуаро.

– Хіба доктора Лайднера не засмучувало те, що ви з його дружиною не ладнали між собою? – продовжував мсьє Пуаро.

Кері вагався хвилину, перш ніж відповісти:

– Правду кажучи, я не впевнений. Він ніколи нічого не казав. А я завжди сподівався на те, що він цього не помічає. Знаєте, він був дуже захоплений своєю роботою.

– Тож, за вашими словами, вам насправді не подобалася місіс Лайднер?

Кері знизав плечима.

– Вона, мабуть, мені дуже сподобалася б, якби не була дружиною Лайднера.

Він розсміявся, ніби його потішила власна заява.

Пуаро збирав зламані черепки у маленьку купку. Він мрійливо, відсторонено виголосив:

– Сьогодні вранці я розмовляв із міс Джонсон. Вона визнала, що була упереджена до місіс Лайднер і що та їй не подобалася, хоча і поспішила додати, що місіс Лайднер завжди її чимось зачаровувала.

– Маю сказати, все правильно, – підтвердив Кері.

– Так, я теж цьому повірив. А після я мав розмову з місіс Меркадо, яка мені дуже довго розповідала, наскільки вона була віддана місіс Лайднер і як нею захоплювалася.

Кері на це не відповідав, і, почекавши хвилину-дві, Пуаро продовжив:

– У це – я не вірю! А потім я приходжу до вас, і те, що я від вас чую… у це я теж не вірю…

Кері напружився, і я почула в його голосі ледь стримуваний гнів.

– Мсьє Пуаро, я справді нічим не можу зарадити вашій зневірі й не намагатимусь вас переконати. Ви чули правду і можете прийняти її або не прийняти, мене це не хвилює.

Пуаро не гнівався. Натомість його голос звучав особливо покірно і пригнічено.

– Чи винен я в тому, що я чомусь вірю або ж не вірю? Ви знаєте, у мене чутливе вухо… А ще завжди є багато чуток, ними наповнено повітря… Я слухаю – і, можливо, щось мотаю собі на вуса! Так, є чутки…

Кері скочив на ноги. Я чітко бачила, як на його скроні пульсує вена. Який же у нього чудовий вигляд! Такий підтягнутий і такий смаглявий – і ця красива, жорстка і квадратна щелепа… Я не дивуюся, чому жінки втрачали голову від цього чоловіка.

– Які ще чутки? – люто скрикнув він.

Пуаро скоса подивився на нього.

– Можливо, ви вже здогадалися. Звичайна така чутка – про вас і місіс Лайднер.

– Які ж у людей брудні язики!

– N’est-ce pas?[27] Вони як собаки. Хоч як глибоко ви закопуєте щось неприємне, а собаки завжди будуть знову і знову його діставати.

– І ви вірите цим чуткам?

– Я готовий переконатися – у правді, – серйозно заявив Пуаро.

– Я сумніваюся, що ви здатні відрізнити правду від кривди, – грубо розсміявся Кері.

– Спробуйте і переконайтеся, – запропонував Пуаро, не зводячи з нього очей.

– Тоді я розповім вам! Буде вам правда! Я ненавидів Луїзу Лайднер – ось вам правда! Я ненавидів її до зелених чортиків!

Розділ двадцять другий. Девід Еммот, отець Лавіньї та знахідка

Різко розвернувшись, розгніваний Кері стрімко пішов геть.

Пуаро сидів, дивлячись йому вслід, і за деякий час пробурмотів:

– Так, я розумію…

Не повертаючи голови, він сказав трохи гучніше:

– Сестро, поки не виходьте зі схованки – раптом він ще обернеться. Усе, тепер можна. Ви знайшли мою хустинку? Красно дякую. Дуже люб’язно з вашого боку.

Він ніяк не прокоментував той факт, що я підслуховувала. І я так і не здогадалася, як же він зрозумів, що я стою поруч. Він же ні разу не подивився в мій бік. І я дуже зраділа, що він нічого не сказав. Ну, тобто мене зовсім не гризло відчуття провини, але мені полегшало, що не доведеться нічого пояснювати Пуаро. Отже, добре, що він не вимагав пояснень.

– Мсьє Пуаро, як гадаєте, він і справді ненавидів її? – запитала я.

Чоловічок повільно похитав головою (маючи в цю мить досить дивний вираз обличчя) і відповів:

– Так, гадаю, що так.

Потім він різко підвівся і жваво рушив до вершини пагорба – туди, де працювали люди. Я пішла за ним. Спочатку ми там, окрім арабів, нікого не могли знайти, але врешті-решт побачили містера Еммота: той лежав на животі й здував пил зі щойно знайденого скелета.

Помітивши нас, він подарував нам свою приємну та серйозну усмішку.

– Ви прийшли подивитися, що тут і як? – спитав він. – Я звільнюся за хвилину.

Він сів, дістав ножа і почав акуратно прибирати землю навколо кісток, час від часу зупиняючись, щоб застосувати міх або просто подмухати. Я подумала, що це дуже негігієнічна процедура.

– Містере Еммот, до вашого рота потраплять різні неприємні мікроби, – запротестувала я.

– Сестро! Неприємні мікроби – це мій щоденний раціон, – серйозно відповів він. – Мікроби не можуть нічого зробити з археологом. Я їм не радив би навіть намагатися!

Він ще трохи повибирав землю навколо стегнової кістки. Потім заговорив із бригадиром, який стояв поруч, і дав тому чіткі вказівки, що саме слід зробити.

– Ну ось, – промовив містер Еммот, зводячись на ноги. – Усе готово, Райтер може приходити сюди після обіду і фотографувати. А вона мала при собі вдосталь приємних речей.

І він продемонстрував нам маленьку мідну чашу, вкриту патиною, і кілька шпильок. І багато золотих та синіх кульок – деталей її намиста з бісеру.

Кістки та всі предмети чистили за допомогою ножа та щітки і тримали напоготові для фотографування.

– Хто вона така? – поцікавився Пуаро.

– Перше тисячоліття. Можливо, якась знатна дама. Череп дивний на вигляд, тож потрібно, щоб на нього подивився Меркадо. Це дуже скидається на насильницьку смерть.

– Тож це якась місіс Лайднер, що жила дві тисячі років тому? – спитав Пуаро.

– Можливо, – ухильно відповів містер Еммот.

Білл Колман щось робив киркою на поверхні стіни.

Девід Еммот крикнув йому щось незрозуміле, а потім почав показувати мсьє Пуаро все навколо.

Коли короткий роз’яснювальний тур закінчився, Еммот зиркнув на годинник.

– Ми згортаємося за десять хвилин, – повідомив він. – Може, пройдемося додому разом?

– Це мені дуже підійде, – погодився Пуаро.

Ми повільно йшли второваною стежкою.

– Гадаю, ви всі раді були знову повернутися до роботи, – припустив Пуаро.

Еммот серйозно відповів:

– Так, це набагато краще, ніж сидіти вдома і від байдикування точити ляси.

– Знаючи весь час, що хтось із вас – убивця.

Еммот не відповів і ніяк не показав, що не погоджується з цим твердженням. Тепер я розуміла, що у нього були підозри від самого початку, ще коли він допитував слуг.

За кілька хвилин він тихо запитав:

– Ви вже до чогось докопалися, мсьє Пуаро?

Пуаро серйозно запропонував:

– Чи не бажаєте ви допомогти мені з чимось?

– Звичайно ж, чом би й ні.

Уважно дивлячись на нього, Пуаро сказав:

– Центром цієї справи є місіс Лайднер. Тож я хочу знати все про місіс Лайднер.

– Що саме ви бажаєте про неї знати? – повільно уточнив Девід Еммот.

– Мені не потрібно знати, звідки вона родом і яке її дівоче прізвище. І я не маю на увазі форму її обличчя та колір її очей. Я маю на увазі, що вона становить собою.

– Ви вважаєте, що це має значення у цій справі?

– Я абсолютно впевнений у цьому.

Еммот помовчав хвилину або дві, потім погодився:

– Можливо, ви маєте рацію.

– І саме в цьому ви можете мені допомогти – сказати мені, якою вона була.

– Чи я можу? Я сам часто запитував себе про це.

– Ну і як, відповіли собі на це запитання?

– Урешті-решт, я вважаю, що так.

– Eh bien?

Але містер Еммот кілька хвилин мовчав, а потім запитав:

– А що думає про неї медсестра? Кажуть, що жінки складають свою думку про інших жінок досить швидко, а в медсестри є досвід роботи з людьми.

Пуаро не давав мені жодного шансу відповісти на запитання, навіть якби я цього хотіла. Він швидко відрізав:

– Що я хочу знати, то це те, що про неї думали чоловіки.

Еммот трохи всміхнувся.

– Гадаю, що всі відповіді будуть однакові. – Він зробив паузу і повів далі: – Її молодість уже минула, але я думаю, що вона була найкрасивішою жінкою, яку я коли-небудь зустрічав.

– Це ж не відповідь, містере Еммот.

– Це не так уже й далеко від неї, мсьє Пуаро.

Хвилину чи дві він мовчав, а потім продовжив:

– Коли я був дитиною, я читав одну казку. Данську казку про Снігову Королеву і Кая. Гадаю, місіс Лайднер була тією самою Королевою, яка запросила Кая їхати в її санях.

– Так, пам’ятаю! Це казка Ганса Андерсена, чи не так? І там була дівчинка, її звали Герда, так?

– Можливо. Я цього не пам’ятаю.

– Чи не могли б ви продовжити, містере Еммот?

Девід Еммот похитав головою.

– Я навіть не знаю, чи правильно я її розумів. Її було не легко зрозуміти. Вона могла одного дня поводитись як дияволиця, а вже наступного ранку перетворитися на добру фею. Утім, я думаю, що ви маєте рацію, коли кажете, що вона – центр справи. Вона завжди хотіла бути… центром усесвіту. І їй подобалося підкорювати інших людей – я маю на увазі, що вона не просто задовольнялася тим, що ви передали їй тост і арахісове масло, а бажала, щоб ви вивернулися навиворіт лише задля того, щоб вона подивилася на вашу душу.

– А якщо хтось відмовлявся їй дарувати таке задоволення? – поцікавився Пуаро.

– Тоді вона ставала неприємною!

Губи у нього рішуче стиснулися, нижня щелепа подалася вперед.

– Гадаю, містере Еммот, ви не відмовитеся висловити вашу суто особисту думку про те, хто міг би її вбити?

– Я не знаю, – відповів Еммот. – У мене дійсно немає ані щонайменшого уявлення. Частково я міг би припустити, що якби я був Карлом – я маю на увазі Карла Райтера, – то я зробив би спробу вбити її. Для нього вона була справдешньою дияволицею. Але, звичайно ж, він сам спокушав її до цього своєю страшенною чутливістю. Він так і просить тебе дати йому під зад.

– І місіс Лайднер давала йому стусанів під зад? – уточнив Пуаро.

Еммот несподівано всміхнувся.

– Ні. Колоти маленькою голкою для вишивання – ось її метод. Звичайно, Карл страшенно її дратував. Він поводився як боязкий, слабкодухий малюк. Але голка – це досить болюча зброя.

Я кинула погляд на Пуаро і помітила, як сіпнулися кутики його губ.

– Але ви ж насправді не вірите, що її вбив Карл Райтер? – спитав він.

– Ні. Я не вірю, що хтось уб’є жінку лише за те, що кожного разу, коли ви зустрічаєтеся за столом, вона наполегливо змушує тебе почуватися дурнем.

Пуаро задумливо похитав головою.

Звичайно, містер Еммот описав місіс Лайднер дуже жорстокою особою. Але й про містера Райтера було що сказати.

У його поведінці було щось надзвичайно дратівливе. Він підстрибував, коли вона розмовляла з ним, і робив ідіотські речі, наприклад знову і знову передавав їй повидло, хоча й достеменно знав, що та ніколи його не їсть. У мене самої не раз виникало бажання чимось у нього поцілити.

Чоловіки не розуміють, наскільки сильно їхні манери можуть дратувати жінок і що жінки іноді ледь стримуються, щоб не дати ляпаса.

Гадаю, за деякий час я про це повідомлю мсьє Пуаро.

Ми вже повернулися назад, і містер Еммот запропонував Пуаро вмитись і запросив його до своєї кімнати.

Я ж через двір поквапилася до себе.

Коли ж я знову вийшла – приблизно в той же час, що й вони, – то ми втрьох попрямували до їдальні. У цю мить на порозі своєї спальні з’явився отець Лавіньї й запросив Пуаро до себе.

Містер Еммот підійшов до мене, і ми разом зайшли у їдальню. Там уже були міс Джонсон та місіс Меркадо, а за кілька хвилин приєдналися містер Меркадо, містер Райтер та Білл Колман.

Ми якраз сідали за стіл, а Меркадо просив слугу нагадати отцеві Лавіньї, що обід уже готовий, коли нас усіх вразив слабкий, здавлений крик.

Вважаю, наші нерви були натягнуті, тому що ми всі аж підскочили, а міс Джонсон зблідла і почала питати:

– Що це було? Що сталося?

Місіс Меркадо подивилася на неї й промовила:

– Господи, та що це з вами? Це… якийсь шум іззовні, мабуть із полів.

Але в цю хвилину ввійшли Пуаро та отець Лавіньї.

– Ми думали, що хтось постраждав, – пожалілася міс Джонсон.

– Мадемуазель, тисяча вибачень, – вигукнув Пуаро. – Це моя провина. Отець Лавіньї пояснював мені, що написано на деяких табличках, я взяв одну і пішов до вікна, щоб краще роздивитися, – але, ma foi[28], не догледів, куди йду, і врізав ногу й одразу відчув різкий біль, такий гострий, що аж заволав.

– А ми вже подумали, що це чергове вбивство, – зареготала місіс Меркадо.

– Маріє! – перервав її чоловік.

Його тон був докірним, і вона почервоніла й прикусила губу.

Міс Джонсон швиденько перевела розмову на тему розкопок і цікавинок, які були знайдені вранці. Весь обід ми розмовляли лише про археологію.

Гадаю, ми всі відчували, що це найбезпечніша тема.

Випивши каву, ми перейшли у вітальню, а потім чоловіки, за винятком отця Лавіньї, знову пішли на розкопки.

Отець Лавіньї повів Пуаро до кімнати старожитностей, і я пішла з ними. На той час я вже досить добре зналася на таких речах, і мене всю розпирало від гордості, ніби це було моє власне майно, особливо коли отець Лавіньї зняв із полиці золоту чашу і я почула від Пуаро вигук захоплення та задоволення.

– Як красиво! Який витвір мистецтва!

Отець Лавіньї взявся не менш захоплено і з великим знанням справи розписувати красу чаші.

– Сьогодні на ній немає воску, – зазначила я.

– Воску? – Пуаро здивовано подивився на мене.

– Воску? – не менш здивовано перепитав отець Лавіньї.

Я пояснила, що саме я мала на увазі.

– А, je comprends[29], – сказав отець Лавіньї. – Так, так, свічковий жир.

І вони негайно перестрибнули на тему нічного відвідувача. Забувши про мою присутність, вони обидва перейшли на французьку, а я залишила їх самих і повернулась у вітальню.

Там місіс Меркадо штопала шкарпетки своєму чоловікові, а міс Джонсон читала книжку. Як незвично для неї. Зазвичай здавалося, що у цієї жінки сила-силенна справ.

Невдовзі повернулись отець Лавіньї з Пуаро, але перший послався на зайнятість і пішов. Пуаро ж приєднався до нас.

– Надзвичайно цікава людина, – підсумував він і поцікавився, як багато роботи вже виконав отець Лавіньї.

Міс Джонсон пояснила, що табличок траплялося мало, а цеглин та циліндричних печаток з написами і взагалі майже не було. Отець Лавіньї, проте, допомагав, як міг, на розкопках, а також робив успіхи у розмовній арабській.

Так зав’язалася розмова про циліндричні печатки, після чого міс Джонсон дістала з шафи аркуш із відбитками, зробленими на пластиліні.

Коли ми схилилися над ними, милуючись виразними узорами, то я зрозуміла, що саме над ними вона працювала того фатального дня.

Під час розмови я помітила, що Пуаро бавиться маленькою кулькою пластиліну.

– Мадемуазель, ви використовуєте багато пластиліну? – спитав він.

– Доволі багато, так. Здається, цього року ми вже багато витратили, хоча я не можу собі уявити на що. Але скидається на те, що немає вже половини наших запасів.

– Де він зберігається, мадемуазель?

– Ось у цій шафі.

Коли вона повернула на місце аркуш із відбитками, то показала Пуаро поличку зі згортками пластиліну, універсальним і фотоклеєм та іншим канцелярським приладдям.

Пуаро нахилився.

– А що це, мадемуазель?

Він просунув руку вглиб шафи і витягнув звідти дивний зім’ятий предмет.

Коли він його розправив, то ми побачили, що це було щось на кшталт маски, з очима і ротом, грубо намальованими чорною тушшю. Маска була недбало замазана пластиліном.

– Це просто неймовірно! – вигукнула міс Джонсон. – Я ніколи цього не бачила. Як воно сюди потрапило? І що це таке?

– Щодо того, як воно сюди потрапило… ну, шафа – це схованка, нічим не гірша за якусь іншу, і я припускаю, що її не спорожняли б до кінця сезону. Що стосується того, що це таке, то я думаю, це теж не складно пояснити. Перед нами – те саме обличчя, яке описувала місіс Лайднер. Примарне обличчя, без решти тіла, яке вона побачила в напівтемряві за вікном своєї спальні.

Місіс Меркадо скрикнула.

У міс Джонсон побілили навіть губи. Вона пробурмотіла:

– Тож це не було її фантазією. Це був жарт – злий жарт! Але хто міг так жартувати над нею?

– Так! – скрикнула місіс Меркадо. – Хто міг зробити таку нечестиву, злу справу?

Пуаро не відповів. Його обличчя спохмурніло. Він сходив до сусідньої кімнати, повернувся з порожньою картонною коробкою і вклав у неї зім’яту маску.

