Джонатан Мур

Отровителят

На Мария Я. Уанг

1.

След като се регистрира и се качи в стаята си, Кейлъб застана пред високото огледало, завинтено към вратата на банята, и разгледа челото си. На задната седалка в таксито бе спрял кървенето, притискайки ръкава на ризата си към раната, но под кожата му все още имаше мънички парченца стъкло от чашата, която тя бе запратила. Изчовърка ги с нокът и ги хвърли на мокета.

Само че кръвта потече наново: тънка струйка се провря между очите му и се раздели от двете страни на носа, за да се спусне в две следи към ъгълчетата на устата. Вгледа се в картината за момент: кръвта по лицето му и отока, който вече започваше да се оформя на челото, след което отиде до умивалника и намокри една от кърпите. Изви я, за да изцеди водата от нея, после седна на пода, подпрял гръб на вратата на дрешника. Забеляза в гънките на червения мокет късчетата натрошено стъкло.

Беше добро стъкло. Кристал „Мурано“… може би. Бяха купили сервиза чаши без столче в „Мейсис“ на Юниън Скуеър миналата година за Коледа, веднага след като тя се бе нанесла при него. На ледената пързалка до осветената елха имаше кънкьори и те се задържаха там един до друг, за да ги погледат. Тя беше толкова топла тогава, сякаш в роклята ѝ имаше вшити въгленчета.

Сияйна.

Тази дума изникваше в съзнанието му, когато си я представяше. Дори сега. Това беше опасен път, водещ надолу, но кое не беше?

Извади едно от парченцата от мокета и го поднесе пред очите си на възглавничката на пръста си.

На третата си среща излязоха на разходка по плажа от другата страна на пътя покрай западния край на парка „Голдън Гейт“. Тя събу сандалите си, удари ги няколко пъти един в друг, за да изтръска пясъка от тях, преди да ги прибере в чантичката си. Холандската вятърна мелница и няколко големи кипариса разсичаха струящата откъм океана мъгла. Бриджит държеше ръката му и гледаше мрачния синкавосив Пасифик. И извика внезапно, залитайки към него, когато дясното ѝ коляно се подгъна.

— Ох… Мамка му.

— Какво? — извика той. — Какво?

Тя заподскача на куц крак с ръка на кръста му.

— Стъкло, мисля. Или мидена черупка.

Той ѝ помогна да се добере до циментовото стълбище, водещо нагоре по защитната стена към тротоара. Тя седна на третото стъпало, а той коленичи в пясъка и взе малкото ѝ ходило в ръцете си. Беше тясно и със слънчев загар и той виждаше оформената като буквата Y бяла следа, оставена от лентата, която бе скривала кожата ѝ от слънцето. За секунда вдигна поглед нагоре по крака ѝ по целия път до розовите ѝ бикини. Тя го видя и се изчерви, а после напъха полата между краката си.

— Извинявай — каза той.

Тя се усмихна.

— Кракът ми, глупчо.

— Да, кракът ти.

В меката бяла кожа на дъгата на ходилото ѝ се бе забило парче стъкло. Не кървеше, докато не го извади, и тогава кръвта потече. Струйката стигна до петата ѝ и закапа от нея по най-долното стъпало. Бриджит тихо изохка. Когато я погледна, бе захапала долната си устна и очите ѝ бяха затворени.

— Имаш ли кърпички или нещо подобно в чантичката си?

— Да. Извади ги. Не искам да гледам.

Той взе чантичката ѝ и намери в нея пакетче с кърпички. Измъкна от него цяла шепа, сгъна ги в дебел сноп и го пристисна със сила към раната ѝ. Тя отново изохка.

Не я познаваше добре. Тогава. Щеше да опознае звуците ѝ, щеше да научи разликата между ахване от наслада и от болка, както и рязкото поемане на дъх, когато се изплаши, както плувец поема въздух, преди вълната да се стовари върху него. Но онзи следобед, на колене в края на плажа, хванал ходилото ѝ в ръцете си, той още не знаеше всички тези неща — тя беше просто момичето, с което се бе запознал преди две седмици на откриването на една галерия. Красивото, свенливо момиче в черната рокля с тънки презрамки, което — така се бе оказало — бе нарисувало половината от картините си навън, в снега. Тогава не знаеше много за нея, макар че искаше да научи всичко.

— Причинявам ли ти болка?

— Просто не обичам да гледам кръв.

— Представяй си, че е боя.

Тя се засмя, все така със затворени очи.

— Ще те отнеса до колата, за да не замърсим раната.

Колата му беше на половин километър на север, където плажът свършваше и започваха скалите.

Тя отвори очи и погледна към плажа.

— Можеш ли?

— С лекота — увери я той.

Така и се оказа. Тя го прегърна през врата, а той я повдигна, взе я на ръце и половин час по-късно, вече паркирал пред къщата си на склона на Маунт Сутро[1], я внесе вътре. Проми ходилото ѝ с кислородна вода, превърза раната с марля и бинт, който след малко падна в леглото му, но никой от двамата не забеляза това. Раната очерта в чаршафите следите на наслаждението ѝ, докато беше на колене пред нея, и той научи първия от многото уроци за жената, в която предстоеше да се влюби и с която щеше да заживее. По-късно, когато осъзнаха, че раната се е отворила, той я откара надолу в болницата, където почистиха за втори път прореза, преди да го затворят с шевове.

И оттогава не бяха прекарали нито една нощ разделени. До тази.

Седеше на мокета, притиснал кърпа към челото си и си мислеше, че семплото изящество на рисунъка е нещо, което тя не би пропуснала да забележи. Можеше дори да ѝ достави удоволствие, да я накара да се усмихне дискретно, както правеше, когато боята покриваше последните празни места по платното и формите изплуваха на фокус, сякаш от тях бе издухана покриващата ги мъгла. Натрошеното стъкло в началото, натрошеното стъкло накрая. Той свали кърпата и я погледна.

— Започва с кръв и свършва с кръв — прошепна.

Като в обред. Уставът на някакво тайно общество. Тяхната секта от двама, вече разпусната. Смачка кърпата на топка и я хвърли банята.

Беше излязъл от къщата само с портфейла си. Без телефон, без ключове. Беше се спуснал по хълма до медицинския център на КУСФ[2] и беше повикал такси от телефонен автомат. Сега го чакаше и мислеше, че е възможно Бриджит да се спусне с колата. Да паркира в нарушение в зоната за обслужване на линейки и да изтича при него. Да се извини и да го помоли да се върне.

Но ако изобщо слезеше, това щеше да стане след идването на таксито, когато вече щеше да е заминал.

Барът в хотел „Палас“ се казваше „Флейтистът“. На задната стена бе окачена картината на Максфийлд Париш[3], която беше дала името на заведението — платно от девет квадратни метра сенки и заплаха, изобразяващо група деца, които напускаха град Хамелин, за да последват чудовище с лице старо и жестоко като скала.

Не за първи път Кейлъб намираше убежище в картина, потъваше в платното, докато стаята и светът, в който то се намираше, потъмняват и се смълчават. Някои картини може би бяха създадени именно с тази цел. Когато ги откриеше и седнеше достатъчно близко до тях, за да различава мазките на четката, стаята скоро се накланяше към рамката им, сякаш центърът на земята се преместваше. Това го притегляше по-наблизо, за да се потопи в света, скрит зад слоя боя.

Примигна и погледна часовника си. Беше събота следобед, малко преди два часа.

В бара имаше трима души, включително бармана. Кейлъб издърпа стол и седна, подпирайки ръце на излъскания махагон. Единствената светлина в заведението бе прицелена върху картината и барманът му даде достатъчно време да я разгледа, преди да се приближи до него.

— Харесва ли ви?

— Както винаги.

Барманът също бе разглеждал „Флейтистът от Хамелин“, но сега се обърна към Кейлъб.

— Била е възложена от хотела — обясни той. — Платили шест бона през 1908. Париш знаел, че ще виси в бар. Искал хората да сядат, където седите вие сега, да поглеждат към нея и може би да разпознават някое дете… и да се замислят за своите деца, които ги чакат вкъщи. И да не поръчват второто питие.

— Това работи ли?

— Не зная. Но не вярвам. А вие знаете ли какво искате?

— „Джеймисън“, чисто. И халба „Гинес“.

— Меню?

Кейлъб поклати глава и свали поглед към бара. Някой бе оставил страниците с местни новини на тазсутрешния „Кроникъл“. Бяха сгънати на две, така че се виждаше само едно от челните заглавия:

ЧАРЛЗ КРЕЙН В НЕИЗВЕСТНОСТ 10 СЕДМИЦИ.

ПОЛИЦИЯТА: „ТРЯБВАТ НИ УЛИКИ“

Под заглавието имаше снимка на възпълен мъж по риза и вратовръзка. Кейлъб огледа фотографията, после сгъна вестника обратно и го избута. Знаеше какво е да видиш снимката си под подобно заглавие. Да изчезнеш невинаги е трудно. Няма нищо трудно, докато не те открият. Ако не можеш да дадеш правилните отговори, хората ще те гледат под око до края на живота ти.

Отново се загледа в картината на Максфийлд Париш. На преден план Флейтистът водеше група деца под тъмно разлистено дърво. Неравен терен. За да не изостанат, най-малките от тях минаваха през натрошените камъни на четири крака. Флейтистът — прегърбен, с висяща на твърди кичури коса — крачеше в средата на групата.

Барманът постави чаша без столче на дървения плот пред Кейлъб и наля в нея два пръста „Джеймисън“.

— Благодаря.

— Да.

Кейлъб изпи уискито на една дълга глътка и остави чашата обратно на плота, а барманът се върна с халбата гинес.

— Още едно.

— Сега разбрахме — каза барманът.

— Какво?

— Че картината не действа.

Кейлъб поклати глава.

— Няма деца… нито у дома, нито на друго място. Така че няма как да действа на мен.

Барманът свали бутилката „Джеймисън“ от полицата на задната стена. Наля питието и го бутна обратно към Кейлъб.

— Кола?

— Ъ…?

— Челото ви. Произшествие с кола?

— Не. Приятелката ми. Вече бившата… предполагам.

— Съжалявам.

— Всичко е наред. — Кейлъб помълча и вдигна халбата. — Искам да кажа, че не е наред. Не е. Но е хубаво, че попитахте. Останалото… не е.

— Това е от заведението в такъв случай. — Мъжът посочи новоналятото уиски.

— Благодаря.

Барманът се наведе и след малко се изправи с чиста кърпа, в която имаше шепа лед.

— Благодаря.

— Просто ми се стори, че няма да навреди.

— Кърви ли?

— Не.

Кейлъб взе кърпата и я опря в челото си, усещайки горещината на раната да разтапя леда. Беше прекрасно. Подържа я така още малко и я остави на плота.

В бара влезе жена в рокля от черен сатен и огледа салона. Косата ѝ беше тъмна като роклята и падаше под раменете ѝ, с което скриваше частично перлената огърлица, плътно обхващаща гърлото ѝ. Огледа поотделно всеки мъж в заведението, стиснала силно устни, сякаш опитваше да се концентрира.

После се обърна и излезе.

Роклята ѝ беше с гол гръб, а кожата ѝ изглеждаше мека като венчелистче на бял олеандър. Кейлъб я проследи как излиза, след което между него и бармана се възцари тишина, сякаш между тях преминаваше облак. Когато той се разнесе, барманът подаде ръка.

— Казвам се Уил, между другото — съобщи той.

Ръкуваха се.

— Кейлъб.

— А как беше името на бившата приятелка?

— Бриджит.

— Има точен мерник.

Кейлъб отпи дълга глътка от бирата си.

— Не съм сигурен дали наистина искаше да ме улучи.

— Стой настрана, докато не разбереш.

— Да… — вяло отвърна Кейлъб.

Погледът му се върна за пореден път на стената зад бара.

Жената в черната рокля се бе появила за кратко поне на десетина метра зад него, но той все още долавяше парфюма ѝ. Уханието беше тъмно, като на цвете, което разцъфва само нощем.

След третия джеймисън плати сметката и се върна в стаята си. Докато пресичаше фоайето, погледна през прозорците. Навън се бе стъмнило. Жената в черната сатенена рокля сега стоеше до стойката за пиколото, където нямаше да може да се стопли. Нямаше как нито да го чуе, нито да го види. Но въпреки това се обърна — направи го подчертано бавно — и срещна погледа му. Той ѝ кимна и се качи по стълбището в стаята си.

Около полунощ се събуди в мрака на стаята, отново трезв.

Преди да осъзнае къде се намира, отново усети болката.

Надигна се, извъртя се, спусна крака на пода и седнал отпи от бутилката минерална вода, после взе телефона и набра домашния си номер. След четвъртия сигнал разбра, че тя не е там, и прекъсна. Беше гладен, но не искаше да яде, както и не искаше да е буден, но знаеше, че няма да може да заспи. Най-много от всичко не искаше да бъде сам, но помнеше как се бяха развили нещата с Бриджит сутринта и как бе приключило всичко, преди да си тръгне от собствената си къща. Знаеше, че дълго ще бъде сам.

Отиде в банята и взе душ. После се облече в единствените дрехи, с които разполагаше, излезе от стаята и пак слезе по стълбите във фоайето. Отиде до входа на „Флейтистът“, но сега вътре бе претъпкано и шумно. Имаше място само за правостоящи до бара.

Излезе от хотела и стигна до ъгъла на „Маркет“ и „Ню Монтгомъри“. Спря там в пронизващия студ. Валмата мъгла по Маркет стрийт се смесваха с парата, изпускана от уличните шахти и увличана от вятъра надолу към залива. Ако не бе посред нощ, можеше да се разходи до Юниън Скуеър, да повиси край пързалката и осветената елха, да погледа кънкьорите и да разрови раната на топлия спомен, докато не я разкървави.

Питаше се къде ли е Бриджит сега.

Беше си капан, но той все пак тръгна натам, представяйки си я да плаче в студената мъгла и мрака. Или в студиото си на Буш стрийт с бутилка в едната ръка и четка в другата, да сече платното с боя. А може би не ѝ беше студено, не беше самотна и изобщо не мислеше за него…

На отсрещната страна на улицата имаше бар. Изглеждаше отворен, но беше много тъмно. Единствената истинска светлина идеше от табелата отвън, всяка буква на която бе очертана с червен неон:

К

Ъ

Щ

А

НА

ЩИТОВЕТЕ

КОКТЕЙЛИ

Стоеше с ръце в джобовете и гледаше табелата. Трансформаторите на няколко букви не бяха в ред и примигваха. След малко пресече улицата, без да се оглежда за трафик, и се приближи до вратата.

Вътре имаше десет-петнайсет души, но единственият звук, който се чуваше, докато влизаше, бе далечното метално скърцане на колелата на трамвая, тръгнал надолу по Маркет стрийт, а когато вратата се затвори, се възцари пълна тишина. Нямаше музика. Няколко лица се извърнаха към него от бара, за да видят кой е влязъл заедно с полъхналата струя студен въздух, но след като го регистрираха и не видяха в него нищо забележително, се обърнаха пак към питиетата си и към едва доловимия шепот на разговорите си.

Заведението беше невзрачно — бар и няколко празни сепарета. Отиде в далечния от групата край на бара и седна на средния от тройката високи столове. Вляво от него стоеше масивна конична чаша на късо столче с лъжичка с прорези в нея. По ръба на чашата се забелязваше слаба следа от червило. Единият от двамата бармани се приближи, взе чашата и избърса плота. Погледна Кейлъб, без да казва нищо.

— „Джеймисън“ — каза Кейлъб. — И „Гинес“.

Мъжът се отдалечи да приготви питиетата, а Кейлъб се огледа. Високият таван бе боядисан в черно, поради което чезнеше в сянката. Стената зад бара бе с ламперия от черно омазнено дърво, а предната стена бе разделена от две дебели дървени колони и ниши, в които се виждаха бронзови статуетки на богини в стил ар деко. Всяка гола богиня държеше небрежно маслинова клонка с лампичка с нажежаема жичка в края — източници на единствената светлина в помещението. Това беше храм на алкохола, в който не се предлагаше нищо друго освен напитки. Барманът се върна с джеймисъна, Кейлъб го взе и отпи в очакване и на бирата.