– Треба передати це в поліцію, – пояснив він.

– Це жахливо, – здавлено вимовила міс Джонсон. – Жахливо!

– Ви гадаєте, все заховано десь тут? – пронизливо вигукнула місіс Меркадо. – Як ви вважаєте, можливо, зброя… дрючок, яким її вбили… та, можливо, досі вкритий її кров’ю… О! Мені страшно… так страшно…

Міс Джонсон схопила її за плече.

– Сидіть тихо, – жорстко наказала вона. – Ось їде доктор Лайднер. Ми не повинні його засмучувати.

Справді, саме в цю мить у внутрішній двір заїхала машина. Доктор Лайднер вийшов й одразу попрямував до дверей вітальні. Він мав такий стомлений вигляд, що здавався вдвічі старшим, ніж три дні тому.

– Похорон відбудеться завтра об одинадцятій годині, – тихо промовив він. – Службу проведе майор Дін.

Місіс Меркадо щось промимрила, а потім вислизнула з кімнати.

– Енн, ви прийдете? – спитав доктор Лайднер у міс Джонсон.

– Звичайно, любий, ми всі прийдемо, – відповіла вона. – Безумовно.

Вона більше нічого не говорила, але її обличчя, напевне, сказало все, що не зміг промовити її язик. Тому що обличчя доктора засяяло любов’ю й миттєвим полегшенням.

– Енн, люба моя, – сказав він. – Ти моя втіха і допомога. Моя люба давня подруга.

Він поклав долоню їй на руку, і я побачила, як міс Джонсон поволі червоніє. Вона, як завжди хрипко, пробурмотіла:

– Усе буде добре.

Усього на одну мить її обличчя перемінилося, і я зрозуміла: просто зараз Енн Джонсон була абсолютно щасливою жінкою.

І ще одна думка промайнула в моїй голові. Можливо, незабаром, у природному плині речей, через те, що доктор Лайднер звернеться до своєї давньої подруги за співчуттям, між ними може виникнути новий і щасливий союз.

Майте на увазі, я їх не сватала, і, звичайно ж, про таке, ще до похорону, навіть і думати було б непристойно. Але, зрештою, це було б щасливим фіналом. Він дуже любив її, і не було сумнівів, що вона абсолютно віддана йому і буде абсолютно щаслива, присвятивши йому решту свого життя. Якщо, звичайно, зможе витримати постійні дифірамби про чесноти Луїзи. Але жінки здатні багато з чим примиритися, аби отримати те, чого бажають.

Потім доктор Лайднер привітався з Пуаро і запитав, чи є якісь новини.

Міс Джонсон стояла позаду доктора Лайднера. Вона пильно подивилася на коробку в руці Пуаро і похитала головою. Я зрозуміла, що вона благає його не розповідати докторові про маску. Я не сумнівалася: вона відчувала, що тому на сьогодні вистачило випробувань.

Пуаро пішов їй назустріч.

– Такі справи йдуть повільно, мсьє, – відповів він.

І, буркнувши кілька слів на прощання, він відкланявся.

Я провела його до машини.

Я бажала поставити йому півдюжини запитань, але, коли він обернувся й подивився на мене, мені якось нічого і не захотілося запитувати. Це як після операції цікавитись у хірурга, чи вважає він, що добре зробив операцію. Я просто стояла і покірно чекала на вказівки.

– Дитино моя, бережіть себе, – на мій подив, сказав він. А потім додав: – А чи доцільно вам залишатися тут?

– Про від’їзд я повинна поговорити з доктором Лайднером, – відповіла я. – Але думала, що зроблю це вже після похорону.

Він схвально кивнув.

– А поки що, – порадив він, – не намагайтеся дізнатися занадто багато. Ви розумієте, я не хочу, щоб ви щось рознюхували! – І, усміхнувшись, додав: – Вам потрібно подавати мені тампони, а робити операцію все ж маю я.

Хіба це не смішно – почути таке від нього?

Раптом він досить недоречно зауважив:

– Цікава людина, цей отець Лавіньї.

– Чернець, який ще й археолог, мені теж здається дивним, – погодилась я.

– О, так, ви ж протестантка. А я – добрий католик. І знаю щось про священиків і ченців.

Він насупився, і здавалося, що він вагається, але врешті-решт промовив:

– Пам’ятайте, він досить розумний, щоб витягти з вас все, якщо це йому знадобиться.

Якщо він застерігав мене від пліток, то такого попередження я точно не потребувала!

Це роздратувало мене. І хоча я не хотіла питати у нього про те, що мені дійсно хотілося дізнатися, я не бачила нічого поганого в тому, щоб принаймні сказати йому одну річ.

– Ви мені вибачте, мсьє Пуаро, – відчайдушно випалила я. – Але ви тоді «забили ногу», а не «врізали» її!

– Невже! Дякую, ma soeur.

– Дарма! Було б добре, якби всі правильно підбирали слова.

– Я запам’ятаю це, – досить покірно вимовив він.

І Пуаро сів у машину й поїхав, а я повільно пішла назад через двір, розмірковуючи про різні речі.

Про сліди уколів на руці містера Меркадо та про те, який саме наркотик він уживав. І про ту страшну жовту маску. І про те, як дивно, що Пуаро і міс Джонсон не чули мого крику, сидячи у вітальні, хоча ми всі чудово почули Пуаро, перебуваючи в їдальні в обідню пору. Як-не-як, кімната отця Лавіньї лежала на тій самій відстані до їдальні, що і спальня місіс Лайднер – до вітальні.

А потім мені стало дуже приємно, що я навчила мсьє Пуаро правильно говорити про забиття ноги!

Навіть якщо він і справді чудовий детектив, йому слід розуміти, що йому відомо далеко не все!

Розділ двадцять третій. Я стаю медіумом

Вважаю, що похорон був дуже зворушливим. Разом із нашою компанією туди завітали також усі англійці Гасанії. Навіть Шейла Райлі прийшла – у темному піджаку і спідниці вона здавалася тихою і покірною. Я сподівалася, що вона хоч трохи розкаялася за всі ті недобрі слова, які доти говорила.

Коли ми повернулися у будинок, я пішла за доктором Лайднером до його кабінету, де і порушила тему свого від’зду. Він люб’язно погодився мене відпустити і подякував мені за те, що я зробила (Зробила! Та я ж не зробила геть нічого!) Але він навіть наполіг на тому, щоб я взяла платню за додатковий тиждень.

Я не хотіла брати гроші, бо відчувала, що насправді не заслуговувала на них.

– Правду кажучи, докторе Лайднер, я взагалі не маю права ні на яку платню. Якщо ви просто відшкодуєте мені витрати на відрядження, цього вже вистачить.

Але він навіть чути цього не хотів.

– Розумієте, докторе Лайднер, – наполягала я, – я відчуваю, що не заслуговую на це. Тобто я маю на увазі, що я… ну… провалила своє завдання. Вона… тобто її мій приїзд не врятував.

– Сестро, викиньте цю думку з голови, – щиро сказав він. – Урешті-решт, я вас наймав не як охоронця. Я й помислити не міг, що життя моєї дружини в небезпеці, і був переконаний, що це все нерви і що вона довела себе до порушеного психічного стану. Ви зробили все, що могли, і хто-небудь інший на вашому місці не зробив би більше. Ви подобались їй, і вона вам довіряла. І мені здається, що в останні дні вона відчувала себе щасливішою і в більшій безпеці, бо ви були тут. Вам нема за що картатися.

Його голос трохи тремтів, і я здогадувалася, про що він цієї миті думає. Він один винен у тому, що не сприйняв страхи місіс Лайднер серйозно.

– Докторе Лайднер, – поцікавилась я. – Ви дійшли якогось висновку, звідки взялися ці анонімні листи?

Зітхнувши, він відповів:

– Я і не знаю, у що вірити. А мсьє Пуаро дійшов якогось певного висновку?

– Станом на вчора ще ні, – відповіла я, як мені здалося, непогано балансуючи між правдою і вигадкою. Зрештою, мсьє Пуаро і не робив висновків, поки я не розповіла йому про міс Джонсон.

Я подумала, що непогано б дати докторові Лайднеру натяк і подивитися, як він на нього відреагує. Учора, спостерігаючи радісно за ним і міс Джонсон, милуючись його прихильністю і довірою до неї, я зовсім забула про листи. Навіть зараз я відчувала, що, можливо, порушувати це питання було б досить підло з мого боку. А втім, я хотіла побачити, чи не приходила ця конкретна думка в голову доктора Лайднера.

– Анонімні листи – це зазвичай робота жінки, – натякнула я. Я бажала подивитися, як він це сприйме.

– Припускаю, що так воно і є, – зітхнув він. – Але ви, здається, забуваєте, сестро, що вони можуть бути справжніми. Ці листи дійсно можуть бути написані Фредеріком Боснером.

– Ні, я цього не забула, – заперечила я. – Але не можу повірити, що саме Боснер – їхній автор.

– А я вірю, – наполягав доктор Лайднер. – Теорія, що він один із членів експедиції, – нісенітниця. Це просто одна з вигадливих теорій мсьє Пуаро. Я вважаю, що правда набагато простіша. Цей чоловік, звичайно, божевільний. Він десь тут неподалік вештався – можливо, він був переодягнений. Але так чи так, того фатального дня він якось потрапив до будинку. Слуги можуть брехати. Можливо, їх підкупили.

– Гадаю, що це можливо, – припустила я, але така версія викликала у мене великий сумнів.

Доктор Лайднер продовжував; у його голосі з’явилися роздратовані нотки.

– Пуаро дуже легко підозрювати учасників моєї експедиції. Але я абсолютно впевнений, що жоден із них не має до цього ніякого стосунку! Я працював із ними. Я добре їх знаю!

Раптом він замовк, а потім запитав:

– Сестро, це ви з власного досвіду кажете, що анонімні листи зазвичай пишуть жінки?

– Це не завжди так, – зізналась я. – Але є певний тип жіночої злостивості, який вивільняється таким чином.

– Ви, певно, маєте на увазі місіс Меркадо? – мовив він і похитав головою. – Навіть якби вона була настільки злісною, щоб хотіти нашкодити Луїзі, вона навряд чи досить поінформована, – наголосив він.

Я згадала про давні листи, які лежали у валізці.

Якби місіс Лайднер не замкнула її, а місіс Меркадо якось залишилась одна в будинку, безцільно тиняючись кімнатами, вона б могла їх знайти і прочитати. Чоловіки ніколи не замислюються про найпростіші варіанти!

– Ну, так, але крім неї є ще міс Джонсон, – сказала я, спостерігаючи за ним.

– Та це ж просто сміховинно!

Легенька усмішка, з якою він це сказав, була цілком переконливою. Варіант, що саме міс Джонсон – авторка цих листів, ніколи не спадав йому на думку! Я вагалася лишень хвилину, але нічого не сказала. Напевно, з жіночої солідарності я не хотіла видавати іншу жінку, а до того ж я була свідком щирого і зворушливого каяття міс Джонсон. Що зроблено, те зроблено. Навіщо піддавати доктора Лайднера новому розчаруванню на додачу до всіх тих лих, які вже на нього звалилися?

Було вирішено, що я поїду наступного дня. Ми домовилися з доктором Райлі, що я зупинюся на день або два у старшої медсестри його лікарні, поки вирішуватиму питання повернення в Англію. Я, мабуть, поїду або через Багдад, або до Ніссібіна автомобілем, ну а далі потягом.

Доктор Лайднер досить люб’язно запропонував мені вибрати сувенір з-поміж речей його дружини.

– О, ні, справді, докторе Лайднер, – відмовлялась я. – Я не можу. Це занадто люб’язно з вашого боку.

Але він наполягав.

– Я хотів би щось вам дати і впевнений, Луїзі хотілося б того ж.

А потім він запропонував мені взяти її туалетний набір із черепахового панцира!

– О, ні, докторе Лайднер! Це дуже дорогий набір. Справді, я не можу.

– Розумієте, у неї не було сестер, нікого, кому можна було б віддати ці речі. Їх нікому віддавати.

Я могла собі уявити, як йому не хотілося, щоб ці речі потрапили до маленьких жадібних ручок місіс Меркадо. І я також подумала, що він навряд чи запропонує їх міс Джонсон.

Він люб’язно провадив далі:

– Не відмовляйте мені. До речі, ось ключ від скриньки з прикрасами Луїзи. Можливо, ви там знайдете щось, що вам до душі. І я був би дуже вам вдячний, якби ви спакували весь її одяг. Вважаю, Райлі зможе знайти йому застосування серед бідних християнських сімей Гасанії.

Я зраділа можливості зробити щось для нього і висловила свою готовність допомогти.

Я не стала гаяти час.

Місіс Лайднер мала вельми простий гардероб, і незабаром він був розсортований і спакований у кілька чемоданів. Усі її папери вмістились у маленьку валізку. У скриньці з прикрасами лежали кілька простих дрібничок: обручка з перлиною, діамантова брошка, маленьке перлове намисто, одна або дві золоті брошки у формі шпильок і намисто з великих бурштинових кульок.

Звісно, я не збиралася брати перли або діаманти, але я трохи вагалася між бурштиновим намистом і туалетним набором. Зрештою вирішила: чом би не прийняти в дар цей набір? З боку доктора Лайднера було дуже люб’язно запропонувати його, і до того ж він не робив цього з поблажливості до мене. Отже, я прийняла цей дар так само, як мені було його запропоновано – скромно і без пихи. Зрештою, я дійсно любила місіс Лайднер.

Ну, нарешті все було зроблено і закінчено: чемодани спаковано, скриньку з коштовностями знову замкнено і покладено окремо, щоб передати її докторові Лайднеру, разом із фотокарткою батька місіс Лайднер і ще кількома особистими дрібничками.

Коли я закінчила, кімната, що залишилася без речей місіс Лайднер, здавалася голою і спустошеною. Мені більше нічого було робити – але я однаково тягла час, відмовлялася піти геть. Здавалося, я маю ще щось зробити, ще щось побачити чи, мабуть, дізнатися.

Я не забобонна, але мене осяяла думка, що, можливо, це дух місіс Лайднер блукає кімнатою і намагається якось увійти зі мною в контакт.

Я пам’ятаю, як одного разу в лікарні кілька наших дівчаток дістали звідкись планшет, викликали духів і ці духи писали просто дивовижні речі.

Хоча я ніколи і не думала про це, але, можливо, я – медіум.

Як я іноді кажу, коли людина втомлена чи збентежена, вона починає уявляти собі всіляку нісенітницю.

Я нервово ходила кімнатою, торкаючись то одного предмета, то іншого. Але, звісно, навколо стояли лише голі меблі. Ніхто нічого не запхав за шухляди, не приховав за шторами. Навряд чи я могла сподіватися знайти щось варте моєї уваги.

Урешті-решт (це звучить досить божевільно, але я ж кажу, трапляється так, що різна нісенітниця лізе до голови) я вчинила дуже дивну річ.

Я лягла на ліжко і заплющила очі.

Я навмисно намагалася забути, хто я і що я, і спробувати подумати про той фатальний день. Я перетворилася на місіс Лайднер і лежала, мирно відпочиваючи, нічого не підозрюючи…

Це дивно, що ви можете з собою робити.

Я абсолютно нормальна людина і зовсім не повернена на містиці, але кажу вам чесно: пролежавши там у такому стані близько п’яти хвилин, я почала відчувати щось потойбічне.

Я не намагалася чинити цьому опір, а свідомо заохочувала ці відчуття.

Я казала собі: «Я місіс Лайднер. Я місіс Лайднер. Я лежу тут, напівзаснувши. Зараз… уже дуже скоро… ці двері відчиняться».

Я повторювала ці слова, ніби гіпнотизуючи себе.

«Зараз приблизно пів на другу… це той самий час… ці двері відчиняться… ці двері відчиняться… і я побачу, хто входить…»

Я не зводила очей із дверей. За деякий час вони відчиняться. Я повинна побачити, коли вони відчиняться. І я повинна побачити людину, яка їх відчинить.

Мабуть, того дня я трохи перевтомилася, адже тільки в цьому стані я могла уявляти, що зможу розгадати таємницю смерті таким чином.

Але я повірила в це. По моїй спині пробіг мороз і залишився в ногах. Я відчула, що вони заніміли, ніби паралізовані.

«Ти входиш у транс, – бурмотіла я собі. – І в цьому трансі ти побачиш…»

І я знову і знову монотонно повторювала:

«Двері відчиняться… двері відчиняться»…

Відчуття морозу і заціпеніння ставало дедалі дужчим.

А потім я побачила, що двері й справді починають повільно відчинятися.

Це було жахливо.

Я ніколи в житті, ані до того, ані після, не відчувала такого жаху.

Я була паралізована, моє тіло наскрізь заклякло. Я не могла поворухнутися. Навіть якби існувала загроза життю, я не зрушила б із місця.

І мене охопив жах. Я осліпла й оглухла, і мене нудило.

І ось двері повільно відчиняються…

Так безшумно…

За хвилину я побачу…

Повільно… повільно… ширше і ширше…

Тихо заходить… Білл Колман…

Він, напевно, отримав найбільший шок у своєму житті!

Я підстрибнула з ліжка і з жахливим лементом кинулася через усю кімнату.

Білл стояв, наче прикипів до місця, широко роззявивши рот від подиву, а його грубувате рожеве обличчя почервоніло.

– Здоро… венькі… були… – пробелькотів він. – Сестро, що сталося?

Я з тріском повернулася до реальності.

– Боже мій, містере Колман, – застогнала я. – Як ви мене налякали!

– Вибачте, – ледь усміхнувшись, відповів Білл.

Тільки тепер я побачила, що він тримав у руці букетик багряних жовтців. Це були гарні маленькі квіти, і вони росли на диких схилах навколо Тель-Ярімджі. Місіс Лайднер дуже їх любила.

Почервонівши ще більше, молодик сказав:

– У Гасанії квітів не знайдеш. Мені здається, якось воно неправильно, що ми поховали її отак, без них. Тому я подумав, що просто заскочу сюди і поставлю цей букетик в оту вазочку на столі, де завжди стояли квіти. Так би мовити, показати, що ми про неї не забули, правда ж? Розумію, що це трохи безглуздо… але… ну, я хотів сказати, що…

Це було дуже мило з його боку. Він увесь почервонів від збентеження, як завжди трапляється з англійцями, коли вони роблять сентиментальні вчинки. Я подумала – як мило він усе влаштував.

– Я гадаю, це дуже гарна ідея, містере Колман, – підтримала його я.

Тож я взяла маленьку вазочку, налила в неї води, і ми поставили туди квіти.

Після такої ідеї я змінила думку про містера Колмана. Мені стало зрозуміло, що у нього є серце і він добре ставиться до людей.

Він не став допитуватися, що ж змусило мене так верещати, і за це я йому вдячна. Інакше, пояснюючи, я почувалася б ідіоткою.

«Жінко, в майбутньому краще покладайся на здоровий глузд, – сказала я собі, коли поправляла манжети і розгладжувала фартух. – Ти ще не доросла до спіритичних сеансів».

Решту дня я витратила на збирання власних речей.

Отець Лавіньї висловив щирий жаль з приводу мого від’їзду. Він сказав, що моя життєлюбність і здоровий глузд чудово всіх підтримували. Здоровий глузд! Я рада, що він не знав про мою ідіотську витівку в спальні місіс Лайднер.

– Ми сьогодні не бачили мсьє Пуаро, – зауважив він.

Я повідомила йому, що Пуаро планував сьогодні весь день надсилати телеграми.

Отець Лавіньї здійняв брови.

– Телеграми? В Америку?

– Гадаю, так. Він сказав: «По всьому світу!» – але я вважаю, що це було радше перебільшенням, яке зазвичай роблять іноземці.

І тут я почервоніла, згадавши, що отець Лавіньї теж іноземець.

Але його це, здається, зовсім не образило – він навіть досить приємно розсміявся й запитав мене, чи є якісь новини про косоокого чоловіка.

Я сказала, що не знаю, бо й справді нічого не чула.

Отець Лавіньї перепитав мене про той випадок, коли ми з місіс Лайднер якраз і помітили чоловіка біля будинку і він, стоячи навшпиньки, вдивлявся у вікно.

– Здається, зрозуміло, що той чоловік проявляв якийсь надзвичайний інтерес до місіс Лайднер, – задумливо виголосив він. – Я постійно думаю – чи міг він бути європейцем, що просто переодягся в іракця?

Це було цікаве припущення, тож я почала ретельно його обмірковувати.

Для мене було очевидно, що той чоловік – місцевий, але, звичайно, коли я замислилася про це, то дійсно зрозуміла, що зробила такий висновок, судячи насамперед із його одягу та кольору шкіри.

Отець Лавіньї оголосив про свій намір вийти надвір, обійти будинок і пройти до того місця, де ми з місіс Лайднер побачили незнайомця.

– Ніколи не знаєш, а раптом він щось загубив. У детективних історіях зі злочинцем завжди так трапляється.

– Гадаю, в реальному житті злочинці обережніші, – відказала я.

Я принесла кілька шкарпеток, які щойно закінчила штопати, і поклала їх на стіл у вітальні, щоб чоловіки, заходячи, могли їх розібрати. Після цього, оскільки робити було більше нічого, я піднялася на дах.

Там стояла міс Джонсон, але вона мене не чула. Тож я підійшла прямо до неї, перш ніж вона мене помітила.

Але від початку я розгледіла, що з нею не все гаразд.

Вона стояла посеред даху і дивилася просто перед собою з жахливим виразом на обличчі.

Ніби вона бачила щось, у що сама не могла повірити.

Це мене шокувало.

Майте на увазі, я бачила її напередодні й тому добре знаю, який у неї вигляд, коли вона засмутиться. Але цього разу все було інакше.

– Люба моя, – сказала я, поспішаючи до неї, – що трапилося?

Вона повернула голову і подивилась на мене, ніби не помічаючи мене.

– Що таке? – наполягала я.

Вона зробила дивну гримасу, наче намагалася ковтнути, але не змогла, бо в неї зашерхало горло.

– Я щойно побачила, – прохрипіла вона.

– Що ви побачили? Скажіть мені. Що б це могло бути? У вас жахливий вигляд.

Вона спробувала взяти себе в руки, але це не допомогло.

І тоді вона сказала тим самим жахливим, здавленим голосом:

– Я побачила, як хтось може ввійти ззовні так, щоб ніхто і ніколи про це не здогадався.

Я прослідкувала за її поглядом, але нічого не побачила.

У дверях фотомайстерні стояв містер Райтер, через двір ішов отець Лавіньї. І все, більше нічого.

Я спантеличено обернулась і виявила, що вона дивиться мені в очі, а з її обличчя не сходить дивний вираз.

– Я дійсно не розумію, що ви маєте на увазі. Чи не могли б ви пояснити? – попрохала я.

Але міс Джонсон лише похитала головою.

– Не зараз. Пізніше. Ми повинні були це побачити. О, ми мусили це побачити!

– Якби ви лишень сказали мені…

Але вона знову похитала головою.

– Спершу я повинна все обміркувати.

І просунувшись повз мене, вона, спотикаючись, пішла сходами.

Я не пішла за нею: я зрозуміла, що вона цього не хоче. Натомість я сіла на парапет і спробувала розгадати загадку. Але у мене нічого не виходило. Був тільки один шлях у двір – крізь велику арку. Просто за нею я бачила слугу-водоноса, його коня та індійського кухаря, який розмовляв зі слугою. Ніхто не міг пройти повз них і ввійти непоміченим.

Я розгублено похитала головою і також спустилась у двір.

Розділ двадцять четвертий. Убивство – це звичка

Того вечора ми всі лягли рано. Міс Джонсон з’явилася за вечерею і поводилася більш-менш як зазвичай. Однак вона здалася мені приголомшеною, і раз чи два вона навіть не змогла зрозуміти, що їй говорять інші.

За столом усі почувалися незручно. Напевно, ви мені сказали б, що це цілком природно для місця, де того дня відбувся похорон. Але я знаю, про що кажу.

Хоча останнім часом, збираючись разом, щоб поїсти, ми й поводилися пригнічено і майже не розмовляли, але водночас між нами панувало почуття товариськості. Ми всі співчували докторові Лайднеру в його горі, і в нас зберігалося відчуття, що ми всі сидимо в одному човні.

Але сьогодні ввечері я згадала про свою першу трапезу в цій компанії, коли місіс Меркадо спостерігала за мною, і мені здавалося, ніби будь-якої хвилини може щось трапитися.

Те саме відчуття, тільки ще сильніше, з’явилось у мене, коли наше зібрання очолював Пуаро.

Але сьогоднішній вечір перевершив у цьому сенсі всі попередні. Усі нервувалися… були роздратовані… побоювалися, що просто зараз трапиться якась чергова жахлива подія. Я впевнена: якби хтось упустив на підлогу виделку, хтось інший неодмінно закричав би.

Як я вже казала, цього вечора ми всі розійшлися рано. Я майже одразу лягла спати. Останнє, що почула, коли засинала, – голос місіс Меркадо просто за моїми дверима: вона побажала міс Джонсон на добраніч.

Утомлена від збирання речей і ще більше – від свого дурного експерименту в кімнаті місіс Лайднер, я одразу ж заснула і спала міцно та без сновидінь протягом кількох годин.

Я прокинулася миттєво і раптово, наче мене штовхнули, і мене одразу охопило відчуття катастрофи, що насувається. Розбудив мене якийсь звук, і коли я сіла в ліжку, прислухаючись, то почула його знову.

Це був жахливий, болісний і задушливий стогін.

Я запалила свічку і миттєво встала з ліжка. Прихопивши з собою факел на випадок, якщо свічка згасне, я вийшла за двері кімнати і знову прислухалася. Мені здалося, що звук пролунав зовсім поруч. І він знову прийшов – із сусідньої спальні… спальні міс Джонсон.

Я кинулася туди. Міс Джонсон лежала в ліжку, і все її тіло вигнулося в агонії. Коли я поставила свічку і нахилилася над бідолахою, її губи поворухнулися, і вона спробувала щось мені сказати, але я почула лише жахливий хрипкий шепіт. Я одразу побачила, що на куточках її рота і на підборідді шкіра обпечена до сірувато-білого кольору.

Її погляд метнувся від мене на склянку, яка лежала на підлозі, – певно, там, куди випала з її слабких пальців, залишивши на світлому килимі яскраво-червону пляму. Я підняла склянку, провела пальцем по внутрішній поверхні, але різко скрикнула і відсмикнула руку. Потім оглянула рот бідної жінки.

У мене не виникло жодного сумніву щодо того, що трапилося. Так чи так, навмисно чи ні, але вона проковтнула якусь кількість їдкої кислоти – на мою думку, щавлевої або соляної.

Я миттю побігла будити доктора Лайднера, а він підняв решту. Ми боролися за її життя як могли, але весь цей час мене не покидало жахливе передчуття, що все марно. Ми спробували міцний розчин соди, потім оливкову олію. Щоби полегшити її біль, я ввела їй під шкіру морфій.

Девід Еммот поїхав у Гасанію за доктором Райлі, але все скінчилося ще до його повернення.

Я не зупинятимуся на деталях. Отруєння концентрованим розчином соляної кислоти (що й підтвердилося потім) – це одна з найболючіших і найтяжчих смертей.

Коли я схилилася над міс Джонсон, щоб дати їй морфію, вона зробила одне неймовірне зусилля, намагаючись повідомити якусь інформацію. Але їй вистачило сил лише на жахливий здушений шепіт.

– Вікно… сестро… вікно…

Але продовжити вона не змогла: вона пішла від нас…

Я ніколи не забуду тієї ночі. Приїхав доктор Райлі, потім капітан Мейтленд і нарешті, на світанку, Еркюль Пуаро.

Саме він спокійно взяв мене за руку і повів у їдальню, де змусив мене сісти і випити чашку доброго, міцного чаю.

– Ось так, mon enfant[30], так краще. Ви виснажені.

Після цього я розплакалася.

– Це так жахливо, – ридала я. – Я наче опинилась у нічному кошмарі. Такі жахливі страждання. А її очі… Ох, мсьє Пуаро… її очі…

Він поплескав мене по плечі. Навіть жінка не змогла б проявити більше доброти до мене.

– Благаю… не думайте про це. Ви зробили все, що змогли.

– Вона випила якусь їдку кислоту.

– Це був концентрований розчин соляної кислоти.

– Тієї, яку вони використовують для чищення горщиків?

– Так. Міс Джонсон, ймовірно, випила її ще до того, як повністю прокинулася. Тобто… якщо вона не прийняла її навмисно.

– О, мсьє Пуаро, яке жахливе припущення!

– Урешті-решт, це можливо. Як гадаєте?

Я поміркувала хвилинку, а потім рішуче похитала головою.

– Я не вірю в це. Ні, я ані на секунду в це не вірю.

Потім, повагавшись, додала:

– Думаю, вчора вдень вона про щось дізналася.

– Що ви кажете? Вона про щось дізналася?

І я переказала йому ту цікаву розмову, яка відбулася між нами.

Пуаро тихенько свиснув.

– La pauvre femme![31] Вона сказала, що хоче все обміркувати? Це і підписало їй смертний вирок. Якби ж вона розповіла одразу…

Він продовжив:

– Повторіть мені, будь ласка, ще раз слово в слово, що вона сказала.

Я виконала його прохання.

– Отже, вона зрозуміла, як хтось міг увійти ззовні так, щоб ніхто з вас про це не дізнався? Піднімімося на дах, ma soeur, і ви покажете мені, де вона стояла.

Ми з Пуаро піднялися на дах, і я показала точне місце, де стояла міс Джонсон.

– Ось тут? – почав Пуаро. – Так-так, і що ж я бачу? Я бачу половину внутрішнього двору, арку, двері креслярської, фотомайстерні й лабораторії. Чи був хтось у дворі?

– Саме в цей час до арки йшов отець Лавіньї, а у дверях фотомайстерні стояв містер Райтер.

– І однаково я не бачу жодної підказки до того, як хтось може прийти ззовні так, щоб ніхто з вас не дізнався про це… Але вона це побачила…

Він лише похитав головою.

– Sacré nom d’un chien – va![32] Що ж вона бачила?

Почало сходити сонце. Небо на сході палало рожевим, помаранчевим, яких відтіняли бліді перлинно-сірі смуги.

– Який приємний схід сонця! – стиха промовив Пуаро.

Ліворуч від нас звивалася річка, а перед нами в золотому вбранні стояла Тель-Ярімджа. На півдні око милували квітучі сади та мирні поля. Десь удалині водяне колесо видавало слабкий, таємничий стогін. На півночі було видно тонкі мінарети густонаселеної, казково-білої Гасанії.

Неймовірно красивий пейзаж.

А потім я почула, як Пуаро, стоячи поруч зі мною, глибоко і протяжно зітхнув.

– Яким же я був дурнем! Істина настільки ясна… і настільки зрозуміла!

Розділ двадцять п’ятий. Самогубство чи вбивство?

Не встигла я спитати Пуаро, що ж він мав на увазі, як нас покликав капітан Мейтленд і попросив спуститися.

Ми поквапилися до сходів і зійшли вниз.

– Послухайте, Пуаро, – почав капітан. – У нас іще одне ускладнення. Наш приятель-чернець зник.

– Отець Лавіньї?

– Так. Ніхто цього не помітив. Аж раптом до когось дійшло, що в нас немає одного члена експедиції, і це отець Лавіньї. Ну, ми зайшли в його спальню. І виявили, що в його ліжку цієї ночі не спали, а самого отця ніде не видно.

Ситуація скидалася на черговий нічний кошмар. Спочатку померла міс Джонсон, а тепер ще й отець Лавіньї зник.

Були викликані й допитані слуги, але вони не могли пролити світло на цю таємницю. Востаннє його бачили десь близько восьмої години вечора. Тоді він сказав, що збирається прогулятися перед сном.

Але ніхто не бачив, як він із цієї прогулянки повернувся.

Брама, як зазвичай, була зачинена і замкнена на засув о дев’ятій годині. Однак ніхто не пам’ятав, хто ж її вранці відчинив. Обидва слуги гадали, що це зробив інший.

Чи повернувся отець Лавіньї вчора ввечері? Чи, може, під час своєї прогулянки він виявив щось підозріле, пішов це досліджувати і, можливо, став третьою жертвою?

Капітан Мейтленд різко розвернувся, коли до нього підійшов доктор Райлі з містером Меркадо.

– Привіт, Райлі. Є що-небудь?

– Так. Речовину взяли з цієї лабораторії. Ми з Меркадо щойно звірили кількість. Це соляна кислота.

– З лабораторії? Гм… Чи була вона замкнена?

Містер Меркадо похитав головою. Його руки тремтіли, а обличчя сіпалось. Він був схожий на тінь людини.

– Ми ніколи її не замикали, – затинаючись, відповів він. – Розумієте… постійно… ми використовуємо її постійно. Я… і ніхто ніколи навіть і не подумав би…

– А чи замикаєте ви її на ніч?

– Так, ми всі кімнати на ніч замикаємо. Ключі після цього вішаємо у вітальні.

– Тобто якщо отримати ключ від вітальні, матимеш і всі інші?

– Так.

– І, я гадаю, це абсолютно звичайний ключ?

– Так і є.

– Ніщо не вказує на те, чи могла міс Джонсон сама взяти кислоту з лабораторії? – допитувався капітан Мейтленд.

– Вона цього не робила, – голосно і категорично заявила я.

Я відчула попереджувальний дотик до моєї руки – позаду мене стояв Пуаро.

І тут сталося дещо… я сказала б, жахливе.

Жахливе не саме собою – правду кажучи, воно сприймалося гірше, ніж що-небудь, бо просто не відповідало моменту.

У двір в’їхала машина, з якої вискочив якийсь коротун. На ньому був сонцезахисний шолом і короткий щільний плащ.

Він підійшов просто до доктора Лайднера, який стояв біля доктора Райлі, і гаряче потиснув йому руку.

– Vous voilà, mon cher[33], – вигукнув він. – Радий бачити вас. Я їхав цією дорогою в суботу вдень – мій шлях вів до італійців у Фуджиму. Заскочив до вас на розкопки, але там, на жаль, не було жодного європейця! А я не розмовляю арабською. Навідати вас у будинку вже не встигав. Сьогодні вранці о п’ятій я залишив Фуджиму – проведу дві години тут, із вами, – і далі в дорогу. Eh bien, і як проходить сезон?

Оце я й назвала жахливим.

Веселий голос, практична манера, приємна розсудливість повсякденного світу, – усе це належало до світу, що минув для нас. Цей коротун просто ввірвався до нашої компанії, нічого не знаючи і нічого не помічаючи – сповнений веселої фамільярності.

Тож не дивно, що доктор Лайднер щось незрозуміло вигукнув і кинув мовзачний, але благальний погляд на доктора Райлі.

Лікар зробив усе якнайкраще.

Він відвів коротуна (я дізналася пізніше, той був французьким археологом на прізвище Вер’є, який займався розкопками на грецьких островах) убік і пояснив йому, що сталося.

Вер’є вжахнувся. Сам він останні кілька днів перебував на розкопках серед італійців, відірваний від цивілізації, і, ясна річ, нічого не чув.

Він рясно вибачився й висловив співчуття і, нарешті, пройшовши до доктора Лайднера, тепло потиснув тому обидві руки водночас.

– Яка трагедія! Боже мій, яка трагедія! У мене немає слів. Mon pauvre collègue[34].

І, похитавши головою, востаннє марно намагаючись висловити свої почуття, коротун забрався в свою машину і покинув нас.

Як я вже сказала, таке миттєве внесення комічного контрасту в трагедію здавалося набагато гіршим, ніж будь-що з того, що вже трапилося.