Подуши я, преди да я види — долови специфичния аромат на сенчесто цвете — обърна се наляво с леко размътен от уискито поглед, който се избистри, когато я забеляза. Не беше трудно — тя седеше на столчето до него. Ръцете ѝ бяха скръстени върху черна чантичка без дръжка. Изви се в кръста и го огледа от главата до колана и обратно, без да помръдва нито мускул в шията си. После се усмихна.

— Взел ми е питието. Но аз не бях го доизпила.

— Извинете — измърмори Кейлъб. — Мислех, че мястото е свободно.

— Мястото ви е свободно. Аз седях тук. — Тя протегна ръка и погали с лакиран нокът малкото кръгче на бара пред нея. — А тук имаше и питие.

Говореше с акцент, който той не можа да идентифицира. Не беше глас, идещ от друго място, а по-скоро глас, идещ от друго време. Или може би роклята, която беше облякла, стегнатата около врата ѝ огърлица, или пък онзи тъмен парфюм. Сякаш бе излязла от ням филм или бе изпълзяла от една от нишите, където допреди малко бе държала маслинова клонка, хвърляща едновременно светлина и сянка. Можеше да е на всяка възраст между осемнайсет и трийсет и пет, но не принадлежеше нито на тази година, нито дори на този век. Напомняше му за картина, но той не можеше да си спомни добре точно коя… може би някоя, която бе сънувал наскоро. Срещата с нея бе като откриването на нещо, загубено от векове и после върнато на законното му място, а той сякаш се намираше в притихналата зала на музей в края на деня за посещения. Струваше му се, че усеща далечната топлина на лампи над главата и изразходваното възхищение в атмосферата на галерията, като… като стар прах.

Наклони се към нея.

— Какво пиеше? — чу се да я пита. Беше достатъчно да прошепне, толкова тихо бе край тях. — Ще ти купя друго.

— Berthe de Joux[4] — каза тя. — По френски.

Той повика с жест бармана и повтори името на напитката. Мъжът кимна и се върна след момент с поднос. Сложи чиста конусовидна чаша между Кейлъб и жената, наля унция[5] зелен абсент в нея и постави сребърната лъжичка с прорези в нея напречно върху чашата. Сложи в лъжичката бучка захар и остави малка каничка с ледена вода на бара. Кимна на Кейлъб и се върна при групата в другия край на бара.

— Ти налей — каза тя. — Обичам да наблюдавам как става louche.

— Не знам какво означава това.

— Започни да капеш вода върху бучката, докато не ти кажа да спреш.

— Добре.

Каничката сигурно бе стояла във фризер, преди барманът да я напълни с водата. Пръстите на Кейлъб оставиха разтопени следи върху заскрежената повърхност, когато я взе. Вдигна я над бучката захар и започна да я накланя, но тя го спря. Пръстите ѝ върху китката му бяха леки и студени.

— По-високо — подкани го тя. — Трябва да бъде от малко по-високо.

Тя повдигна ръката му, докато не увисна на трийсетина сантиметра над бучката захар.

— Така е добре — каза тя. Освободи китката му така, сякаш бе целунала пръстите му. — Давай… възможно най-бавно.

Бучката захар започна да се топи през прорезите на лъжичката в абсента. Течността в чашата се промени от зелена на млечнобяла — студената вода явно бе отделила някаква субстанция от напитката. Усети аромата на смес от горчиви билки. Пелин и седефче. Анасон.

— Стоп!

Той остави каничката. Тя взе чашата и потопи в нея прорязаната лъжичка с остатъка от полуразтопената бучка, след което отпи със затворени очи. Клепачите ѝ бяха посипани с нещо, което приличаше на натрошен малахит. Отвори очи, усмихна му се и остави чашата.

— Челото ти — каза тя.

Посегна, докосна раната му с връхчето на показалеца си, после му показа капката кръв. Изглеждаше черна в тъмнината на салона.

— Ранен ли си?

— Добре съм.

Тя разтри показалеца си в палеца и отпи нова глътка от абсента. Никога не беше виждал подобно нещо. Нещо като нея. Доизпи питието си с една последна глътка и остави чашата. После стана от столчето. Чантичката ѝ все още беше на бара. Сложи ръка на тила му и се наклони към него, за да приближи устните си до ухото му.

— Трябва да тръгвам — прошепна тя. Парфюмът ѝ го обгърна като пелерина. Лявата ѝ гръд погали ръката му, между кожата и зърното беше само плъзгавата коприна на роклята ѝ. — Но може би ще те видя някой път. Благодаря за питието.

Изправи се и взе чантичката си. Той я гледаше почти парализиран, сякаш го бе улучила с натопена в кураре стреличка за дартс.

— Почакай — намери думи накрая.

Тя се усмихна със същата полуусмивка, която озаряваше лицето на Бриджит, когато поредната ѝ картина бе пред завършване и онова финално състояние, което тя виждаше само във въображението си, беше на път да бъде пренесено върху платното.

— Как се казваш? — попита я той.

— Следващият път. Може би…

Обърна се и си тръгна, а косата ѝ се разлюля по голия гръб, докато се отдалечаваше от него.

2.

Събуди го почукване. Измъкна го от дълбоко и черно място и го накара да отвори очи, да се превърти в леглото и да погледне първо към вратата, а после към прозореца. Навън беше много светло. Почукването се разнесе повторно. Погледна часовника си и видя, че е пладне.

— Почистване.

Вратата се открехна и веригата я задържа. Чистачката я затвори и почука пак.

— Почистване… господине?

— Дай ми секунда — каза той.

Погледна надолу. Все още беше облечен. Стана и отиде до вратата.

— Излизам след десет минути — извика той.

— Няма проблем, господине.

Натисна вратата, за да се увери, че е затворена, и влезе в банята. Наведе се над умивалника, изми лицето си, взе една от чашите и я напълни с вода от крана. Сънят не искаше да го напусне и оставаше като полепнал по него слой нощна пот: дългата серия чукания по вратата, как бе станал от леглото и прекосил стаята в плен на съня, но вярващ, че е буден. Погледна през шпионката.

Тя беше в коридора, извита и деформирана от оптиката на лещата.

Не беше Бриджит, а жената в черната копринена рокля. Отстъпи крачка и видя как дръжката на вратата се размърдва, но спира, ограничена от ключалката. Върна се в начално положение, отново се завъртя надолу… този път по-енергично.

Той не помръдна. Затаи дъх, подпрян на стената, защото все още беше прекалено пиян, за да стои прав без опора. След малко я чу да си тръгва, после се разнесе мелодичният звън на асансьора, последван от лекото изскърцване на разтварящата се врата. Едва тогава се върна в леглото.

Кейлъб щеше да е забравил този сън, ако не бе почукването на чистачката. Но той вече започваше да го напуска… нещо хлъзгаво и живо, което не желаеше да бъде извадено от водата. Пусна го. Беше имал други, по-лоши сънища, но те вече се бяха измъкнали от него, оставяйки само малки вълнички. Провери задния си джоб за портфейла и тръгна да излиза. Но преди да пристъпи в коридора, спря при полуотворената врата. И този път се разсъни напълно — макар и само за миг — усети през гръбначния му стълб да преминава вълна, която погъделичка и връхчетата на пръстите му.

Върху бялата боя на вратата имаше малка точица кръв. Беше на няколко сантиметра над и вдясно на шпионката. Точно където би се намирало челото му.

Кейлъб слезе от таксито на Хейт стрийт, срещу парка „Буена Виста“. До дома му все още имаше няколко километра, но въздухът в таксито беше тежък и горещ, и той почувства, че ако не слезе веднага, ще повърне. Щом тръгна да върви, се почувства по-добре. Отправи се на запад по Хейт стрийт, остави зад себе си слънчевата светлина и навлезе в мъглата.

В продължение на следващите няколко преки някой беше налепил и окачил едни и същи листовки на всеки уличен стълб. Потрепваха от вятъра и по стволовете на дърветата и контейнерите за боклук по кръстовищата. Други бяха подпъхнати под чистачките на паркирани коли, където вече преминалият дъжд ги бе залепил за стъклото. На всяка от тях над черно-бялата снимка на мъж се четеше:

ВИЖДАЛИ ЛИ СТЕ ЧАРЛЗ КРЕЙН?