– Наступна річ, – рішуче промовив доктор Райлі, – це сніданок. Так, я наполягаю. Ну ж бо, Лайднере, ви повинні щось з’їсти.

Бідний доктор Лайднер був майже повністю розчавлений. Він пройшов із нами в їдальню – там уже накрили жалобний стіл. Я думаю, що гаряча кава і яєчня пішли всім на користь, хоча насправді ніхто особливо голоду не відчував. Доктор Лайднер випив трохи кави і тепер мовчки сидів і крутив у руках шматок хліба. Обличчя в нього посіріло і було спотворене болем та збентеженням.

Після сніданку капітан Мейтленд перейшов до діла.

Я пояснила, як прокинулася, почувши дивний звук, і як зайшла у спальню міс Джонсон.

– Ви кажете, що на підлозі була склянка?

– Так. Міс Джонсон, мабуть, упустила її після того, як ковтнула.

– Вона була розбита?

– Ні, вона впала на килим (до речі, боюся, кислота зіпсувала його). Я підняла склянку і поставила її назад, на столик.

– Добре, що ви нам це сказали. На склянці ми знайшли відбитки лише двох людей. Одні з них, безумовно, належать міс Джонсон. Отже, інші мають належати вам.

Він хвилину помовчав, а потім попросив мене:

– Будь ласка, продовжуйте.

Я ретельно описала, що я робила і які методи застосовувала, і повсякчас кидала тривожні погляди на доктора Райлі – чи схвалює він мої дії? Він кивнув.

– Ви зробили все можливе, – заявив він. І хоч я була твердо впевнена, що вчинила правильно, проте, почувши його слова, я полегшено зітхнула.

– Ви точно знаєте, що саме вона випила? – запитав капітан Мейтленд.

– Ні – але я, звичайно, бачила, що то їдка кислота.

Капітан Мейтленд урочисто запитав мене:

– Чи вважаєте ви, сестро, що міс Джонсон навмисно вжила цю речовину?

– О ні! – вигукнула я. – Я навіть ніколи не думала про таке!

Не розумію, чому я була така впевнена. Частково, мабуть, через натяки Пуаро. Його фраза «вбивство – це звичка» вразила мене у самісіньке серце. І я ніколи не повірю, що хтось збирається накласти на себе руки в такий жахливий і болючий спосіб.

Я так і сказала, на що капітан Мейтленд задумливо кивнув.

– Я згоден: мало хто ухвалив би таке рішення, – погодився він. – Але якщо припустити, що в неї був сильний душевний розлад, а ця речовина завжди під рукою… за таких обставин вона могла б і зробити такий вибір.

– А хіба в неї був сильний душевний розлад? – із сумнівом спитала я.

– Так каже місіс Меркадо. З її слів, міс Джонсон учора за вечерею була зовсім не схожою на себе і насилу відповідала, коли до неї зверталися. Місіс Меркадо цілком переконана, що міс Джонсон була з якоїсь причини в жахливому розпачі, і, можливо, в неї на той момент уже з’явилася думка скоїти самогубство.

– Що ж, я в це ані на хвилину не повірю. – Я рішуче обстоювала свою позицію.

От уже ця місіс Меркадо! Підступна, злостива кицька!

– Тоді що ж думаєте ви?

– Я думаю, що її вбили, – відверто відповіла я.

Наступне запитання пролунало швидко і різко. Я відчула, ніби опинилась у кімнаті для допитів.

– Які на це причини?

– Мені здається, що наразі це найімовірніша розгадка.

– Це тільки ваша особиста думка. Не було ж ні однієї причини, з якої цю леді мали вбити?

– Вибачте, – не здавалась я, – але так, була. Вона про щось дізналася.

– Про щось дізналася? Про що саме вона дізналася?

Я повністю відтворила нашу розмову на даху.

– Вона відмовилася вам розповісти, про що дізналася?

– Так. Вона сказала, що їй потрібен час, щоб усе обміркувати.

– Але вона була цим дуже схвильована?

– Так.

– «Спосіб проникнення ззовні». – Капітан Мейтленд глибоко замислився й насупив брови. – І ви не маєте жодного уявлення про те, що саме вона мала на увазі?

– Жодної здогадки. Я довго ламала голову над цією загадкою, але мені так нічого і не спало на думку.

– А що думаєте про це ви, мсьє Пуаро?

Той відповів:

– Гадаю, тут є можливий мотив.

– Для вбивства?

– Для вбивства.

Капітан Мейтленд спохмурнів.

– Вона нічого не спромоглася вам сказати перед самою смертю?

– Нічого, їй вдалося вимовити лише одне слово.

– Що за слово?

– Вікно…

– Вікно? – повторив капітан Мейтленд. – Чи зрозуміли ви, що вона мала на увазі?

Я похитала головою.

– Скільки вікон в її спальні?

– Лише одне.

– Воно виходить на внутрішній двір?

– Так.

– Воно було відчинене чи зачинене? А, я, здається, пам’ятаю… воно було відчинене. Але, можливо, хтось із вас його відчинив?

– Ні, воно було відчинене весь час. Я подумала…

Я зупинилася.

– Продовжуйте, сестро.

– Звісно, я оглянула вікно, але нічого незвичайного в ньому не побачила. Цікаво, чи можливо, щоб хтось таким чином підмінив склянку?

– Підмінив склянку?

– Так. Розумієте, міс Джонсон завжди ставила біля ліжка склянку з водою. Гадаю, її могли підмінити на склянку з кислотою.

– Що скажете, Райлі?

– Якщо це вбивство, то, мабуть, так воно і трапилося, – швидко відповів доктор Райлі. – Жодна звичайна, досить спостережлива людина, перебуваючи при повному розумі, не випила б склянку кислоти, переплутавши її з водою. Але якщо хтось звик пити воду посеред ночі, то міг би легко простягнути руку, знайти склянку з рідиною в звичному місці і, не повністю прокинувшись, випити достатню кількість речовини, щоб смертельно отруїтися, перш ніж зрозуміти, що відбувається.

Капітан Мейтленд на хвилину задумався.

– Я маю повернутись і оглянути це вікно. Як далеко воно від узголів’я ліжка?

Я замислилася.

– Я не дуже сильно перебільшу, якщо скажу, що звідти можна дотягнутися до маленького столика, який стоїть біля ліжка.

– До столика, на якому стояла склянка води?

– Так.

– Чи були зачинені двері?

– Ні.

– Отже, хай хто це був, він міг зайти і зробити підміну в такий спосіб?

– Ну, так.

– Якщо діяти таким чином, то ризик збільшиться, – додав доктор Райлі. – Людина, навіть коли спить досить глибоко, може прокинутися, почувши кроки. Якщо до столика можна дотягнутися крізь вікно, то це значно безпечніший спосіб.

– Я думаю не лише про склянку, – відповів капітан Мейтленд: думками він був деінде.

Повернувшись до тями, він знову звернувся до мене:

– На вашу думку, коли бідна леді відчула, що вмирає, то забажала повідомити, що хтось замінив воду на кислоту крізь відчинене вікно? Напевно, якби вона повідомила ім’я цієї людини, це було б доречніше?

– Можливо, вона не знала імені цієї людини, – припустила я.

– Або для неї було важливіше натякнути на те, що саме вона дізналася напередодні?

Втрутився доктор Райлі:

– Мейтленде, коли людина помирає, у неї не завжди є почуття міри. Дуже ймовірно, що її розумом заволодіє один-єдиний конкретний факт. Те, що рука вбивці проникла крізь вікно, можливо, і було тим головним фактом, який поглинав її увагу тієї хвилини. Можливо, їй здалося важливим повідомити про це людей. На мою думку, вона в цьому не помилилася. Це справді важливо! Вона, ймовірно, побоювалася, що її смерть приймуть за самогубство. Якби вона могла вільно говорити, вона б тоді сказала: «Це не самогубство. Я не приймала це сама. Мабуть, хтось підмінив склянку біля мого ліжка, крізь вікно».

Капітан Мейтленд деякий час мовчки барабанив пальцями по столу і нарешті резюмував:

– Отже, є дві точки зору: самогубство і вбивство. Що думаєте ви, докторе Лайднер?

Доктор Лайднер відповів не одразу, але тихо і рішуче:

– Убивство. Енн Джонсон не належала до тих жінок, які можуть себе вбити.

– Так, не належала, – припустив капітан Мейтленд. – Але лише за нормального стану речей. Утім, могли виникнути обставини, за яких це було б цілком природно.

– Це ж які?

Капітан Мейтленд нахилився до згортка, який я раніше помітила біля його стільця, і з невеликим зусиллям кинув його на стіл.

– Це те, про що ніхто з вас іще не знає, – заявив він. – Це ми знайшли під її ліжком.

Він деякий час вовтузився з вузлом і нарешті відкинув тканину, з-під якої з’явився предмет, що нагадував чи то великий ручний млин, чи то якусь іншу молотилку.

Саме собою це нічого не означало: під час розкопок археологи знайшли близько десятка таких предметів.

Але що одразу привернуло нашу увагу саме до цього, так це темна пляма та фрагмент чогось, що дуже скидалося на волосся.

– Тепер справа за вами, Райлі, – оголосив капітан Мейтленд. – Але, ймовірно, у вас не виникне багато сумнівів щодо того, що саме цим було вбито місіс Лайднер!

Розділ двадцять шостий. Наступною буду я!

Це було жахливо. Доктор Лайднер мав такий вигляд, ніби ось-ось знепритомніє, та і мене ледь не знудило.

Доктор Райлі розглядав предмет із професійним інтересом.

– Гадаю, відбитків пальців немає? – кинув він.

– Немає.

Доктор Райлі дістав пінцет і почав обережно досліджувати предмет.

– Так… фрагмент людської тканини… і волосся… світле волосся. Це неофіційний висновок. Звичайно, ще доведеться зробити відповідні тести, на групу крові та інші, але сумнівів у мене немає. Цей предмет знайдено під ліжком міс Джонсон? Ну, так, усе тепер ясно і зрозуміло. Вона вчинила вбивство, а потім – Боже, подаруй спокій її душі – до неї прийшло каяття, і вона наклала на себе руки. Це припущення, але воно досить переконливе.

Докторові Лайднеру залишалося лише безпомічно хитати головою.

– Ні, тільки не Енн… тільки не Енн, – бурмотів він.

– Насамперед я не розумію, де вона його весь цей час ховала, – почав капітан Мейтленд. – Після першого злочину ми обшукали кожну кімнату.

«У шафі з канцелярським приладдям», – спало мені одразу на думку, але я нічого не сказала.

– Хай де вона його ховала, мабуть, це місце здалось їй ненадійним, і вона принесла цей предмет до себе в спальню, яку вже обшукали – як і решту кімнат. Або, можливо, вона зробила це після того, як вирішила скоїти самогубство.

– Я в це не вірю, – уголос сказала я.

Я просто не могла повірити, що така мила міс Джонсон могла вибити мізки з місіс Лайднер. Я навіть не могла такого уявити! А втім, такий варіант чітко відповідав певним деталям – наприклад, коли вона несподівано розплакалася тієї ночі. Зрештою, я тоді сказала собі, що це «каяття» – тільки я ніколи не думала, що каяття спіткало її за щось більше, ніж за незначну провину.

– Я не знаю, у що вірити, – зізнався капітан Мейтленд. – Треба також з’ясувати, куди зник французький чернець. Мої люди прочісують усе навколо на випадок, якщо його вдарили по голові, а тіло кинули у першу-ліпшу канаву.

– Ой! Я щойно згадала… – почала я.

Усі допитливо на мене подивилися.

– Це трапилося вчора надвечір, – почала я. – Він розпитував мене про косоокого чоловіка, який заглядав у вікно. Його цікавило, на якому саме місці стежки стояв незнайомець, а потім отець сказав, що збирається це місце оглянути. Він сказав, що в детективних історіях злочинець завжди впускає на землю важливий речовий доказ.

– Прокляття, хоч би хтось із моїх злочинців коли-небудь так зробив, – не втримався капітан Мейтленд. – То от що він почав шукати? Їй-богу, мені цікаво, чи він щось знайшов. Цікавий збіг, якщо він і міс Джонсон практично одночасно знайшли підказку, яка допомогла б встановити особу вбивці.

І він роздратовано додав:

– Косоокий чоловік? Косоокий чоловік? Ця історія про косоокого чоловіка якась темна. Чорт забирай, не розумію, чому мої хлопці не можуть його знайти!

– Можливо, тому, що у нього немає ніякої косоокості, – тихо натякнув Пуаро.

– Ви маєте на увазі, що він прикидався? Не знав, що таке можливо підробити.

Пуаро просто додав:

– Косоокість може стати в пригоді, коли це треба.

– Чорт забирай! Косоокий він чи ні, але я чимало віддав би, щоб знати, де зараз цей тип!

– Мабуть, – припустив Пуаро, – він уже перетнув сирійський кордон.

– Ми дали попередження на прикордонні пости Тель-Котчек та Абу-Кемаль – та на всі пости насправді.

– Гадаю, він обрав шлях поміж пагорбів. Цими дорогами пробираються вантажівки контрабандистів.

– Тоді нам краще телеграфувати у Дайр-ез-Заур? – пробурмотів капітан Мейтленд.

– Я так і зробив учора, і я попросив їх шукати машину з двома чоловіками, чиї паспорти будуть у найдосконалішому стані.

Капітан Мейтленд схвально подивився на нього.

– Ви це зробили, уже? Двоє чоловіків – так?

– Ми маємо справу з двома чоловіками, – кивнув Пуаро.

– Ви мене вражаєте, мсьє Пуаро: виявляється, ви багато чого приховували!

Пуаро похитав головою.

– Ні, – заперечив він. – Насправді ні. Істина відкрилася мені лише сьогодні вранці, коли я спостерігав за ранковою зорею. Дуже красивою ранковою зорею.

Я не думаю, що хтось із нас помітив присутність місіс Меркадо в кімнаті. Вона, мабуть, прокралася, коли ми всі здивовано роздивлялися цю велику, жахливу, закривавлену каменюку.

Але тепер, без найменшого попередження, вона як заверещить, наче свиня, якій щойно перерізали горло.

– О Боже мій! – волала вона. – Я все зрозуміла. Я все зараз зрозуміла. То це був отець Лавіньї. Він божевільний релігійний фанатик. Він вважає, що всі жінки – грішниці. Тому він їх усіх убиває. Спочатку місіс Лайднер… потім міс Джонсон. А наступною, мабуть, буду я…

З божевільним криком вона кинулася через кімнату і схопилася за піджак доктора Райлі.

– Я не залишатимуся тут, кажу вам! Я не затримаюся тут більше, ані на день! Тут небезпечно! Тут усюди небезпечно! Він десь ховається… чекає свого часу. Він на мене нападе!

Її рот відкрився, і вона знову пронизливо закричала.

Я поквапилася на допомогу докторові Райлі, який уже схопив місіс Меркадо за руки, і дала їй два різкі ляпаси по щоках, після чого ми вдвох спромоглися всадити її на стілець.

– Ніхто вас не вб’є, – рішуче промовила я. – Ми про це подбаємо. Сідайте і поводьтеся добре.

Вона вже не кричала, а сиділа мовчки, дивлячись на мене своїми дурнуватими, переляканими очима.

Потім нас знову перервали. Двері відчинилися, і ми побачили бліду і серйозну Шейлу Райлі. Вона одразу підійшла до Пуаро.

– Мсьє Пуаро, сьогодні зранку я завітала до поштового відділення, і там була для вас телеграма, тож я вам її привезла.

– Дякую, мадемуазель.

Він взяв у неї конверт і розпечатав його. Дівчина очей не зводила з обличчя Пуаро, але воно ані на йоту не змінилося.

Той прочитав телеграму, розгладив її, перш ніж скласти, і акуратно поклав у кишеню.

Місіс Меркадо, яка теж спостерігала за Пуаро, запитала здавленим голосом:

– Це… з Америки?

– Ні, мадам, – відповів він, – це з Тунісу.

Якусь мить вона дивилася на нього так, ніби нічого не розуміє, а потім, протяжно зітхнувши, відкинулася на спинку стільця і почала говорити:

– Отець Лавіньї! Усе-таки я мала рацію. Я завжди вважала, що в ньому є щось дивне. Одного разу він сказав мені таке… я тоді подумала, що він божевільний… – Вона зробила паузу, а потім додала: – Я не здійматиму галасу, але я мушу покинути це місце. Ми з Джозефом можемо залишатися на ніч в готелі для мандрівників.

– Терпіння, мадам, – заспокоїв її Пуаро, – я незабаром усе поясню.

Капітан Мейтленд здивовано подивився на нього.

– Ви вважаєте, що вже напевно розкрили цю справу? – запитав він.

Пуаро вклонився. Це був найтеатральніший уклін. Гадаю, цим він досить подратував капітана Мейтленда.

– Ну, – гаркнув той, – чоловіче, викладайте, що маєте.

Але це був би не Пуаро, якби він одразу все виклав. Я чудово розуміла, що він зараз покаже цілу виставу, в якій зіграє головну роль. Але мені було цікаво, чи він насправді знає правду, чи просто блефує.

Він звернувся до доктора Райлі.

– Докторе Райлі, чи не будете ви так люб’язні, щоб покликати інших?

Той послужливо підскочив і вийшов. За хвилину чи дві до нас почали приєднуватись інші члени експедиції. Першими ввійшли Райтер та Еммот, потім – Білл Колман, далі – Річард Кері і, нарешті, містер Меркадо.

Бідолашний, він був блідий, як смерть. Мабуть, зі страху помирав, так боявся, що його притягнуть до відповідальності за те, що він залишав небезпечні хімічні реактиви без нагляду.

Усі сіли навколо столу, як і того пам’ятного дня, коли Пуаро приїхав сюди. І Білл Колман, і Девід Еммот вагалися перед тим, як сісти, і кидали погляди на Шейлу Райлі. Але вона стояла спиною до них і дивилась у вікно.

– Сідайте, Шейло, – сказав Білл.

– Чи не бажаєте сісти? – промовив своїм низьким, приємним і трохи протяжним голосом Девід Еммот.

Тоді вона розвернулась і деякий час стояла, дивлячись на них обох. Кожен указував на свій стілець, штовхаючи його вперед. Мені було цікаво, кого ж вона обере.

Урешті-решт вона не обрала жодного.

– Я посиджу тут, – зухвало відповіла вона і сіла з іншого боку столу, зовсім близько до вікна.

– Тобто, – додала вона, – якщо капітан Мейтленд не заперечує, щоб я залишилася.

Я не зовсім впевнена, що на це відповів би капітан Мейтленд, бо його випередив Пуаро.

– У будь-якому разі залишайтеся, мадемуазель, – сказав він. – Вам навіть необхідно залишитися.

– Необхідно? – Від здивування в неї здійнялися брови.

– Так, ви правильно мене почули, мадемуазель. Я мушу вам поставити деякі запитання.

Її брови здійнялися знову, але вона нічого більше не сказала, а повернулась обличчям до вікна, ніби хотіла цим продемонструвати, що рішуче ігнорує все те, що відбувається навколо.

– А зараз, – оголосив капітан Мейтленд, – можливо, ми дізнаємося правду!

Він сказав це досить нетерпляче, тому що був людиною дії. Я просто відчувала, як він рветься швидше взятися за справу – організувати пошуки тіла отця Лавіньї або, можливо, послати людей, щоб його заарештувати.

У його погляді на Пуаро я побачила щось дуже схоже на ворожість.

«Якщо у цього нахаби є що сказати, чому він мовчить?»

Я бачила, що ці слова так і рвуться в нього з язика.

Пуаро повільно обвів усіх нас оцінювальним поглядом, а потім звівся на ноги.

Не знаю, чого саме я очікувала від нього, але, напевно, чогось драматичного – ну, такою людиною він був.

Однак, звісно, я не очікувала, що він почне з якоїсь арабської фрази.

Утім, саме так він і почав. Він вимовляв слова повільно й урочисто, ніби читав молитву, якщо ви розумієте, що я маю на увазі.

– Bismillahi ar rahman ar rahim.

А потім він переклав ці слова:

– В ім’я Аллаха, Милостивого й Милосердного.

Розділ двадцять сьомий. Початок подорожі

– Bismillahi ar rahman ar rahim. Це арабська фраза, що використовується перед початком подорожі. Eh bien, у нас теж починається подорож. Подорож у минуле. Подорож у дивні місця людської душі.

Я не вважаю, що до цього моменту я хоч якось відчувала так звану «чарівність Сходу». Відверто кажучи, що мене дійсно вразило, то це повсюдний безлад. Але раптово, після слів мсьє Пуаро, перед моїми очима виникло дивне видіння. Я стала уявляти собі такі міста, як Самарканд та Ісфахан, і купців із довгими бородами, і верблюдів, що присіли на коліна, і носильників, які хитаються від того, що несуть у себе на спині величезні тюки, утримуючи їх мотузкою, обв’язаною навколо голови, і жінок із пофарбованим хною волоссям та татуюваннями на обличчі, що стоять на колінах біля Тигру й перуть білизну. Я навіть почула їхні чудернацькі крики та далекий стогін водяного колеса.

Здебільшого все це я вже бачила або чула, але майже ніколи не віддавала цьому належного. Але тепер усе несподівано прибрало нового вигляду – таке трапляється, коли дістаєш шматок старезної матерії, розгортаєш її перед собою і раптом бачиш багаті кольори старої вишивки…

Тоді я оглянула кімнату, в якій ми сиділи, і у мене з’явилося дивне відчуття, що те, що сказав мсьє Пуаро, було правдою: ми всі насправді вирушали у подорож. Зараз ми разом, але кожен із нас піде своїм шляхом.

І я дивилася на всіх так, ніби бачу їх вперше і востаннє – так, це звучить дивно, але саме це я тоді й відчувала.

Містер Меркадо нервово згинав і розгинав пальці, його дивні світлі очі з розширеними зіницями вп’ялися в Пуаро. Місіс Меркадо дивилася на чоловіка. Вона мала дивний насторожений вигляд, як у тигра, що чекає моменту для стрибка. Доктор Лайднер, здавалося, зменшився в розмірах, настільки сильно його зім’яв останній удар. Можна навіть сказати, що його взагалі не було в кімнаті. Він був десь далеко, у своїх думках. Містер Колман дивився просто на Пуаро, і вигляд у нього був дещо дурнуватий: його рот був злегка розтулений, а очі вибалушені. Містер Еммот утупився у свої ноги, і я не могла добре розгледіти його обличчя. Містер Райтер здавався збентеженим. Він роззявив рота, і це зробило його ще більше, ніж будь-коли, схожим на миле, чисте порося. Міс Райлі невпинно дивилась у вікно. Не знаю, про що вона думала чи що відчувала. Потім я зиркнула на містера Кері, але від вигляду його обличчя мені чомусь стало боляче, і я відвернулася. Ми всі зібралися разом, знову, але я відчувала, що, коли мсьє Пуаро закінчить свою промову, ми всі опинимося зовсім в іншому місці…

Це було дуже дивне відчуття…

Спокійний і тихий голос Пуаро скидався на річку, що невпинно тече між своїх берегів… і далі впадає в море…

– Від самого початку я відчував, що для розуміння цієї справи потрібно шукати не зовнішні докази або знаки, а справжні причини – зіткнення особистостей і таємні помисли. І хоча я не сумніваюся, що розкрив злочин, речових доказів у мене немає. Упевнений, що маю рацію, бо іншої версії існувати не може, інакше просто неможливо упорядкувати всі факти у цілісну і зрозумілу картину. І тому, на мою думку, це єдина версія, що дає відповіді на все.

Він зробив паузу, а потім продовжив:

– Почну свою подорож з того самого моменту, коли мене залучили до цієї справи – коли мені цю подію представили як таку, що вже сталася. Я вважаю, що кожен випадок має певні схему і форму. На мій погляд, за схемою цієї справи, усе оберталося навколо особистості місіс Лайднер. Поки я точно не дізнався, якою жінкою була місіс Лайднер, я не міг зрозуміти, чому її вбили і хто її вбив. Отже, моєю відправною точкою була особистість місіс Лайднер.

Був також іще один цікавий психологічний фактор – дивний стан напруженості, що існував серед учасників експедиції. Це підтвердили кілька різних свідків, деякі з яких були сторонніми. І я для себе відзначив, що хоча це навряд чи можна вважати відправною точкою, але під час мого розслідування про це все-таки слід пам’ятати. Поширена ідея полягала в тому, що така напруженість стала прямим результатом впливу місіс Лайднер на членів експедиції, але з причин, які я розкрию вам згодом, для мене ця ідея стала не зовсім прийнятною.

Для початку, як я вже казав, я зосередився лише на особистості місіс Лайднер. Я мав різні способи оцінки цієї особистості. Дізнавався, яке враження вона справила на багатьох людей. Усі ці люди сильно різнилися за характером і темпераментом. І було те, що я міг почерпнути зі своїх власних спостережень. Зрозуміло, що обсяг останніх обмежений. Але про деякі факти я таки дізнався.

Смаки місіс Лайднер характеризувалися надзвичайною простотою, я навіть сказав би, деякою аскетичністю. Вона, вочевидь, не любила розкіш. З іншого боку, та вишивка, яку вона робила, мала надзвичайну вишуканість і красу, що вказувало на вибагливу жінку з гарним художнім смаком. Подивившись на книжки в її кімнаті, я збагатив своє уявлення про неї. Певно, вона мала неабиякий розум і, на мій погляд, була за своєю суттю особистістю егоцентричною.

Мене намагалися переконати, що місіс Лайднер належала до того типу жінок, чия головна турбота – привертати увагу представників протилежної статі, тобто до типу чуттєвих жінок. Але мені в це не вірилося.

В її спальні я помітив на полиці такі книжки: «Хто такі греки?», «Вступ до теорії відносності», «Життя Естер Стенгоуп», «Назад до Мафусаїла», «Лінда Кондон», «Потяг із Кру». Почнімо насамперед із того, що вона мала інтерес до культури та сучасної науки, тобто мала певні інтелектуальні схильності. З романів «Лінда Кондон» і, меншою мірою, «Потяг із Кру» можемо зробити висновок, що місіс Лайднер проявляла симпатію та інтерес до образу незалежної жінки, яка нічим не обтяжена або не потрапила в пастку до чоловіка. Напевно, її приваблювала особистість леді Естер Стенгоуп. Роман «Лінда Кондон» – це тонкий аналіз почуттів жінки, яка спорудила культ власної краси, «Потяг із Кру» – дослідження психології пристрасного індивідуаліста. Інтерес до такого роду читання, як «Назад до Мафусаїла», характерний радше для людини з інтелектуальним, ніж емоційним сприйняттям життя. Я відчував, що починаю розуміти жінку, яка пішла з життя.

Потім я став вивчати відгуки про неї тих людей, яких можна назвати її найближчим колом, і моє уявлення про місіс Лайднер ставало дедалі повнішим. Зі слів доктора Райлі, та й не тільки його, я зрозумів, що місіс Лайднер була з тих жінок, яких природа наділила не лише красою, але й певною руйнівною магією, що часто супроводжує красу, хоча, звісно, може існувати і сама собою. Такі жінки зазвичай залишають за собою слід бурхливих подій. Вони приносять нещастя: іноді – іншим, а іноді – і собі.

Я переконався, що місіс Лайднер була жінкою, яка фактично поклонялася самій собі і яка понад усе на світі насолоджувалася відчуттям влади над іншими. Хай де вона опинялася, вона вважала за необхідне стати центром усесвіту. І всі, хто її оточував: чоловіки або жінки, – мали потрапити під її вплив. З деякими людьми це виявилося просто. Наприклад, медсестра Лезерен, великодушна жінка з романтичною уявою, миттєво стала жертвою чарів місіс Лайднер і належним чином оцінила її якості. Але існував іще один спосіб впливати на інших – через страх. Там, де завоювання давалось їй занадто легко, вона потурала більш жорстокій стороні своєї натури, але хочу підкреслити, що я в жодному разі не кажу про свідому жорстокість. Це радше схоже на легковажну гру кішки з мишею. Коли ж підключалася свідомість, місіс Лайднер перетворювалася на великодушну і чутливу жінку.

Звичайно, перша і найважливіша загадка, яка вимагала розв’язку, – це питання анонімних листів. Хто їх написав і чому? Я запитував себе: чи могла їх написати сама місіс Лайднер? Щоб відповісти на це запитання, потрібно пройти довгий шлях її життя, фактично повернутися аж до першого шлюбу місіс Лайднер. Саме тут ми, власне, і почнемо нашу подорож. Подорож життям місіс Лайднер.

Насамперед потрібно усвідомити, що Луїза Лайднер тих років – це за своєю суттю та сама особистість, що й тепер. Тоді вона була молодою і неймовірно вродливою жінкою – наділеною тією фатальною красою, яка западає в розум і душу чоловікам, і вже тоді вона була вкрай егоцентрична. Природно, що такі жінки відкидають саму ідею шлюбу. Їх можуть приваблювати чоловіки, але вони вважають за краще належати тільки собі. Це воістину La Belle Dame Sans Merci, як у тій легенді. Проте місіс Лайднер усе-таки вийшла заміж – і, гадаю, ми можемо припустити, що її чоловік вирізнявся певною силою характеру. Зрештою вона викрила його зрадницьку діяльність і, як сама розповіла медсестрі Лезерен, здала його уряду.

Я стверджую, що її дії мали психологічне значення. Вона заявила медсестрі Лезерен, що зробила це лише з патріотичних почуттів, оскільки в юності була ідеалісткою. Але всі ми схильні самі себе обманювати щодо мотивів наших власних дій – це, здається, загальновідомий факт. Ми мимоволі обираємо найблагородніший мотив! Місіс Лайднер, можливо, і сама вірила, що саме патріотизм надихнув її на такий учинок, але я вважаю, що насправді це був результат несвідомого бажання позбутися чоловіка! Їй не подобалося панування над собою, їй не подобалося почуття належності до когось іншого, адже вона не бажала ставати другою скрипкою. І використала патріотизм для повернення своєї свободи. Але підсвідомо вона не могла позбутися гнітючого почуття провини, яке ще зіграє свою роль в її долі.

Тепер ми переходимо безпосередньо до питання про листи. Місіс Лайднер була дуже привабливою для чоловічої статі. Кілька разів у неї назрівали стосунки, але щоразу в цей самий момент з’являвся лист із погрозами, після чого стосунки розвалювалися.

Хто ж писав ці листи? Фредерік Боснер, чи його брат Вільям, чи сама місіс Лайднер?

Будь-яка з цих теорій має право на існування. Цілком очевидно, що місіс Лайднер з тих жінок, які здатні вселити чоловікові нерозважливу пристрасть, що межує з одержимістю. Я вважаю цілком можливим, що для Фредеріка Боснера Луїза, його дружина, мала набагато більше значення, ніж усе решта у світі. Вона колись зрадила його, і через це він не наважився відкрито з’явитися перед нею, але принаймні твердо вирішив: вона має належати або йому, або нікому. І він вважав, що їй краще померти, ніж належати іншому чоловікові.

З іншого боку, коли вже місіс Лайднер відчувала підсвідому огиду до шлюбу, досить імовірно, що вона обрала саме такий спосіб виходити зі скрутного становища. Вона була мисливиця, але, наздогнавши жертву, вмить втрачала до неї будь-який інтерес! Бажаючи додати у своє життя елемент драми, вона винайшла дуже вдалий хід – чоловік, який воскрес із мертвих, щоб заборонити дружині вступати в новий шлюб! Така гра задовільняла її природжені схильності, робила з неї романтичну фігуру, героїню трагедії, а ще дозволяла не одружуватися знову.

Такий стан речей тривав протягом багатьох років. І щоразу, коли з’являвся хороший варіант для шлюбу, приходив лист із погрозами.

Але тепер ми підійшли до дійсно цікавого моменту. На сцені з’являється доктор Лайднер, і ніякого листа з погрозами немає! Ніщо не завадило їй стати місіс Лайднер. Лист прийшов уже після їхнього весілля. Одразу запитуємо себе: чому так?

Розберімо кожну теорію по черзі. Якщо місіс Лайднер сама собі писала листи, то це легко пояснюється. Місіс Лайднер дуже хотіла вийти заміж за доктора Лайднера. І вона за нього вийшла. Але в такому разі чому вона потім знову написала листа? Не могла придушити пристрасного бажання постійно перетворювати своє життя на драму? І чому їх було тільки два? Після цього взагалі півтора року ніяких листів не було.

Тепер розгляньмо іншу теорію: листи писав її перший чоловік, Фредерік Боснер (або його брат). Чому лист із погрозами прийшов лише після весілля? Якщо Фредерік не хотів, щоб вона виходила заміж за Лайднера, чому ж тоді він не завадив цьому? Йому ж удавалося це робити в попередніх випадках. І чому, дочекавшись, коли шлюб уже відбувся, він відновив свої погрози? Відповідь – щоправда, не дуже переконлива – полягає в тому, що у нього просто не було можливості вчасно надіслати листа. Він міг, наприклад, потрапити у в’язницю або поїхати за кордон.

Далі слід розглянути спробу отруєння газом. Украй малоймовірно, що це влаштував хтось сторонній. Серед тих, хто справді міг усе організувати, треба передовсім назвати самих доктора Лайднера та місіс Лайднер. Здається, немає ніякої логічної причини, з якої докторові Лайднеру знадобилося б робити такі речі, отже, доходимо висновку, що це зробила сама місіс Лайднер. Навіщо? Хотілося більше драми?

Після цього містер і місіс Лайднер їдуть за кордон і вісімнадцять місяців поспіль ведуть щасливе, спокійне життя, не захмарене жодними смертельними погрозами. Вони пояснюють це тим, що успішно приховали свої сліди, але таке тлумачення досить абсурдне. У наші дні виїзд за кордон з цією метою цілком недоцільний, особливо у випадку з Лайднерами. Він – голова експедиції, яку організував музей. Відправивши запит до музею, Фредерік Боснер міг одразу отримати точну інформацію про їхнє місце перебування. Навіть якщо припустити, що він опинився у надто скрутному становищі, щоб переслідувати їх особисто, йому ніщо не перешкоджало і далі писати листи. І мені здається, що людина з такою нав’язливою ідеєю, як у нього, безумовно, так і зробила б. Натомість про нього ніхто не чує майже два роки, і лише за два роки листи починають надходити знову.

Чому листи поновилися? Дуже складне запитання. Найлегше припустити, що місіс Лайднер знову засумувала і їй знову захотілося драми. Однак така відповідь не зовсім мене влаштовує. Це трошки грубувато і навіть вульгарно для такої витонченої натури, як місіс Лайднер. Єдине, що я міг зробити, – поки що залишити це запитання без відповіді.

Отже, маємо три ймовірні варіанти: (1) листи написала сама місіс Лайднер; (2) їх написав Фредерік Боснер (або молодий Вільям Боснер); (3) листи могли спершу написати або сама місіс Лайднер, або її перший чоловік, але тепер їх підробляла третя особа, яка знала про існування попередніх листів.

А зараз я переходжу до безпосереднього розгляду оточення місіс Лайднер.

Спершу я розібрав реальні можливості вчинення вбивства, які мав кожен член колективу. Узагалі на позір убивство міг скоїти будь-хто (ми зараз аналізуємо лише можливість), за винятком трьох осіб. Доктор Лайднер, за численними свідченнями, жодного разу не полишав дах. Містер Кері чергував на розкопках. Містер Колман був у Гасанії.

Але ці алібі, друзі мої, не настільки переконливі, як здаються попервах. Винятком є тільки доктор Лайднер, адже немає жодного сумніву в тому, що він увесь час перебував на даху і спустився звідти лише за годину з чвертю після вбивства.