Спря пред една и отново погледна фотографията. Преди двайсет и две години собствената му снимка можеше да бъде налепена по същата тази улица. Телефонен номер бе отпечатан шестнайсет пъти във вертикална колона в дъното на всяка листовка и някой — може би съпругата на Крейн — бе разрязал с ножица наполовина редовете с номера, за да бъде по-лесно интересуващият се да откъсне листчето.

Но всяка листовка беше непокътната. Никой не беше откъснал номер. Никой не беше видял Чарлз Крейн.

Студеният вятър му помагаше да върви бързо. Когато стигна до ъгъла на парка „Голдън Гейт“ и зави на юг към височините на Маунт Сутро, във вятъра вече се усещаше дъжд. Беше му много студено. Стигна до къщата си отзад, като напусна пътя зад медицинския център и тръгна по пътеката между евкалиптовите дървета. Мъглата тук беше „медицинска“, наситена с камфорови пари, и той я вдишваше дълбоко, докато вървеше. Прескочи подпорната стена, приземи се на мокрия тротоар на собствената си улица, измина краткия път до къщата. Волвото на Бриджит не се виждаше никъде.

Тръгна по плочите през малката предна градина и стигна до вратата. Натисна звънеца и се вслуша в звука му вътре, но знаеше, че тя не е тук. Можеше да се върне в болницата и да повика ключар от кабинета си. Знаеше това.

Поради склона от другата страна на улицата му нямаше сгради. Погледна през рамо, но не видя нищо освен циментовата подпорна стена и няколко паркирани коли. Над стената се виждаше издигащият се залесен склон на Маунт Сутро. Никой нямаше да види онова, което се готвеше да направи.

Сви юмрук и замахна към дебелото стъкло във вратата.

Водата от крана беше вледеняващо студена по това време на годината. Той задържа пръстите на дясната си ръка под струята, загледан в изтичащия се розов водовъртеж. Остана така пет минути. След това отвори със зъби бутилката кислородна вода и я изля върху ръката си, наблюдавайки кипежа на мехурчетата върху отворените рани.

После мина през къщата, като забеляза празните гардероби и голите петна по стените. Полиците за книги в дневната бяха оголени, а на масичката за кафе вече нямаше книги за изкуство. В основната спалня отвори аптечката, която щеше да бъде напълно празна, ако не беше флаконът „Тайленол“.

С изключение на счупеното стъкло на входа и кървавата следа, маркираща пътя му от вратата до кухнята, всичко беше идеално чисто. Единствената оставена от Бриджит картина бе добре изработена репродукция на „Парижка просякиня“ от Джон Сингър Сарджънт. Беше я нарисувала сама, като подарък за него, и тя продължаваше да виси на гипсовата стена. Момичето бе протегнало напред лявата си ръка с отворена длан и леко свити пръсти. На ръкава му имаше намек за кърваво петно или може би парче червена тъкан, увито там. Кейлъб така и не можа да реши кое от двете беше, а някак не бе намерил повод да попита Бриджит.

С изключение на просякинята, тя бе изнесла от къщата всяка следа от своето присъствие. Беше измела парчетата от счупената чаша, с която го бе ударила.

И не бе оставила бележка.

Когато намери телефона си на кухненския плот, провери за съобщения. Имаше едно от лабораторията с молба да се обади на лаборанта си. Половин дузина имейли от референта на заявката за грант в Националните институти по здравеопазване. Можеха да изчакат. Нищо от нея. Дори опит да му позвъни.

Прекара половин час, за да закове парче шперплат върху отвора на разбития прозорец на вратата, и когато свърши, влезе вътре и запали газовата камина в дневната. Изу обувките си и легна на дивана, придърпвайки върху себе си плетено одеяло. Загледа се в гредите от секвоя по тавана.

Тук, точно на този диван, бяха правили любов пред пламтящата камина и на фона на светлините на квартала Сънсет някъде долу, с разтворени врати към двора, през които полъхваше морският бриз. Извади телефона от джоба си и го изключи. Това вече беше минало. Бриджит си беше отшила. Можеше пак да обиколи къщата и да провери всички празни стаи, за да си го докаже. Сети се за жената от „Къщата на щитовете“ и за хлъзгавата копринена рокля над гърдата, с която го бе погалила по ръката.

От телефона в кухнята още се разнасяше първото позвъняване, когато той се събуди, надигна се от дивана, отметна одеялото и заобиколи мокрия бар, за да влезе в кухнята. Вдигна на втория сигнал.

— Ало?

— Кейлъб.

Облегна се на стената и се свлече на пода. Звукът на гласа ѝ, единствената дума, името му, произнесено от нейната уста, притежаваха подобна сила.

— Къде си? — попита той.

— В студиото. Но не идвай тук.

Не знаеше какво да каже. Докато беше спал, се бе стъмнило и сега единствената светлина в стаята идваше от камината в дневната. От ниския ъгъл видя капката кръв, която не бе забелязал преди. Малко петънце на перваза на пода, близо до шкафа за порцелановия сервиз. В слабата светлина изглеждаше черно.

Намери гласа си.

— Ще те видя ли пак?

— Не знам. Може би. Но няма да е скоро.

Продължително мълчание, в което чуваше дишането ѝ.

— Защо се обаждаш?

— Не знам — призна тя. — Не съм сигурна, че трябваше.

— Няма нищо.

— Радвам се да чуя, че мислиш така.

— Почакай… не затваряй още.

Изчака, защото не беше сигурен дали вече не е затворила. Погледна пак кръвта по перваза до пода и се замисли за онова, което бе видял на хотелската врата, над шпионката. Въпросът се изплъзна от устата му, преди да осъзнае, че иска да го зададе.

— Сомнамбул ли съм?

— Господи, Кейлъб.

— Когато…

Но тя прекъсна, преди да успее да довърши. А той дори не беше сигурен какво искаше да я попита. Часовникът на микровълновата показваше десет вечерта.

Не беше ял от двайсет и четири часа. Може би беше готов да хапне нещо. Погледна голия плот на масата и се вслуша в притихналата къща. Единственият звук беше съскането на газта в камината. В кабинета на горния етаж тиктакаше часовник. В хладилника имаше храна… неща, които би могъл просто да притопли. Направи крачка към кухнята и се спря.

Нищо не би могло да го накара да се почувства по-добре, но беше по-разумно да остане тук. А и на сутринта трябваше да отиде на работа.

Вместо това влезе в банята, пусна душа и се съблече. След петнайсет минути се бе изкъпал, беше превързал пръстите си, беше се преоблякъл и сложил сако. Слезе в гаража и изкара колата на заден ход на улицата.

3.

„Флейтистът“ не беше претъпкан и нямаше проблем да намери място на бара. Уил се приближи и се готвеше да каже нещо, когато погледът му попадна върху дясната ръка на Кейлъб. Във връхчетата на всяка превръзка имаше малки кръгчета кръв. Сигурно беше стискал волана прекалено силно. Но не помнеше как бе шофирал дотук и не можеше да каже по какъв маршрут бе минал или колко време му бе отнело. Единственото, което помнеше, бе, че паркира на „Ню Монтгомъри“.

— Не, нищо подобно — изпревари въпроса му Кейлъб. — Така че изобщо не започвай.

— Добре.

— Ключовете не бяха у мен, а тя си бе тръгнала. И не исках да викам ключар.

— Надявам се да си собственикът. Напуснала те е, значи. Бриджит?

— Да — потвърди Кейлъб.

— Може би този път ще искаш да видиш менюто?

— Най-добре. Ще пропусна джеймисъна, но не и гинеса.

— Разбрано.

Уил му подаде менюто и се отдалечи да налее бирата.

Пържолата задържа интереса му само с първата си половина, след което той намали темпото на хранене и се залови с гинеса, разделяйки вниманието си между картината и вратата. Изправяше се от време на време със затворени очи, като се опитваше да възпроизведе в съзнанието си аромата, който тя носеше. Не знаеше дали беладоната цъфти и дали цветовете ѝ се разтварят нощем, но наименованието му звучеше добре — тъмно и леко мистериозно, потайно. Можеш като нищо да се загубиш в сенките, докато го търсиш. Докато я търсиш.

— Още една?

Вдигна поглед и видя празната си чаша в ръката на Уил.

— Да.

— Няма проблем. Пържолата добра ли беше?

Кимна и пак се обърна към вратата.