Але чи повністю ми впевнені, що містер Кері весь той час був на розкопках? Або що містер Колман дійсно був у Гасанії, коли сталося вбивство?

Білл Колман почервонів, розтулив, а потім стулив рота і стурбовано озирнувся.

Вираз обличчя містера Кері не змінився.

Пуаро спокійно продовжив.

– Я також подумав ще про одну людину, яка, на моє переконання, цілком могла б скоїти вбивство, якби вона це дійсно захотіла. У міс Райлі є мужність, розум, і вона досить жорстока. Коли ми з міс Райлі розмовляли про вбиту жінку, я жартома висловив сподівання на те, що міс Райлі має алібі. Я думаю, міс Райлі усвідомлювала, що у неї принаймні було бажання вбити. У будь-якому разі вона негайно і дуже нерозумно та безцільно збрехала, сказавши, що у день убивства грала в теніс. Наступного дня зі звичайної розмови з міс Джонсон я дізнався, що міс Райлі зовсім не грала в теніс, а насправді під час убивства була недалеко від цього будинку. Мені спало на думку: якщо міс Райлі не винна у злочині, то, може, вона захоче повідомити мені щось корисне?

Він зупинився, а потім тихо запитав:

– Чи скажете ви нам, міс Райлі, що саме ви побачили того дня?

Дівчина відповіла не одразу. Вона досі визирала у вікно; не повертаючи голови, вона відповіла відстороненим і розміреним голосом.

– Після обіду я поїхала на розкопки. Коли я туди потрапила, було, мабуть, чверть до другої.

– Зустріли там когось із ваших друзів?

– Ні, там узагалі нікого ні було, крім бригадира-араба.

– А чи не бачили ви там містера Кері?

– Ні.

– Цікаво, – зазначив Пуаро. – Мсьє Вер’є, який заїжджав туди того дня, також його не бачив.

Пуаро вичікувально подивився на Кері, але той ніяк не реагував.

– Чи можете ви дати нам якесь пояснення, містере Кері?

– Того дня ми не знайшли нічого цікавого, тому я вирішив прогулятися.

– В якому напрямку ви пішли гуляти?

– Униз до річки.

– Ви не пішли у бік будинка?

– Ні.

– Гадаю, – вставила міс Райлі, – що ви на когось чекали, але він не прийшов…

Кері глянув на неї, але не відповів.

Пуаро не став наполягати, а знов заговорив із дівчиною.

– Мадемуазель, чи бачили ви ще що-небудь?

– Так. Я була недалеко від будинку експедиції, коли помітила, що їхня вантажівка стоїть біля висохлого русла річки, і подумала, що це якось дивно. Уже потім я побачила містера Колмана, який ішов зі схиленою головою, ніби щось шукав.

– Послухайте! – вибухнув містер Колман. – Я…

Пуаро авторитетним жестом його зупинив.

– Зачекайте. Ви говорили з ним, міс Райлі?

– Ні. Не говорила.

– Чому?

Дівчина повільно відповіла:

– Тому що час від часу він озирався навкруги з якимось злодійкуватим виглядом. Мені стало неприємно, тож я розвернула коня і поїхала звідти. Не думаю, що він бачив мене, адже я не наближалася, а він надто зосередився на своїх справах.

– Послухайте. – Містер Колман більше не міг мовчати. – У мене є пояснення для цього… так… я згоден, усе має трохи підозрілий вигляд. Розумієте, за день до того, як мене побачили, я засунув гарненьку циліндричну печатку до кишені пальта, хоч і мав віднести її в кімнату старожитностей, і зовсім забув про це. А потім я виявив, що десь загубив печатку – напевно, вона десь випала з кишені. Я не хотів здіймати галасу, тому вирішив будь-що її знайти. Я майже не сумнівався, що загубив її на шляху до розкопок. Я миттю завершив усі справи в Гасанії, відправив слугу робити покупки і повернувся раніше, ніж планував. Я поставив вантажівку там, де її ніхто не побачив би, а сам десь годину шукав цю печатку. І таки, дідько, її не знайшов! Тож я повернувся до вантажівки і поїхав до будинку. Звичайно, усі думали, що я тільки-но повернувся.

– І звісно ж, ви не стали їх переконувати в іншому? – солодким голосом спитав Пуаро.

– Ну, це ж цілком природно – за обставин, що склалися. Вам так не здається?

– Ні, не здається, – сухо відповів Пуаро.

– Ой, та годі вам! Не шукай неприємностей – ось мій девіз! Але вам не вдасться на мене нічого повісити. Я у двір не заходив, і ви нікого не знайдете, хто сказав би зворотне.

– Звісно, це буде складно, – погодився Пуаро. – Є свідчення слуг, що ніхто ззовні у двір не заходив. Але, трохи подумавши, я дійшов такого висновку: їх просто неправильно зрозуміли. Вони клялися, що жоден незнайомець не заходив. Але їх не запитували, чи не бачили воно когось із членів експедиції.

– Ну, то спитайте, – розсердився Колман. – Закладаюся на що завгодно: вони не скажуть, що бачили мене чи Кері.

– Ага! Але це викликає досить цікаве запитання. Незнайомця вони, безсумнівно, помітили б – але чи звернули б вони увагу на появу члена експедиції? Адже ті цілими днями бігають сюди-туди, і слуги навряд чи слідкують за цими переміщеннями. Отже, я гадаю, цілком можливо, що містер Кері або містер Колман увійшов, а слуги цього просто не запам’ятали.

– Маячня! – вигукнув містер Колман.

Пуаро незворушно продовжив:

– З них двох, гадаю, вони радше не помітили б містера Кері. Того ранку містер Колман поїхав вантажівкою до Гасанії, і, зрозуміло, усі чекали б, що на вантажівці він і повернеться. Якби він прийшов пішки, це впало б у око.

– Звичайно ж! – погодився Колман.

Річард Кері підвів голову. Погляд його проникливих синіх очей був спрямований на Пуаро.

– Ви звинувачуєте мене в убивстві, мсьє Пуаро? – уточнив він.

Запитання пролунало начебто спокійно, але я почула в ньому натяк на погрозу.

Пуаро ввічливо вклонився.

– Поки що ми просто подорожуємо разом – хоча я і влаштував подорож до правди. Зараз я встановив той факт, що всі члени експедиції, а також медсестра Лезерен могли скоїти вбивство. Інша річ, що стосовно кожного з вас існує дуже різна ймовірність такого вчинку.

Розглянувши засоби і можливості скоєння вбивства, я перейшов до вивчення мотивів злочину. І з’ясував: мотиви могли бути у кожного з вас, без винятку!

– О! Мсьє Пуаро! – вигукнула я. – Мабуть, усе-таки крім мене! Які в мене мотиви? Я стороння людина, тільки приїхала…

– Eh bien, ma soeur, а чи не цього саме боялася місіс Лайднер? Саме сторонніх та приїжджих?

– Але… але… Чому ж… доктор Райлі знав про мене все! Це ж він мене сюди запросив!

– Скільки він дійсно знав про вас? Здебільшого те, що ви самі йому сказали. Самозванки теж видають себе за медсестер.

– Напишіть в лікарню Святого Христофора, – уперто продовжувала я.

– Може, ви хоч трохи помовчите? Я не можу продовжувати, поки ви відволікаєте мене, сперечаючись зі мною. Я не кажу, що зараз підозрюю саме вас. Я кажу, що, коли розмірковувати неупереджено, ви цілком можете виявитися кимось іншим, ніж та, за кого себе видаєте. Знаєте, існує багато успішних жінок-самозванок. Молодий Вільям Боснер може теж кимось прикидатися.

Я вже збиралася висловити йому все, що про нього думаю. Треба ж таке вигадати – самозванка! Але він підвищив голос і почав говорити з такою рішучістю, що я передумала.

– А зараз я буду відвертим, і ця відвертість може здатися вам жорстокою, але це необхідно. Бо я збираюся відкрити таємні спонукання, що лежать в основі ваших учинків.

Я глибоко зазирнув у ваші душі – у душу кожного з присутніх. Я почав із доктора Лайднера і незабаром переконався в тому, що його любов до дружини є головною рушійною силою його існування. Тому зараз він розбитий і спустошений горем. Про медсестру Лезерен я вже згадував. Якщо вона самозванка, то досягла в цій справі неймовірного успіху, але я схиляюся до переконання, що вона була і залишається саме тією, за кого себе видає, – дуже компетентною медсестрою.

– І на цьому дякую, – не змогла промовчати я.

– Мою увагу одразу ж привернули містер і місіс Меркадо: вони обоє, безумовно, перебували в стані сильного хвилювання і занепокоєння. Спершу я зосередився на місіс Меркадо. Чи була вона здатна на вбивство і якщо так, то з яких причин?

У місіс Меркадо тендітна статура. На позір здається неможливим, що у неї вистачить фізичної сили, щоб збити з ніг таку жінку, як місіс Лайднер, використавши важке кам’яне знаряддя. Однак якщо уявити, що в ту мить місіс Лайднер стояла на колінах, то це принаймні стає фізично можливим. Є способи, за допомогою яких одна жінка може спонукати іншу опуститися на коліна. Відкиньмо емоційні методи! Наприклад, одна жінка, збираючись підшити собі спідницю, може попросити іншу жінку підколоти їй булавкою надолок. І тоді друга жінка, нічого не підозрюючи, стане на коліна.

Але який мотив? Медсестра Лезерен розповіла мені, що не раз бачила гнівні погляди, які місіс Меркадо кидала на місіс Лайднер. Певно, містер Меркадо легко піддався чарам місіс Лайднер. Але я не думав, що мотив слід шукати у банальних ревнощах. Я впевнений: місіс Лайднер не особливо цікавилася містером Меркадо, і, поза сумнівом, місіс Меркадо про це добре знала. В якийсь момент вона, можливо, і відчувала лють до місіс Лайднер, але для вбивства мусить виникнути набагато сильніша провокація. Але за своєю природою місіс Меркадо – яскраво виражений тип жінки-матері. Помітивши погляди, які вона кидала на свого чоловіка, я зрозумів: вона не лише кохає його, але і готова боротися за нього у будь-який спосіб, ба більше – вона уявляла собі необхідність такої боротьби. Вона постійно перебувала напоготові й нервувалася. Але нервувалася не через себе, а через нього. І коли я став придивлятися до містера Меркадо, то легко здогадався, у чому тут річ. Я знайшов спосіб переконатись у правильності свого припущення. Містер Меркадо – наркоман, і наркоман зі стажем.

Мені, мабуть, не потрібно вам усім пояснювати, що вживання наркотиків протягом тривалого періоду призводить до значної зміни в ставленні до моралі. Під впливом наркотиків людина вчиняє дії, яких лише за кілька років до початку вживання не могла б уявити. У деяких випадках після того, як така людина скоює вбивство, досить складно сказати, чи вона повністю відповідає за свої дії. Закони різних країн щодо цього питання дещо різняться. Головною характеристикою злочинця-наркомана є надмірна впевненість у своїй кмітливості.

Гадаю, у минулому містера Меркадо, можливо, стався якийсь компрометаційний інцидент – можливо, навіть кримінального характеру, – який його дружині так чи так удалося зам’яти. Проте його робота висіла на волосинці. Якщо підуть чутки про минуле містера Меркадо, йому кінець. Тому його дружина була завжди насторожі. А тут їм ще й довелося рахуватися з місіс Лайднер – розумною, владолюбною жінкою. Можливо, їй навіть удалося переконати бідолашну місіс Меркадо довіритись їй. Враховуючи особливості її натури, її потішив би той факт, що вона знає секрет і секрет цей у разі розголошення може спричинити катастрофічні наслідки для довірливого чоловіка.

А це вже для подружжя Меркадо могло стати мотивом для вбивства. Я впевнений: щоб захистити чоловіка, місіс Меркадо не зупиниться ні перед чим! І в неї, і в її чоловіка була така можливість – протягом тих десяти хвилин, коли внутрішній двір залишився безлюдним.

На це місіс Меркадо обурено вигукнула:

– Брехня!

Але Пуаро проігнорував її вигук.

– Потім я придивився до міс Джонсон. Чи була вона здатна на вбивство? І вирішив, що здатна. Вона була людиною сильної волі та залізного самовладання. Такі люди постійно пригнічують себе – але одного разу гребля все ж прорветься! Однак якщо злочин скоїла міс Джонсон, то причина цього так чи так мала бути пов’язана з доктором Лайднером. Якби їй удалося переконати себе, що місіс Лайднер псує життя своєму чоловікові, то глибоко сховані й витіснені зі свідомості ревнощі могли виплеснутися під настільки слушним приводом із повною силою. Так, міс Джонсон, безперечно, могла це зробити.

А зараз перейдімо до трьох юнаків. Першим розгляньмо Карла Райтера. Якщо припустити, що одним із членів експедиції був Вільям Боснер, то найкраще на цю роль підходить, безумовно, Райтер. Але якщо він є Вільямом Боснером, тоді він, безперечно, найдосконаліший актор! А якщо ж він був і є самим собою, чи мав він мотив для вбивства?

З точки зору спортивного інтересу місіс Лайднер, Карл Райтер був занадто легкою жертвою. Він був готовий миттєво впасти на коліна і почати молитися на цю жінку. Місіс Лайднер зневажала нерозбірливе обожнювання, а коли чоловік поводиться як ганчірка, це майже завжди виявляє в жінки найгірші якості. Поводження місіс Лайднер із Карлом Райтером дійсно є прикладом свідомої жорстокості. Вона завжди глузувала і сміялася з нього, перетворивши життя бідного парубка на справжнє пекло.

Пуаро несподівано перервав свою розповідь і звернувся до юнака в особистому, вельми довірчому тоні.

– Mon ami[35], нехай це буде вам уроком. Ви чоловік. Тож поводьтесь як чоловік! Це проти природи, щоб чоловік принижувався. А жінки діють згідно з законами природи! Пам’ятайте: краще взяти найбільшу тарілку, до якої ви можете дотягнутися, і вивалити все, що в ній є, на голову жінки, ніж викручуватися, наче хробак, коли вона на вас дивиться!

Пуаро закінчив давати юнакові пораду, і його тон знову став нагадувати професорський.

– Чи могла місіс Лайднер довести Карла Райтера до такої межі, щоб той наважився вбити її? Чоловіки роблять дивні речі через страждання. Певно, я не став би відкидати таку можливість.

– Наступний – Вільям Колман. Зі слів міс Райлі, його поведінка, безумовно, трохи підозріла. Він міг би бути злочинцем тільки в тому разі, якби за його веселою особистістю переховувався Вільям Боснер. Я не думаю, що Вільям Колман як Вільям Колман має характер убивці. Його недоліки можуть лежати в іншій площині. О, можливо, медсестра Лезерен уже здогадалася, що я маю на увазі?

І як йому це вдається? Упевнена: я зараз мала вигляд, ніби взагалі ні про що не думала.

– Нічого особливого, – невпевнено промовила я. – Не знаю, правда це чи ні, але одного разу містер Колман сам сказав, що міг би відмінно підробити документи.

– Доречне зауваження, – кивнув Пуаро. – Отже, якби він натрапив на деякі старі листи з погрозами, він міг би без проблем їх скопіювати.

– Е-гей! – вигукнув містер Колман. – То ось воно яке – хибне обвинувачення!

– Щодо того, чи він Вільям Боснер, чи ні, то це важко перевірити. Але містер Колман говорив про опікуна, а не про батька, тож цю ідею, безумовно, не можна відкидати.

– Маячня, – знову вигукнув містер Колман. – Чому ви всі слухаєте його маячню?

– З трьох молодиків залишився містер Еммот, – вів далі Пуаро. – Він теж міг виявитися ширмою для Вільяма Боснера. Хоч які в нього були особисті мотиви для вбивства місіс Лайднер, я незабаром усвідомив, що у мене немає жодної можливості дізнатися про них безпосередньо від нього. Він на диво добре тримався, і в мене не було щонайменшого шансу спровокувати його або змусити хоч якось видати себе. З усієї експедиції він, здавалося, єдиний міг дати найкращу і найбільш неупереджену оцінку характеру місіс Лайднер. Гадаю, він завжди знав, яка вона насправді, але яке враження вона справила на нього, я так і не зрозумів. Мені здається, що сама місіс Лайднер, мабуть, була розлютована та обурена його байдужістю.

Маю наголосити, що з усіх членів експедиції, якщо аналізувати характер людини і фактичну можливість, містер Еммот найбільше підходив на роль злочинця, здатного ретельно продумати і бездоганно здійснити план убивства.

Уперше за весь цей час містер Еммот відірвав погляд від своїх чобіт.

– Дякую, – тільки й сказав він.

Мені здалося чи він і справді сприймав усе, що відбувалося, як певну розвагу?

– Останніми в моєму списку були Річард Кері та отець Лавіньї.

Згідно зі свідченнями медсестри Лезерен та інших, містер Кері й місіс Лайднер не сильно ладнали між собою. Вони обоє демонстрували ввічливість, але відчувалося, що це вимагає від них певних зусиль. А ось третя людина – я маю на увазі міс Райлі, – щоб пояснити своє ставлення до їхньої холодної ввічливості, запропонувала зовсім іншу теорію.

Незабаром я майже не сумнівався в тому, що міс Райлі дуже правильно трактувала таку поведінку містера Кері й місіс Лайднер. Я лише утвердився в цьому, коли в потрібний момент просто спровокував містера Кері на нерозсудливу і необережну промову. Це було не складно, адже я бачив, що він перебуває в стані сильного нервового напруження. Навіть можна сказати більше: він був і є у стані, який дуже близький до повного нервового зриву. А людина, яка через страждання доведена до межі своїх можливостей, нечасто має сили для боротьби.

Бар’єри містера Кері впали майже одразу. У щирому пориві він заявив, що ненавидів місіс Лайднер, і я в його словах ані на секунду не засумнівався. Так, він, безсумнівно, говорив правду. Він ненавидів місіс Лайднер. Але за що він міг її ненавидіти?