Когато Уил се върна и сложи гинеса на плота, Кейлъб се обърна към него.

— Снощи, когато влезе онова момиче… с роклята от времето на нямото кино… беше ли я виждал преди?

Уил избарабани с пръсти по плота на бара.

— Снощи. Момиче. Рокля от нямото кино. Трябва да си по-конкретен — отговори той. — Снощи тук минаха петстотин души. Много от тях момичета. В рокли.

— Тя влезе и излезе. Тогава тук бяхме само трима. Точно преди да ми кажеш името си.

Барманът само го погледна и поклати глава.

Кейлъб разбра. Имаше порезни рани на пръстите и челото с две доста неправдоподобни обяснения за тях. Ако Уил не искаше да му каже нищо за някого от другите си клиенти, това беше просто проява на здрав разум. Реши да не се задълбочава.

— Тогава да те попитам друго — каза Кейлъб. — Абсентът. Законен ли е днес?

Уил се отпусна и отиде в другия край на бара. Върна се с по една тъмнозелена бутилка в двете си ръце.

— Промениха закона преди пет-шест години.

— Този истински ли е? Същият, какъвто са пили Ван Гог и Тулуз Лотрек?

— Истински е, от Франция. Прави се от пелин.

— Имаш ли Berthe de Joux?

Уил го гледа цяла секунда, преди да му отговори.

— Не са много хората, които питат за него.

Кейлъб избута чинията си и подпря лакти на нейното място.

— Вярвам ти.

— И ще го искаш „по френски“, предполагам. Означава с бучка захар…

— И ледена вода — довърши Кейлъб вместо него. — В алкохола има разтворени етерични масла, а захарта и студената вода ги утаяват в разтвора… което го размътва, нали?

— Химик ли си?

— Донякъде.

— Когато стане мътен след добавянето на студената вода, французите го наричат louche.

— Какво означава това?

Уил сви рамене. Взе двете бутилки и ги остави встрани, после се върна с Berthe de Joux и останалите аксесоари на абсентовия коктейл. Наля в чашата унция абсент и сложи върху нея лъжичка с прорези. Постави в лъжичката бучка захар и подаде на Кейлъб каничката.

Кейлъб започна да налива капка по капка, а Уил стоеше и наблюдаваше.

— La fée verte — каза той, когато питието започна да променя цвета си.

— Какво значи това? — поинтересува се Кейлъб. — Това… verte, което току-що каза.

— Зелената фея — обясни Уил и взе каничката. — Така са го наричали… онези момчета. Ван Гог и приятелите му.

— А… халюцинациите… те не са ли само мит?

— Ти си химикът — каза Уил. — Приятно пиене.

Кейлъб поднесе чашата под носа си и вдъхна изпаренията. Затвори очи и си я представи без затруднение. Начинът, по който бе докоснала тила му, когато бе прошепнала благодарността си, хладната ѝ почти безтелесна ръка. Ароматът на беладона, който идваше от нея. Представи си пръстите ѝ от слонова кост да хващат края на екрана и мускулите ѝ да потрепват, докато се измъква от немия филм и влиза в неговия свят. Вдигна чашата до устните си, изпи абсента на една дълга и бавна глътка, остави чашата и отпусна главата си в ръцете.

В полунощ излезе от хотел „Палас“ и спря загледан в червения неонов надпис: „Къща на щитовете“. Когато буквите примигваха, се разнасяше тихо изпращяване. Поривите на вятъра търкаляха в случайни дъги по средата на улицата празна хартиена чаша. До близкия пожарен кран бе паркиран черен джип. Единствената друга кола в радиус от две преки беше неговата. Не го изненада, че започна да вали.

— Безсмислено е — каза си той.

Тръгна към вратата на бара, но тя се отвори, преди да стигне до нея. Излязоха двама мъже. По-възрастният наместваше сивата си шапка, но застина, когато видя Кейлъб. Вдигна ръка да предупреди другия отзад, който се премести, за да блокира входа.

По-възрастният погледна от стъпалата надолу към Кейлъб.

— Влизате ли?

Имаше сива набола брада и посивели мустаци. Изглеждаше изморен, но не от пиене. Бръкна в палтото си и извади оттам кожен калъф за полицейска значка. Кейлъб видя златната седмолъчка. Беше достатъчно светло, за да различи думите на нея, преди мъжът да я затвори със замах и да я прибере.

— Така смятах… инспекторе.

— Редовен ли сте тук?

— Смятам да стана… може би.

— Бяхте ли тук снощи?

Кейлъб кимна. Детективът се обърна към партньора си.

— Дай ми я, Гарсия.

Другият подаде бял хартиен правоъгълник. Изглежда беше фотография, но Кейлъб не можеше да я разгледа. Детективът я държеше близко до гърдите си, за да я запази суха.

— По кое време бяхте тук?

— От полунощ до след два вероятно. Не съм сигурен.

— Да го направим в колата — обади се Гарсия. — Хайде, вали.

— Добре — съгласи се по-възрастният детектив. — Ще го направим както трябва. Имате ли нещо против да дойдете в колата с нас?

— За какво става дума?

— Просто няколко въпроса.

— За снощи?

— Да говорим в колата, както предложи Гарсия.

— А защо да не си говорим тук?

— Вали — повтори Гарсия.

— Само няколко въпроса. Няма да ви закараме никъде.

— Добре.

Тръгнаха към стария „Събърбан“, като Кейлъб вървеше между двамата. Гарсия пак бръкна в джоба си и извади оттам ключодържател. Натисна бутон и светлините за мъгла на колата примигнаха, когато ключалките на вратите прищракаха. Възрастният детектив отвори задната врата за Кейлъб.

— Преместете се навътре, за да седна до вас.

— Добре.

Плъзна се по седалката, другият се вмъкна след него и затвори вратата. Гарсия седна на мястото на шофьора, затръшна своята врата и посегна, за да запали горното осветление.

— По-добре ли си сега? — попита по-възрастният партньора си.

— Да.

Мъжът до Кейлъб се обърна и му подаде визитка между двата си пръста.

— Инспектор Кенън. Онзи отпред е инспектор Гарсия… израсъл е в Ел Ей и не е свикнал с времето тук.

Кейлъб взе картичката, а Кенън зърна лепенките около пръстите му. Гарсия ги наблюдаваше в обратното огледало и не отмести поглед, когато Кейлъб го забеляза.

— Значи сте влезли в „Къщата на щитовете“ снощи към полунощ и сте си тръгнали може би към два призори. Така ли е?

— Да.

— Какво пихте?

— Джеймисън и гинес. Три пъти… може би.

— Сам ли бяхте, или с група?

— Сам влязох и сам излязох.

— Местен ли сте, или сте тук по работа?

— Оттук съм. Какво е това?

Кенън го игнорира.

— Какво се е случило с челото ви?

— Вижте… нищо особено. Скарахме се с приятелката ми в събота сутринта. Тя избухна и хвърли по мен чаша. Махнах се от дома, за да се охладят страстите, и дойдох в хотел „Палас“ да пренощувам. Ей там… — Той посочи прозореца, но погледът на Кенън остана прикован в лицето му. — Около полунощ прескочих до бара и пих няколко питиета.

— За какво се скарахте?

— За лични неща. Не виждам как би могло да има нещо общо с това.

— Кое да има общо с какво? — попита Кенън. Очилата му с телени рамки се бяха плъзнали надолу по носа му и сега той гледаше Кейлъб над тях.

— Защо не ми кажете?

Той дръпна лостчето на вратата и я открехна, за да не могат да го заключат в колата.

— Затвори вратата — нареди веднага Гарсия.

— Ако искате да я затворя, значи съм под арест. Ако искате само да ме питате нещо, давайте. Но вратата ще остане отворена.

Кенън избута очилата си нагоре.

— Остави го — каза той. — Няма значение. Ако не иска да говори, може да си върви.

— Чудесно — одобри Гарсия. — Нека се мокри навън.

— А ръката? — попита Кенън, отново фиксирайки Кейлъб. — Пак ли тя?

— Ключовете не бяха у мен, затова разбих прозорец. Нищо незаконно. Къщата е моя.

— Ще ни покажете ли някакъв документ за самоличност?

— Разбира се.

Кейлъб се наведе напред, за да бръкне в задния си джоб. Ръката на Кенън изчезна под палтото му, но я извади празна, когато видя портфейла на Кейлъб. Кейлъб извади шофьорската си книжка и я хвърли на седалката между двамата. Кенън я взе, погледна я за момент и я подаде на Гарсия. Гарсия я сложи на клипборд и започна да записва информацията.

— Този адрес актуален ли е? — попита Кенън.

— Да.

— Добра улица. Какво работите, господин Мадокс?

Гарсия спря да пише и вдигна поглед, без да се извръща.

— Завеждам изследователска лаборатория по токсикология към Медицинския център на КУСФ.

В обратното огледало Гарсия стрелна поглед към Кенън, но после се наведе над клипборда си. Моливът му издаваше сухо скърцане.

— Доктор ли сте?

— Не съм лекар. Доктор съм на науките.

— Срещали ли сме се преди? — попита Кенън.

Определено беше възрастен, може би на година-две до пенсия. Сигурно е бил младши патрулен полицай, когато Кейлъб е бил на дванайсет. Сметката беше проста и Кенън явно вече я беше направил, иначе нямаше да попита. Кейлъб усети абсента в кръвта си — топъл и жив. Искаше да го вземе и да се загърне в него, да се скрие от въпроси и отговори, там, където единственото усещане е изгарянето на алкохола и споменът за устните на жената до ухото му.

— Господин Мадокс…?

— Не мисля, че се познаваме — отговори Кейлъб. — Ако сме се срещали, не го помня.

— Вероятно сте прав. Говоря с много хора и след време всички те се смесват пред очите ми.

— Да.

Гарсия протегна ръка назад, за да подаде на Кейлъб книжката му. Той я плъзна в калъфа ѝ, вкара и визитката на Кенън зад нея и напъха портфейла в джоба си.

Когато вдигна поглед, видя, че Кенън му подава правоъгълното парче картон, което Гарсия му бе дал преди малко. Кейлъб го взе и погледна черно-бялата снимка с размери 10x15 сантиметра. Беше увеличение на снимка от шофьорска книжка. Мъж на средна възраст в бяла риза с вратовръзка на светъл фон.

— Познавате ли го?

Кейлъб вдигна снимката по-близо до плафона на тавана.

— Да го познавам…? Не.

— Но сте го виждали.

— Може би снощи, в другия край на бара. Там имаше група мъже. Шест… седем. Двама от тях се извърнаха да ме проверят, когато влязох. Може да е бил един от тях.

— Как да ви проверят? — осведоми се Кенън.

— Ами… чувате врата зад вас да се отваря, обръщате се. Виждате кой е влязъл. Толкова.

— Това притесни ли ви?

Кейлъб поклати отрицателно глава.

— Няма защо, и аз съм го правил.

— Ако видите някой от другите, с които е бил, ще ги разпознаете ли?

— Може би, ако видя снимките им.

— Можете ли да ги опишете?

— Не.

— Разговаряхте ли с него?

Кейлъб пак поклати глава.

Настъпи тишина и всички се заслушаха в ромона на дъжда по ламаринения покрив. След това Кенън почука по прозореца със златната си венчална халка. Гарсия се обърна.

— Запали, ако искаш. Нека малко се стоплим.

Гарсия вкара ключа в запалването и завъртя на стартер. Остави двигателя да поработи за кратко на празен ход и едва след това пусна климатика. Около глезените на Кейлъб полъхна топъл въздух. Все още усещаше вкуса на абсента при всяко издишване. Следващият път, беше казала тя. Като обещание.

— Видяхте ли го да си тръгва?

— Ъ…?

— Пили ли сте тази вечер?

— Вечерях в „Палас“. Значи… да.

— Когато вечеряте, пийвате — констатира Кенън. — Едното върви с другото.

— Не съм казал това.

— Онзи от снимката… Видяхте ли го да си тръгва?

Кейлъб поклати глава.

— Не мисля. Тръгнах си след последната поръчка. Там все още имаше хора. Не знам сред тях ли е бил, или не.

— Разговаряхте ли с някого, докато бяхте там?

— С бармана. За да му поръчам.

— Само това ли?

— Да.

Лъжата излезе от устата му лесно, без запъване. Не беше разбрал какво точно се бе случило между него и жената в „Къщата на щитовете“, но вече бе решил да не говори за това с никой друг. Особено с полицейски инспектори, които не го бяха информирали каква е причината за въпросите им. По-скоро беше склонен да им разкаже всичко за скарването с Бриджит, отколкото да им опише какво бе чувствал, докато седи до жената и слуша шепота ѝ в ухото си.

— Там няма телевизия. Няма музика. Не сте говорили с никого. Носехте ли си книга или нещо такова?

Поклати глава:

— Просто поседях там.

— И просто си пиехте. И си мислехте за приятелката си.

— Не се натрапвах на никого. И не обърнах голямо внимание на останалите, да не говорим, че бях доста пийнал.

— И къде отидохте след това? В някой денонощен бар?

— Пресякох улицата. И се върнах в стаята си.

— Има ли пиколо по това време на нощта?

— Не знам. Не съм шофирал. Само пресякох улицата.

— Някой не ви ли отвори вратата?

— Не.

— Коя врата използвахте?

Кейлъб се обърна и погледна през прозореца на джипа към хотела на отсрещната страна на улицата. Видя пиколото да стои там, където снощи бе стояла жената. Когато се бе обърнала да посрещне погледа му, сякаш го беше очаквала.

— Онази — отговори Кейлъб и посочи вратата, която наистина бе използвал.

— И се качихте направо в стаята си?

Кейлъб кимна.

— И не съм я напускал до обяд… събуди ме чистачката.

Кенън погледна за момент Гарсия в огледалото, бутна очилата нагоре по носа си и отново огледа продължително челото на Кейлъб.

— Добре, господин Мадокс — каза накрая той. — Благодаря за съдействието ви.

Кенън отвори вратата и слезе, после изчака Кейлъб да се плъзне по седалката и да излезе под дъжда.

— Ако се сетите за нещо, номерът е на визитката ми. Отпред е в офиса, а мобилният — отзад.

Кенън затвори вратата и заобиколи предницата на събърбъна, за да седне до Гарсия.

— Може ли секунда — каза Кейлъб.

Кенън спря и сложи ръка на предния капак. Гарсия включи фаровете. Лъчите им осветиха капките, които падаха по вече мократа и блестяща улица.

— Онзи… от снимката какво е направил? — попита Кейлъб.

— Той ли…? Нищо не е направил. Мъртъв е.

Кенън намести шапката си и отиде при вратата.

Качи се и събърбънът потегли. Кейлъб остана загледан след него с ръце в джобовете. Колата измина една пряка, спря за момент зад неговата паркирана кола с лъчи на фаровете, осветяващи табелата с номера ѝ. После се върна в лентата си и зави на следващия ъгъл, без да подава мигач.

4.

Кейлъб седеше в колата си с пуснато отопление. Остана така, докато не спря да трепери и докато дъждът не се изпари от косата и палтото му.

— Просто се прибери у дома — каза си той.

Прибери се у дома, отиди на работа сутринта и чакай Бриджит да ти се обади. Постой малко край камината и си легни в леглото си. Ако не можеш да заспиш, ако миризмата на косата ѝ по възглавниците не ти позволи, стани и си налей едно добро питие. Или две. Напий се. Но се прибери у дома.

Слезе от колата и я заключи, след което извървя пряка и половина до „Къщата на щитовете“. Влезе вътре и се задържа до вратата, изчаквайки я да се затвори и очите му да се адаптират към тъмнината. Тази нощ барманът беше друг. Беше сам. А Кейлъб бе единственият посетител. Прекоси помещението — подметките му тракаха по плочките на пода — и зае мястото си от предната нощ. Прокара леко два пръста по кожената повърхност на столчето до себе си.

Барманът се приближи.

— Още ли е отворено? — попита Кейлъб.

— До два. Но нищо не разчиства едно заведение така, както полицията. Дори добро заведение. Запалиш ли осветлението, хлебарките се разбягват. Спряха ли те отвън?

— Да.

— Мисля, че те забелязах. Дълго те задържаха.

— Интересуваха се от всичко. Признавам им го.

— Снощи не бях на смяна — обясни барманът. — Така че не можах да им помогна много. Но онзи съм го виждал често. Странно е… имам предвид изчезването му. И после… мъртъв.