Я вже казав про жінок, які мають згубні чари. Але деякі чоловіки теж їх мають. Є чоловіки, які здатні без найменших зусиль приваблювати жінок. Як це зараз називають? А, так, le sex appeal[36]! У містера Кері ця риса була виражена дуже сильно. Спочатку він був відданий своєму другові й роботодавцеві та байдужий до його дружини. Але це не влаштовувало місіс Лайднер. Вона жадала домінувати – і мала намір підкорити Річарда Кері. Але тут, я вважаю, сталося щось зовсім для неї непередбачене. Вона сама, можливо вперше в житті, стала жертвою нездоланної пристрасті. Вона закохалася, по-справжньому закохалася… у Річарда Кері.

А він не зміг протистояти їй. Ось вам правда, звідки в нього той стан жахливого нервового напруження, від якого він страждає. Він перетворився на людину, яку роздирають два протилежні почуття. Він любив Луїзу Лайднер, але він також і ненавидів її за те, що вона підірвала його вірність другові. Не існує ненависті сильнішої, ніж у чоловіка, якого змусили проти його волі покохати жінку.

І ось він – мотив, який я шукав. І я впевнений: у певні моменти Річарду Кері дуже кортіло з усією силою вдарити по цьому прекрасному обличчю, яке його зачарувало. Від самого початку я був упевнений, що вбивство Луїзи Лайднер – crime passionnel[37]. І в містерові Кері я знайшов ідеального вбивцю для такого злочину.

І в нас залишився останній кандидат на звання вбивці – отець Лавіньї. Цей приємний чернець одразу привернув мою увагу тим, наскільки розходився його опис дивного чоловіка, якого помітили, коли той вдивлявся у вікно місіс Лайднер, із описом, який дала медсестра Лезерен. Покази різних свідків зазвичай трохи розходяться, але цього разу розбіжності були абсолютно неприпустимими. До того ж отець Лавіньї наполягав на одній ознаці – на косоокості, – яка начебто мала значно полегшити опізнання незнайомця. Але дуже скоро стало зрозуміло, що саме опис медсестри Лезерен був значною мірою точним, а от опис отця Лавіньї не мав жодного стосунку до тієї людини. Здається, цей чернець навмисно вводив нас в оману – ніби не хотів, щоб ми того незнайомця затримали.

Але в цьому разі він повинен щось знати про цього цікавого чоловіка. Його ж бо бачили, коли він розмовляв із загадковим незнайомцем. Але про що була розмова, ми знаємо тільки зі слів самого Лавіньї.

Що робив той іракський чоловік, коли його побачили медсестра Лезерен та місіс Лайднер? Намагався зазирнути у вікно – у вікно місіс Лайднер. Це вони тоді так подумали! Але коли я підійшов і став на те місце, то зрозумів, що він міг зазирати і у вікно кімнати старожитностей.

Наступної ночі пролунав сигнал тривоги. Хтось прокрався у кімнату старожитностей. Однак виявилося, що нічого не вкрали. Цікавим для мене є той факт, що коли доктор Лайднер потрапив туди, то побачив отця Лавіньї. Чернець розповів усім свою казочку про світло в кімнаті… І знову ми покладаємося лише на його власні слова.

Тоді я почав придивлятися до отця Лавіньї. Днями, коли я висловив припущення, що він може виявитися Фредеріком Боснером, доктор Лайднер поставився до цього досить скептично, бо цей чернець – відома особистість. Я висловив міркування, що Фредерік Боснер за двадцять років цілком міг зробити разючу кар’єру і справді стати відомим, уже під новим ім’ям. Проте я не вважаю, що він провів ці роки в релігійній спільноті. Я гадаю, існує набагато простіше пояснення.

Чи знав хтось отця Лавіньї в обличчя до того, як він сюди прибув? Напевно, що ні. Тому я не відкидав можливості, що під ім’ям отця міг ховатися хтось інший. Я дізнався, що до Карфагена була відправлена телеграма, в якій згадувалося про раптову хворобу доктора Берда. Саме він мав долучитися до експедиції. Що може бути простіше, ніж перехопити телеграму? Що стосується роботи, то, маючи хоча б невеликі знання, тямуща людина могла довго обманювати оточення, адже в експедиції однаково не було іншого епіграфіста. Досі вони знайшли дуже мало табличок з написами, і, як я вже зрозумів, навіть той переклад отця Лавіньї виявився дещо незвичним.

Усе вказувало на те, що отець Лавіньї був самозванцем. Але чи був він Фредеріком Боснером? Так от, під цю версію у мене щось не складалося. Здавалося, правду потрібно було шукати деінде.

Я мав тривалу бесіду з отцем Лавіньї, і, як ревний католик, я знаю багатьох священиків та членів релігійних громад. Отець Лавіньї вразив мене тим, як фальшиво він грав свою роль. Але, з іншого боку, він справив на мене враження своєю обізнаністю в зовсім іншій царині. Я зустрічав людей такого типу досить часто, але вони не були членами релігійної спільноти. Радше навпаки! Тож я почав розсилати телеграми.

І тоді мимоволі медсестра дала мені цінну підказку. Ми розглядали золоті прикраси в кімнаті старожитностей, і вона згадала, як побачила сліди воску на золотій чаші, коли минулого разу тримала її в руках. «Воску?» – перепитав я. «Воску?» – вихопилося в отця Лавіньї. З його тону мені одразу стало зрозуміло, чим він тут займається!

Пуаро зробив паузу і звернувся безпосередньо до доктора Лайднера.

– З великим сумом повідомляю вам, мсьє, що золота чаша в кімнаті старожитностей, золотий кинджал, прикраси для волосся і деякі інші речі насправді не є предметами, які ви знайшли. Це дуже якісні підробки, зроблені за допомогою гальванопластики. Як мені щойно стало відомо з цієї останньої відповіді на мої телеграми, отець Лавіньї не хто інший, як Рауль Меньє, один із найталановитіших злодіїв, відомих французькій поліції. Він спеціалізується на крадіжках з музеїв предметів мистецтва і подібних речей. З ним у зв’язці працює Алі Юсуф, напівтурок, першокласний ювелір. Уперше я почув про Меньє, коли деякі експонати в Луврі виявилися підробками. І щоразу було виявлено, що якийсь видатний археолог, якого директор музею ніколи в житті не бачив, нещодавно, під час відвідування Лувра, мав справу з оригіналами. За запитом усі ці шановні джентльмени заперечували, що відвідували Лувр у зазначений час!

Я дізнався, що в той момент, коли прийшла ваша телеграма, Меньє був у Тунісі, готуючи крадіжку з монастиря Отців Церкви. Справжній отець Лавіньї тоді погано почувався і був змушений відмовитися від поїздки, але Меньє вдалося перехопити телеграму, що йшла у відповідь, і замінити її фальшивкою. Водночас він почувався в цілковитій безпеці. Навіть якби ченці прочитали в якійсь газеті (а це саме собою вже малоймовірно), що отець Лавіньї перебуває в Іраку, то що б вони подумали? Та що газети, як завжди, брешуть.

Потім Меньє та його спільник прибули сюди. Останнього бачили, коли він проводив зовнішню розвідку кімнати старожитностей. За планом, отець Лавіньї робив воскові відбитки оригіналів, а Алі створював їхні якісні дублікати. Завжди є певні колекціонери, які готові заплатити хорошу ціну за справжній антикваріат і не ставитимуть багато запитань. Далі отець Лавіньї замінював оригінал підробкою, найімовірніше вночі.

І, вірогідно, саме те він і робив, коли місіс Лайднер почула звуки за стіною і подала сигнал тривоги. Що йому залишалося робити? Він поспішно вигадує історію про те, що побачив світло в кімнаті старожитностей. І, як у вас кажуть, йому це дуже вдало «зійшло з рук». Але місіс Лайднер була не дурна. Можливо, вона згадала помічені нею сліди воску, а потім просто склала два і два. І коли вона так учинить, що ж вона робитиме далі? Хіба не dans son caractère[38] не кидатись у бій одразу, а отримувати задоволення, бентежачи отця Лавіньї різними натяками? Вона могла дати йому зрозуміти, що підозрює… але в жодному разі не те, що знає напевно. Можливо, це небезпечна гра, але ж вона любила небезпечні ігри. І, можливо, місіс Лайднер грала в цю гру занадто довго. Отець Лавіньї оцінив ситуацію і завдав удару, перш ніж вона навіть здогадалася, що він збирається зашкодити їй.

Отець Лавіньї (чи то пак Рауль Меньє) – злодій. Але чи є він також убивцею?

Пуаро крокував кімнатою. Дістав хустинку, витер собі лоба і продовжив:

– Такою була моя позиція сьогодні вранці. Існувало вісім різних варіантів, і я не знав, який із них є правильним. Я досі не знав, хто ж убивця. Але вбивство – це звичка. Чоловік чи жінка, які вбивають одного разу, уб’ють знову. І другим убивством злочинець віддав себе в мої руки.

Весь цей час мене не відпускала напівсвідома думка, що хтось із підозрюваних може мати певну інформацію, якою не поділився зі мною, адже ця інформація викривала б убивцю. І я розумів: якщо це так, то ця людина рано чи пізно опиниться в небезпеці. Найбільше я непокоївся за медсестру Лезерен. Вона така енергійна, така допитлива і розумна. Я страшенно боявся, що вона виявить щось таке, чого заради власної ж безпеки їй краще було б не знати.

Як вам усім відомо, друге вбивство таки відбулося. Але жертвою стала не медсестра, а міс Джонсон. Мені подобається думати, що я в будь-якому разі лише шляхом логічних міркувань дійшов би правильних висновків. Але вбивство міс Джонсон допомогло мені впоратись із завданням набагато швидше.

Насамперед я одразу ж виключив одного з підозрюваних – саму міс Джонсон, – оскільки я ні на хвилину не повірив у її самогубство.

А зараз розгляньмо обставини другого вбивства.

Факт перший: у неділю ввечері медсестра Лезерен знаходить міс Джонсон у сльозах, і того ж вечора міс Джонсон спалює фрагмент листа, який, на думку медсестри, написано тим же почерком, що й анонімні листи.

Факт другий: увечері, напередодні другого вбивства, медсестра Лезерен бачить міс Джонсон на даху – і та, за висловом самої медсестри, украй перелякана. На розпитування медсестри вона каже: «Я побачила, як хтось може ввійти ззовні так, щоб ніхто і ніколи не здогадався». Вона більше нічого не говорить. У ту мить отець Лавіньї перетинає внутрішній двір, а містер Райтер стоїть біля входу у фотомайстерню.

Факт третій: міс Джонсон знаходять при смерті. Єдині слова, які їй вдається вимовити, – «вікно… вікно…».

Такі факти, а ось запитання, на які нам необхідно відповісти. Хто насправді писав ці листи? Що саме міс Джонсон побачила на даху? Що вона мала на увазі, кажучи «вікно… вікно…»?

Eh bien, розберімо спочатку друге запитання, бо воно найпростіше. Я піднявся на дах разом із медсестрою Лезерен і став там, де стояла міс Джонсон. Ось що вона могла бачити з того місця: внутрішній двір, арку і північну сторону будівлі, а також двох членів експедиції. Чи мали її слова якийсь стосунок до містера Райтера або отця Лавіньї?

Можливе пояснення спало мені на думку майже миттєво. Якщо незнайомець прийшов іззовні, то він міг це зробити, лише замаскувавшись. І є тільки один чоловік, чий вигляд допомагає здійснити такого роду перевтілення. Отець Лавіньї! Одягнувши сонцезахисний капелюх, сонцезахисні окуляри і довгу вовняну рясу ченця, та й приклеївши бороду, – у такому вигляді незнайомець міг би легко пройти повз слуг, які навіть не запідозрили б, що у двір заходить чужинець.

Чи саме це і побачила міс Джонсон? Або вона побачила щось іще? Можливо, вона зрозуміла, що отець Лавіньї взагалі не той, за кого себе видає?

Коли я дізнався правду про отця Лавіньї, мені закортіло оголосити таємницю розкритою. Рауль Меньє – убивця! Він убив місіс Лайднер, щоб змусити її замовкнути, перш ніж вона видасть його поліції. Тепер інша людина дозволяє йому побачити, що вона його розкусила. Тому її теж треба прибрати з дороги.

І так усе пояснюється! Друге вбивство. Втеча отця Лавіньї – без ряси й бороди. (Імовірно, він і його друг зараз мчать Сирією з бездоганними паспортами як два комівояжери.) Його рішення підкинути під ліжко міс Джонсон скривавлений ручний млин.

Як я вже сказав, я був майже задоволений – але не зовсім. Бо ідеальна версія повинна пояснювати геть усе – а ця пояснює не все. Вона, наприклад, не пояснює, чому міс Джонсон перед смертю сказала «вікно… вікно…». Так само не пояснює її сльози над листом. І не пояснює її ненормальну поведінку на даху – її неймовірний жах і відмову розповісти медсестрі Лезерен, що саме вона запідозрила або дізналася.

Ця версія гарно відповідала зовнішнім фактам, але не відображала реальності з точки зору психології.

І потім, коли я стояв на даху, розмірковуючи над цими трьома пунктами: листи, дах, вікно, я побачив те, що перед цим розгледіла міс Джонсон! І цього разу те, що я побачив, пояснювало геть усе!

Розділ двадцять восьмий. Кінець подорожі

Пуаро озирнувся. Тепер усі погляди були спрямовані на нього. В якийсь момент його розповіді всі трохи розслабилися, напружена атмосфера пом’якшала. А зараз напруження знов повернулося.

Щось насувалося… щось…

Пуаро тихо і безпристрасно вів далі:

– Листи, дах, «вікно»… Так, тепер усе зрозуміло – усе встало на свої місця. Я нещодавно сказав, що у трьох підозрюваних на час злочину були алібі. Далі показав, що два з цих трьох алібі не заслуговують на довіру. А потім я побачив свою велику, я навіть сказав би, дивовижну помилку. Третє алібі теж нічого не варте. Доктор Лайднер не тільки міг скоїти вбивство – я тепер переконаний, що саме він його і скоїв.

Запала тиша. Ми всі були спантеличені й нічого не розуміли. Доктор Лайднер нічого не сказав. Здавалося, що він досі десь там, у своєму загубленому і далекому світі. Проте Девід Еммот неспокійно заворушився і нарешті заговорив:

– Мсьє Пуаро, я не знаю, що ви маєте на увазі, але я вже казав вам – доктор Лайднер жодного разу не залишав дах, принаймні до чверті до третьої. І це цілковита правда. Я можу в цьому при всіх заприсягтися. Я не брешу і впевнений, що для нього було абсолютно неможливо спуститись у внутрішній двір ніким не поміченим.

Пуаро кивнув.

– Так, я вам вірю. Доктор Лайднер і справді не залишав дах. Це безперечний факт. Але те, що я побачив, – а до мене це саме побачила і міс Джонсон – каже мені, що доктор Лайднер міг убити свою дружину, не спускаючись із даху.

Ми всі вражено на нього витріщилися.

– Вікно, – вигукнув Пуаро. – Вікно в її кімнаті! Це те, що зрозумів я – так само, як до мене це зрозуміла міс Джонсон. Її вікно було просто під ним і виходило назовні, а доктор Лайднер був там, на даху, один і без жодних свідків. І ці важкі кам’яні млини теж були там, нагорі, у нього під рукою. Це так просто, так надзвичайно просто! Убивці потрібно було лише перенести тіло від вікна до того, як його знайдуть. Це ж дивовижно, наскільки все просто!

Тепер послухайте, як усе відбувалося. Доктор Лайднер на даху працює з глиняним посудом. Він кличе вас, містере Еммот. І поки він із вами розмовляє, краєм ока помічає, що, як завжди, ваш слуга користується тим, що ви відійшли, щоб залишити свою роботу і вийти за межі двору. Доктор Лайднер тримає вас поруч із собою десять хвилин, а потім відпускає. І щойно ви спускаєтеся наниз і рвете горлянку, шукаючи слугу, він починає втілювати свій план.

Він дістає з кишені замазану пластиліном маску, якою він уже колись налякав свою дружину, і опускає її за парапет так, щоб вона постукала у вікно місіс Лайднер. (Не забувайте, її вікно виходить на сільську місцевість, а не на двір.) Місіс Лайднер лежить у себе в напівсні. Вона спокійна і щаслива. Несподівано маска починає стукати у вікно, привертаючи її увагу. Але зараз уже не сутінки, а серед білого дня в цьому немає нічого жахливого. Тепер вона розуміє, що це чийсь грубий жарт! Вона не перелякана, а обурена і робить те, що зробила б на її місці будь-яка інша жінка. Зривається з ліжка, відчиняє вікно, просовує голову крізь ґрати і дивиться вгору, намагаючись побачити, хто ж так жартує.

Доктор Лайднер чекає. У його руках – заздалегідь підготовлений важкий ручний млин, прив’язаний до мотузки. У відповідний момент доктор Лайднер просто впускає його… З легким зойком (який і почула міс Джонсон) місіс Лайднер падає на килимок біля вікна.

У самому млині є отвір, крізь який доктор Лайднер і пропустив мотузку. Тепер потрібно лише потягнути за цю мотузку і витягти млин назад, на дах. Доктор Лайднер обережно кладе знаряддя вбивства до таких же предметів на даху закривавленою стороною донизу.

Потім він залишається на даху протягом години або більше, продовжуючи свою роботу, поки не вважатиме, що настав час для другої дії. Тоді він спускається сходами, розмовляє з містером Еммотом і медсестрою Лезерен, перетинає внутрішній двір і входить у спальню своєї дружини. Ось як він описує свої дії в кімнаті:

«Я побачив, що тіло моєї дружини купою звалено біля ліжка. На мить я відчув, як у мене підкошуються ноги. Потім я підійшов до неї, став на коліна і підняв їй голову. Вона вже була мертва… Я ледве підвівся. У мене запаморочилася голова, наче я забагато випив. Утім, мені вдалося дістатися дверей і покликати на допомогу».