— Казаха ли ти нещо?

— Казаха само, че са го намерили. Тялото му, искам да кажа. И че изглеждало подозрително. Опитвали се да разберат с кого и къде е бил снощи.

— Какъв е бил?

— Банкер. Може би адвокат — каза барманът и поклати глава. — Само че аз така и не го попитах. Казва се Ричард. Не се ли познавахте?

— Снощи влязох тук за първи път.

— Не е обичайно, знаеш ли? Да намират клиентите ни мъртви. Да ти призная… малко съм изплашен.

Той вдигна поглед от винената чаша, която бършеше, и Кейлъб забеляза онова движение на очите, с което започваше да свиква: бавно преместване на погледа от челото към пръстите му и обратно. И после прещракване в мозъка: звукът на една мисъл, съединяваща се с друга.

— И аз — каза Кейлъб.

Сви рамене и забеляза бармана да се отпуска. Мъжът остави чашата и напрежението слезе от плещите му. Обърна се пак към Кейлъб.

— Знаеш ли кое е най-странното?

— Не се досещам.

— Колата му. Той винаги идваше тук с кола и паркираше отпред. Изпиваше две питиета и си тръгваше с колата. Виждал съм я… колата му. Когато излизах да изпуша цигара. Беше беемве, един от онези джипове.

— Ясно.

— Но когато идвах на работа днес, я видях на пет преки оттук надолу по улицата.

— На „Ню Монтгомъри“?

Мъжът кимна.

— Но не си помислих нищо, защото още не знаех, че е изчезнал. После дойдоха полицаите, настана хаос, а аз заведох единия от детективите…

— Кенън?

— Да, Кенън… Та заведох Кенън по улицата да му покажа колата. Те провериха регистрационната му табела в компютъра и я вдигнаха с паяк.

— Добре.

— И знаеш ли кое е странното?

— Не.

— Върнаха се след два часа, започнаха да разпитват хората, а аз ги подслушвах. И от онова, което чух, излиза, че разбрали от приятелите му, че Ричард — сещаш се, убитият — заредил на бензиностанцията на Харисън точно преди да дойде.

— На километър от тук — каза Кейлъб.

Погледна наляво към столчето, което тя бе използвала снощи. Искаше му се пак да сложи ръка върху него, но се въздържа.

— Точно така. А странното беше, че детективите откарали беемвето в гаража за вдигнати коли, след като им го показах. Но когато се върнаха и започнаха да разпитват редовните ни клиенти, се изпуснаха, че той бил изминал над трийсет километра след зареждането.

— Да?

— А тялото му било открито наблизо.

— Къде са го намерили?

— Не знам… но не тук — обясни барманът. — Така че който го е убил, трябва да го е причакал отвън, нали така? После е отпрашил нанякъде с колата му. Пичът убива Ричард, захвърля трупа му, връща се и зарязва колата му. Ето това си мисля аз.

— Звучи логично — съгласи се Кейлъб. — Но защо да се връща?

— Нямам представа. Може самият той да е паркирал наблизо и да е искал да си вземе колата — каза барманът. — Та какво ще поръчаш?

Кейлъб изгледа пак празното барстолче.

— Berthe de Joux.

Барманът наклони глава и го погледна.

— По френски?

— Да.

След малко се върна с подноса и постави пред него чашата и лъжичката. Наля питието без водата, която остави на Кейлъб. Когато Кейлъб приключи, разбърка с лъжичката и погледна бармана. По лицето на мъжа бе изписано колебание.

Сякаш се досещаше, че Кейлъб ще отвори специална тема. Забранена тема.

— Сигурно познаваш едно момиче, което идва тук и си поръчва същото. Тъмнокоса със зелени очи? Трябва да я открия.

Барманът сведе поглед и пъхна ръце в джобовете си. После отново погледна Кейлъб.

— И ти ли си полицай?

— Нее… — Кейлъб вдига ръце с дланите към него. — Честно. Просто искам да я видя пак, нищо повече.

Барманът взе чаша от задната стена и си наля един пръст „Фернет-Бранка“. Изпи го на един дъх, избърса устата си с ръкав и наля в чашата си джинджър ейл от постмикса за безалкохолни.

— Има… — Той замлъкна и погледна към вратата, после обратно към Кейлъб. — Нека го кажа така… Има един определен тип момичета. Нямам предвид никого конкретно. Говоря за типа: влизат в скъпи заведения като това, поръчват си неща като абсент. Идват сами и обикновено си тръгват сами. Разбираш ли ме?

— Не съвсем.

— Такова момиче посещава само определени места. „Къщата на щитовете“ е едно от тях. „Флейтистът“ отсреща е подобно, но е малко голямо за този тип. По-оживено е. Така че не е съвсем подходящо.

Кейлъб сведе очи към питието си. Прокара пръст по ръба на чашата. Може би тя бе използвала същата преди. Беше я докосвала с устните си. Нямаше никакви следи, естествено, но докато галеше ръба, хладния, гладък кристал, ставаше все по-сигурен, че е така. Но нямаше никаква представа за какво му говори барманът.

— А кои са другите? Говоря за местата, които този тип момичета посещават?

Вдигна чашата до устните си и отпи глътка. Беше съвършено. Вкусно и хладно… всичката сила на билките, извлечена от алкохола със студената вода.

— Можеш да опиташ „Бърбън и клонка“, „Дрейк“ — половин час преди да затворят. „Слайд“… места като тези. Разбираш ли ме?

— Казваш, че тези момичета са част от сцена?

— Ако е сцена, тя е толкова нова или толкова авангардна, че няма да намериш нищо за нея. И ако има име, аз не го знам. Такива момичета… те просто се появяват понякога.

— Налей си още едно от мен.

Мъжът си наля шот с цвят на кафе в чиста чаша. Остави бутилката на бара.

— Тя няма да посети едно и също място две последователни нощи. Тя… те… дори може да не излязат две последователни нощи. Може да не попаднеш на тях цял месец. Така че ако търсиш една от тях… не знам.

— Какво не знаеш?

— Може би тя трябва да дойде при теб.

Този човек му беше безполезен. Кейлъб не търсеше някакъв тип момиче, той търсеше онова, което бе седяло на барстола до него. Но барманът или не ѝ бе обърнал внимание, или не искаше да му каже.

— Добре.

Кейлъб стана и се наведе през барплота, за да вземе химикалката от нагръдния джоб на бармана. Вдигна питието си от хартиената салфетка и я обърна на другата страна, за да напише на нея:

Следващия път искам да науча името ти.

Добави номера на мобилния си телефон и се подписа. Сигурно имаше по-добър начин да го направи — нещо, което да я накара да го потърси, да я извади от сенките. Но засега това стигаше. Сгъна салфетката на триъгълник и извади петдесетдоларова банкнота от портфейла си. Подаде бележката и химикалката на бармана.

— Когато я видиш — помоли той, — дай ѝ това.

Допи питието си на една глътка, подпъхна банкнотата под чашата и си тръгна.

Но дори и сега не се прибра у дома.

Тръгна с колата през притихналия град, мина покрай бездомниците, сгушили се до количките си край решетките на входа на метрото на Маркет стрийт, и пое нагоре по Ноб Хил, където спря за половин час, без да гаси двигателя, точно под стъпалата към входа на катедралата „Грейс“ с филигранните каменни рамки, ажурите и тъмните отвътре стъклописи, мокри от мъглата.

Покрай него мина някаква ретро кола и остави облак от изгорели газове. Белосаните бордове на гумите и опушените странични прозорци се стрелнаха през мокрото предно стъкло на колата на Кейлъб. Проследи я с поглед. Не се чуваше нищо друго освен чаткането на дъждовните капки по покрива и съскането на гумите на ретро автомобила по мокрия паваж.

После той се скри и остана пак само дъждът.

Кейлъб се спусна до Юниън Скуеър и направи кръг около безлюдната ледена пързалка и блещукащата елха, около която се бяха събрали мигриращи групи бездомници. После, десет минути по-късно, без да бе имал никакво намерение да го прави, се озова паркирал пред студиото на Бриджит на Буш стрийт. От мястото си можеше да надникне в задръстения с контейнери за смет тесен проход между нейната сграда и съседната, обрамчен от тухлени стени, нашарени със зигзагите на външни стълби за евакуация при пожар. Бриджит имаше четири прозореца на третия етаж — два с лице към Буш и други два към прохода и нейната противопожарна стълба.