Цілком переконлива розповідь убитого горем чоловіка. А тепер послухайте те, що я вважаю правдою. Доктор Лайднер входить у кімнату і негайно йде до вікна. Там, одягнувши рукавички, він зачиняє, а потім і замикає вікно на засув. Далі бере тіло своєї дружини і кладе його між ліжком і дверима. Потім помічає невелику пляму на килимку біля вікна. Він не може поміняти цей килимок на той, що біля ліжка, бо вони різні за розміром, але він знаходить ще краще рішення – замінює забруднений кров’ю килимок на килимок перед умивальником. Якщо пляму помітять, то її неодмінно пов’яжуть саме з умивальником, а не з вікном. Це дуже важливий момент! Не повинно виникнути жодного припущення, що вікно зіграло хоч якусь роль у вбивстві. Потім він підходить до дверей і грає роль убитого горем чоловіка, і, як мені здається, це йому зробити було не складно. Адже він справді кохав свою дружину.

– Але, друже, – нетерпляче вигукнув доктор Райлі, – якщо він її кохав, навіщо ж у такому разі її вбивати? Де мотив? Чому ви мовчите, Лайднере? Скажіть йому, що він збожеволів.

Доктор Лайднер нічого не казав і навіть не поворухнувся.

Пуаро на це відповів:

– А хіба я вам не казав, що це вбивство – приклад crime passionel? Чому її перший чоловік, Фредерік Боснер, погрожував її вбити? Тому що він любив її… І врешті, бачите, він здійснив свої погрози… Mais oui[39]… mais oui… щойно я зрозумів, що вбивство скоїв доктор Лайднер, усе стало на свої місця…

Удруге я починаю свою подорож від самого початку… перший шлюб місіс Лайднер… листи з погрозами… її другий шлюб. Листи заважали їй одружитися з будь-яким іншим чоловіком, але не завадили їй одружитися з доктором Лайднером. І це дуже просто пояснити, якщо доктор Лайднер насправді є Фредеріком Боснером.

Почнімо ще раз нашу подорож, цього разу – з точки зору молодого Фредеріка Боснера. Одразу хочу зазначити: він кохає свою дружину Луїзу, кохає з шаленою пристрастю, яку може викликати тільки жінка такого типу. Далі вона зраджує його. Його засуджують до страти. Він тікає. Потрапляє в залізничну катастрофу. Але йому вдається відродитися новою особистістю – у ролі молодого шведського археолога Еріка Лайднера, чиє спотворене тіло ховають під іменем Фредеріка Боснера.

І яке ж ставлення цього нового Еріка Лайднера до жінки, яка бажала відправити його на смерть? Перше і найголовніше: він досі кохає її. Він починає працювати над побудовою свого нового життя. Він – людина з великими здібностями, тому швидко опановує нову професію, яка до того ж йому подобається. Він досягає великого успіху в археології. Але він ніколи не забуває домінантної пристрасті свого життя. Він постійно цікавиться всім, що стосується його дружини. Він твердо і холоднокровно (згадайте хоча б, що сказала про нього сама місіс Лайднер, описуючи його медсестрі Лезерен: м’який, добрий і водночас безжальний) вирішує: вона належатиме тільки йому одному. Щоразу, коли він вважає за необхідне, він надсилає їй листа з погрозами. Він імітує деякі особливості її почерку на випадок, якщо вона вирішить віднести ці листи у поліцію. Жінки, які пишуть анонімні листи самі собі, є настільки поширеним явищем, що поліція, враховуючи схожість почерку, обов’язково дійде цього висновку. Водночас він залишає її в сумнівах щодо того, чи дійсно він живий, чи ні.

Нарешті, коли вже минуло багато років, він вирішує, що час настав; він знову входить в її життя. Усе відбувається вдало. Його дружина навіть не підозрює, хто він насправді. Він – відомий науковець. Вродливий молодий хлопець з рівною спиною перетворився на чоловіка середніх літ із борідкою та сутулими плечима. І ось ми бачимо, як історія повторюється. Як і раніше, Фредерік здатний керувати Луїзою. Вона вдруге погоджується вийти за нього заміж. І жодного листа не надходить, щоб перешкодити їхньому шлюбові.

Але після весілля лист таки надходить. Чому? На мою думку, доктор Лайднер не хотів ризикувати. Гарні, близькі стосунки могли пробудити її пам’ять. Він раз і назавжди хотів переконати свою дружину, що Фредерік Боснер і Ерік Лайднер – це дві різні людини. Саме через це лист із погрозами надходить від першого на адресу останнього. За ним іде дитячий вибрик з отруєнням газом, влаштований, без сумніву, доктором Лайднером. Усе з тією ж метою.

Нарешті він задоволений. Необхідність у листах зникла. Тепер подружжя може зажити щасливим сімейним життям. Але пізніше, майже за два роки, листи з’являються знову.

Чому? Eh bien, здається, я знаю. Оскільки загроза, що лежить в основі листів, завжди була загрозою реальною. (Ось чому місіс Лайднер завжди була так стривожена. Вона знала ніжну, але також і безжальну натуру свого Фредеріка.) Якщо вона належатиме комусь іншому, крім нього, він уб’є її. А вона віддалася Річарду Кері…

Дізнавшись про це, доктор Лайднер почав холоднокровно і спокійно готуватися до вбивства.

Тепер ви бачите, яку важливу роль у цій справі мала зіграти медсестра Лезерен! Цим пояснюється досить цікава поведінка доктора Лайднера (вона спантеличила мене від початку) – навіщо він найняв медсестру для своєї дружини. Для нього було вкрай важливо, щоб надійний свідок з належним професійним досвідом міг авторитетно заявити: місіс Лайднер на час виявлення її тіла була мертвою принаймні годину. Отже, усі зможуть присягнутися, що під час убивства її чоловік залишався на даху. Без цього, можливо, виникла б підозра, що саме він убив її – тієї миті, коли ввійшов до неї в кімнату і знайшов тіло. Але якщо медсестра з досвідом роботи в лікарні впевнено стверджує, що жертва померла за годину до того, як він до неї зайшов, – усі підозри стають безпідставними.

Пояснення отримує ще один момент у цій історії – звідки взявся той дивний стан нервового напруження, в якому цього року перебували члени експедиції. Я від самого початку не міг повірити, що це можна списати лише на вплив місіс Лайднер. Протягом кількох років ця конкретна експедиція мала репутацію щасливої доброзичливої спільноти. На мій погляд, душевний стан спільноти завжди безпосередньо пов’язаний із впливом її лідера. Доктор Лайднер – людина тиха, але водночас він видатна особистість. Його тактовність, його справедливість, його великодушність – ось завдяки чому всі почувалися настільки легко і невимушено.

Так от, якщо зміни і відбулися, то це пов’язано з людиною, яка стоїть на чолі колективу. Іншими словами, винен у напруженості й занепокоєнні саме доктор Лайднер, а не місіс Лайднер. Тож не дивно, що співробітники відчули зміни, не розуміючи, з чим це пов’язано. Зовні доктор Лайднер, як і раніше, залишався доброзичливим і товариським, але тепер він просто грав самого себе. Насправді ж цей чоловік був фанатично одержимий складанням плану вбивства.

А тепер ми перейдемо до другого вбивства – вбивства міс Джонсон. Прибираючи документи в кабінеті доктора Лайднера (вона взяла на себе цю роботу за власною ініціативою, бажаючи хоч щось зробити для нього), вона, мабуть, випадково побачила незакінчену чернетку анонімного листа. Напевно, для неї це було незбагненно і сильно вивело її з душевної рівноваги. Доктор Лайднер свідомо залякує власну дружину! Вона не може цього зрозуміти, і це сильно б’є по ній. Вона перебуває саме в такому настрої й дає волю сльозам – і тут її бачить медсестра Лезерен.

У цей момент міс Джонсон ще не підозрює доктора Лайднера в убивстві, але мої експерименти з криками в кімнатах місіс Лайднер і отця Лавіньї не пройшли повз її увагу. Вона розуміє: якщо вона дійсно чула крик місіс Лайднер, отже, вікно в її кімнаті, найімовірніше, було відчинене. Міс Джонсон спершу не надає цьому особливого значення, але запам’ятовує. Її розум продовжує працювати, прокладаючи шлях до істини. Можливо, вона робить певний натяк докторові Лайднеру, що знає про листи, і раптом його манера змінюється. Можливо, вона помічає страх у його очах.

Але доктор Лайднер не міг убити свою дружину! Він у той день увесь час залишався на даху. І потім, одного вечора, коли вона, стоячи сама на даху, ламає голову над цим питанням, істина приходить до неї і вражає її. Місіс Лайднер була вбита звідси, крізь відчинене вікно.

Саме цієї миті її знаходить сестра Лезерен. Але любов до доктора Лайднера миттєво бере гору, і міс Джонсон намагається вдати, що нічого не сталося. Сестра Лезерен не повинна здогадатися, яке страхітливе відкриття вона щойно зробила. Міс Джонсон навмисно дивиться в протилежний бік (на внутрішній двір) і говорить те, що спало їй на думку, коли вона побачила отця Лавіньї, який у той момент перетинав двір. А далі вона відмовляється казати більше. Їй треба «спочатку все обміркувати».

І доктор Лайднер, який тривожно спостерігає за нею, розуміє, що вона вже знає правду. Міс Джонсон не та жінка, яка може приховати від нього свій жах і страждання. Так, поки що вона не видала його, але як довго він зможе покладатися на неї?

Убивство – це звичка. Тієї ночі він замінює її склянку води на склянку з кислотою. Є ймовірність, що всі визнають це самогубством. Є навіть шанс, що всі повірять, що саме вона скоїла перше вбивство, а тепер її переповнило каяття. Щоб підкріпити цю версію, він кладе їй під ліжко закривавлене знаряддя вбивства.

Не дивно, що бідна міс Джонсон у своїй смертельній агонії тільки й могла, що лише відчайдушно намагатися донести свою важко здобуту інформацію. Крізь «вікно» – саме так загинула місіс Лайднер, а не крізь двері – крізь вікно…

І, отже, все пояснюється, усе стає на свої місця… Бездоганно з психологічної точки зору. Але доказів немає… Узагалі ні одного…

* * *

Ми всі сиділи мовчки. Ми загубились у морі жаху… але не тільки жаху. Суму також.

Доктор Лайднер навіть не поворухнувся і нічого не сказав. Він сидів так само, як і весь час. Утомлений, постарілий чоловік. Нарешті він злегка поворухнувся і подивився на Пуаро своїм м’яким, утомленим поглядом.

– Так, – визнав він, – доказів немає. Але це вже не має ніякого значення. Ви знали, що я не заперечуватиму правди… Я ніколи не заперечував правди… Я думаю, що насправді я навіть радий… Я так утомився…

Потім він просто додав:

– Я шкодую про Енн. Це було погано… безглуздо… це був не я! І вона так страждала, бідолаха. Так, це був не я. Це був страх…

На його викривлених від болю губах проступила легка усмішка.

– З вас би вийшов гарний археолог, мсьє Пуаро. У вас є дар відтворення минулого. Усе було саме так, як ви сказали. Я любив Луїзу, і я її вбив… якби ви знали її, ви мене зрозуміли б… Хоча, я гадаю, ви і так розумієте.

Розділ двадцять дев’ятий. L’Envoi[40]

Не знаю, що ще можна додати.

Поліція заарештувала «отця» Лавіньї та його спільника, коли ті збиралися сісти на пароплав у Бейруті.

Шейла Райлі вийшла заміж за молодого Еммота, і я гадаю, для неї це на краще. Він точно не килимок, об який можна витирати ноги, і триматиме її у своїх руках. Білла Колмана вона швидко б загнала під каблук.

До речі, я доглядала за ним, коли рік тому в нього був апендицит. Я дуже прив’язалася до Білла. Його відправили на якусь ферму в Південній Африці.

Я більше ніколи не була на Сході. Смішно сказати, але іноді мене туди тягне. Я згадую шум, що робить водяне колесо, і як неподалік жінки займаються пранням, і той дивний, пихатий погляд, який кидають на всіх верблюди, – і мене охоплює ностальгія. Зрештою, можливо, бруд не настільки шкідливий для здоров’я, як нас навчають!

Доктор Райлі зазвичай відвідує мене, коли приїздить до Англії, і, як я вже казала, саме він вплутав мене в усе це.

«Я зробила, що змогла, – сказала я йому. – Я знаю, що тут купа граматичних помилок, та й стиль написання не той, що треба, але іншого в мене немає».

І він забрав рукопис, без вагань. Якщо його надрукують, я пізнаю дивні відчуття.

Мсьє Пуаро повернувся до Сирії й приблизно за тиждень вирушив додому Східним експресом, в якому на нього звалилося ще одне вбивство. Не заперечую того, що він дуже вдало розкрив злочин, але я не пробачу йому, як він морочив мені голову, удаючи, ніби дійсно вірить, що я не справжня медсестра і можу бути замішана у злочині!

Лікарі так роблять. Кидаються жартами, не особливо замислюючись, що можуть зачепити чиїсь почуття!

Я багато думала про місіс Лайднер і про те, якою вона була насправді… Іноді мені здається, що вона була просто жахливою жінкою, а іноді я згадую, наскільки милою вона була зі мною, її м’який голос, і її прекрасне волосся, наче у молодої дівчини, і все таке інше. І тоді мені здається, що, можливо, врешті-решт, її варто більше жаліти, ніж засуджувати…

І я також не можу не пожаліти доктора Лайднера. Знаю, він скоїв два вбивства, але, здається, нічого не можу з собою вдіяти. Він так пристрасно її кохав, і напевно, це жахливо – відчувати до когось таку пристрасть.

Чомусь що старішою я стаю і що більше я бачу людські хвороби та страждання, то мене більше охоплює жаль до людей. Іноді навіть не розумію, що сталося з тими благочестивими і суворими принципами, які прищеплювала мені моя тітка. Вона була дуже релігійною і нетерпимою жінкою. Не було жодного сусіда, по чиїх недоліках вона не проїхалася б…

І дійсно, правду сказав доктор Райлі: почни писати, а потім не зупинишся. Мені ще знайти б дійсно яскраву фразу для закінчення.

Треба дізнатись якесь арабське прислів’я у доктора Райлі.

Наприклад, як той вислів, з якого починав свою розповідь Пуаро.

В ім’я Аллаха, Милостивого й Милосердного…

Якось так…

Сноски

1

Парафраз наказу Чирвового Короля з «Аліси в Країні Чудес» Льюїса Керрола (за пер. В. Корнієнка). (Тут і далі прим. пер.)

2

Кокетка (фр.).

3

Пелем Вудгауз (1881–1975) – англійський письменник-гуморист, зокрема відомий творами про дворецького Дживза і його господаря Берті Вустера.

4

Покваптеся! (араб.)

5

Сара Ґемп – медсестра з роману Чарльза Дікенса «Мартін Чезлвіт».

6

Принеси води (араб.).

7

Пер. В. Мисика.

8

Героїня однойменної балади Джона Кітса, фея, яка поглядом і співом звабила лицаря і прирекла його на смерть.

9

Так (араб.).

10

Приблизно 165 см.

11

Сестро (фр.).

12

Отче (фр.).

13

Досить! (фр.).

14

Добре! (фр.).

15

Утім (фр.).

16

Почнімо! (фр.).

17

Тут: То й що? (фр.).

18

Ну (фр.).

19

Наодинці (фр.).

20

Парафраз слів Марка Антонія у трагедії В. Шекспіра «Юлій Цезар» (дія ІІІ, сцена 2): «Зло живе й по смерті» (пер. В. Мисика).

21

Дуже добре (фр.).

22

Це не було щось серйозніше? (фр.).

23

Це знову я (фр.).

24

Боже мій! (фр.).

25

Хист (фр.).

26

Любий друже (фр.).

27

Чи не так? (фр.).

28

На жаль (фр.).

29

Я розумію (фр.).

30

Дитино (фр.).

31

Бідолашна жінка! (фр.).

32

Чорт забирай, ну ж бо! (фр.).

33

Так ось ви де, дорогий мій! (фр.).

34

Мій бідолашний колега (фр).

35

Друже мій (фр.).

36

Принадність (фр.).

37

Злочин із пристрасті (фр.).

38

В її характері (фр.).

39

Саме так (фр.).

40

Тут: Слова на прощання (фр.).

Content

Агата Крісті
Убивство в Месопотамії

Передмова доктора Джайлза Райлі

Розділ перший. Фронтиспіс

Розділ другий. Емі Лезерен, приємно познайомитися

Розділ третій. Чутки

Розділ четвертий. Я прибуваю до Гасанії

Розділ п’ятий. Тель-Ярімджа

Розділ шостий. Перший вечір

Розділ сьомий. Людина біля вікна

Розділ восьмий. Нічна тривога

Розділ дев’ятий. Розповідь місіс Лайднер

Розділ десятий. Пообіді в суботу

Розділ одинадцятий. Дивна справа

Розділ дванадцятий. «Я не вірив…»

Розділ тринадцятий. Прибуття Еркюля Пуаро

Розділ чотирнадцятий. Один із нас?

Розділ п’ятнадцятий. Пуаро висловлює припущення

Розділ шістнадцятий. Підозрювані

Розділ сімнадцятий. Пляма біля умивальника

Розділ вісімнадцятий. За чаєм у доктора Райлі

Розділ дев’ятнадцятий. Нова підозра

Розділ двадцятий. Міс Джонсон, місіс Меркадо, містер Райтер

Розділ двадцять перший. Містер Меркадо, Річард Кері

Розділ двадцять другий. Девід Еммот, отець Лавіньї та знахідка

Розділ двадцять третій. Я стаю медіумом

Розділ двадцять четвертий. Убивство – це звичка

Розділ двадцять п’ятий. Самогубство чи вбивство?

Розділ двадцять шостий. Наступною буду я!

Розділ двадцять сьомий. Початок подорожі

Розділ двадцять восьмий. Кінець подорожі

Розділ двадцять дев’ятий. L’Envoi

Сноски