Прозорците светеха.

Тя беше вътре, сигурно бе включила радиаторите, а стативът ѝ бе в центъра на малката стая. Платната сигурно бяха натрупани на куп до едната стена и сега там щеше да бъде доста неподредено, защото беше взела толкова много от общия им дом. Може би си бе купила спален чувал отнякъде — зад ъгъла на пряката имаше магазин за разпродажба на армейска екипировка — но дори с включени на пълна мощност радиатори сега там щеше да е студено. Не че имаше някакво значение — Бриджит носеше огън в себе си. Можеше да легнеш до нея в снега, без да го усетиш.

Помисли си дали да не ѝ се обади. Дори извади телефона си и въведе паролата за отключване. Но се спря. Обадеше ли ѝ се, тя можеше да погледне през прозореца и да го види… какво щеше да си помисли? Може би това, което правеше той, беше незаконно. Не знаеше със сигурност. Просто искаше да я види. За момент забрави за „Къщата на щитовете“ и жената, чието име още не знаеше.

Просто искаше Бриджит.

Искаше да бъде поканен да се качи и тя да го приюти с топлината си.

Беше след четири, когато си тръгна, и почти пет часът, когато се прибра у дома. Паркира колата си под ъгъл в гаража, изчака ролетната врата да се спусне и едва тогава влезе в къщата. Беше забравил камината запалена, но нямаше нищо лошо в това — поне беше топло.

Наля си последно питие и го занесе до дивана.

5.

Чу крачки по плочките на основната лаборатория — някой бързо се приближаваше и спря пред кабинета му. Вратата му беше почти винаги затворена. Някой каза нещо, но не на него. Може би на някоя от секретарките, работещи в общата част.

— Дойде ли вече?

Кейлъб успя да изключи екрана на компютъра и да завърти стола си към вратата. Секретарката му надникна.

— Доктор Нюком е тук. Но няма много време — трябва да се върне в патологията.

Висок и забързан, д-р Нюком отвори вратата и заобиколи Андреа.

— Кейлъб… точно ти ми трябваше.

Той затвори вратата, като замалко не затисна главата на Андреа, и протегна ръка. Кейлъб стана и се пресегна, за да се здрависат.

— Хенри…

— Как е… господи, какво ти се е случило?

Кейлъб рухна обратно на стола си и посочи дивана пред бюрото. Хенри се отпусна на него и коленете му се озоваха по-високо от таза му.

— Бриджит си тръгна — късно обясни Кейлъб.

— И ти остави прощален спомен? — попита Хенри, като докосна челото си.

— Да.

— Кога ѝ каза?

— В събота. Получи се зле.

— Колкото и да ми е неприятно…

— … но ти ме предупреди.

Хенри се усмихна, но усмивката му беше тъжна. На лицето му бе изписана дълга история, може би почти трийсетгодишна.

— На колко е Бриджит… трийсет? Трийсет и една. Когато Вики беше на тази възраст, нямаше начин да направя подобно нещо. Никакъв начин.

— Ти беше прав. И Бриджит беше права. Но не е непоправимо — каза Кейлъб. — Мисля, че мога да оправя нещата.

— Не в това е смисълът. Идеята беше да говориш с нея, преди да ти е извъртяла този номер, а не след това. Господи, Мадокс. Но и тя може да ти каже това.

— Ако някога пак ми проговори.

Хенри се облегна на дивана и кимна. Посочи дясната ръка на Кейлъб:

— Не ми казвай, че си отвърнал на удара ѝ.

— Не. По дяволите, не. Никога не бих.

— Ти никога не би — каза Хенри.

— Сериозно говоря.

— Помниш ли всичко, което се случи?

— За бога, Хенри. Не бях пиян.

— Не говоря за това.

За момент Кейлъб се почувства така, сякаш играят партия шах. Само че единствен Хенри можеше да вижда всички фигури. Кейлъб не знаеше какво би могъл да загуби, но беше сигурен, че не може да победи в подобна игра.

— Тя хвърли чашата, а аз… аз си тръгнах. Когато се върнах, беше заключила. Разбих прозорец, за да мога да си вляза. Мисля, че можеш да разпознаеш рана от порязване, хайде, моля те!

Той вдигна ръка и разпери пръстите си. Беше свалил бинта, за да види дали зараства добре. Хенри ги погледна и кимна.

— Беше глупаво.

Кейлъб замълча. Служебният му телефон иззвъня и той погледна номера.

— Лабораторните техници.

— Добре ли си? Предполагам, че знаеш как изглеждаш.

— Снощи май прекалих. Зная какво си мислиш, но не е това. Така че не започвай… ще се оправя.

— Просто… знаеш ли… мразя да виждам… — Хенри спря и вдигна поглед. — Откакто срещна Бриджит, беше започнал да се оправяш.

— Мислех, че няма да започваш пак.

— Свърших. Приключих, това е всичко, което ще кажа.

— Добре тогава.

Хенри продължи да гледа ръката на Кейлъб, докато той не я прибра в скута си, под бюрото. След това Хенри размърда дългите си крака и пак се облегна на дивана.

— Потърсих те тук тази сутрин — обясни Хенри. — Имаме проблем в патологията. Изпратиха ми едни резултати, които ни накараха два часа да си чешем главите. И след това си помислих: „Лудото куче[6] Мадокс може да разреши загадката“.

Кейлъб се усмихна на стария си прякор.

— Лудото куче не е във форма. Но това ще ме разсее.

— А и моите загадки са винаги забавни, нали?

— Винаги.

— Имаш ли време сега? Мога да те закарам и да ти покажа.

— Дай ми минутка. Изчакай ме отвън.

Хенри посегна към дръжката на вратата, но спря, когато Кейлъб вдигна ръка.

— Да?

— Тази работа… ще вземам ли проби?

Хенри кимна.

— Тогава ще донеса хладилна кутия. Ледът е от теб.

Когато Хенри излезе и затвори вратата, Кейлъб се завъртя обратно към компютъра си. Беше писал писмо на Бриджит, беше го писал и започвал отново, без да успее да намери думите. Освен това бе ровил в интернет, проучвайки нелегалните барове из Сан Франциско. Местата, където може да отиде момиче от определен тип. Местата, които той скоро щеше да посети. И в тази задача бе преуспял, за разлика от писмото. Изпрати на себе си имейл със списъка, изтри писмото и изключи компютъра. Ако някой влезете в кабинета му, не искаше на екрана да се види целият му живот. Който започваше да става доста труден за обясняване.

Тъкмо ставаше, когато Андреа открехна вратата с няколко сантиметра и надникна в пролуката.

— Джоан се опитва да те излови.

— Получих съобщението ѝ.

— В хладилника на лабораторията има нова кутия с проби. Върху нея са картоните на пациентите.

— Кога пристигна?

Андреа сви рамене.

— Нямам представа. Джоан я намерила. Затова иска да говори с теб.

— Картони на пациенти от КУСФ?

— Не, от АВ[7].

Този път Кейлъб кимна. Имаше договори с половината болници в региона на Залива да му доставят проби, ако могат да ги осигурят. Поради спецификата на пациентите си болницата на АВ намираше повече доброволци от всички останали взети заедно. Ветераните имаха готовност да бъдат доброволци. И имаха повече от онова, което Кейлъб изучаваше.

— Техният доставчик е идвал тук толкова пъти, че вероятно просто е влязъл и я е заврял в хладилника — каза Кейлъб. — Може Санди да е била на телефона и той да е решил да не я безпокои. Няма проблем.

— Ами ако не я бяхме забелязали? Не трябва ли да се подписваме някъде?

Кейлъб поклати глава:

— Но не сме я пропуснали — напомни той. — Виж, трябва да изляза да помогна на Хенри. Прати ми имейл, ако има нещо.

Андреа измъкна главата си навън. Кейлъб тръгна да заобикаля бюрото си, но се спря. Завъртя стола си обратно и коленичи на пода. Беше се отнесъл безгрижно преди секунди, но сега идеята на Андреа го обезпокои. Никой отвън не биваше да влиза в лабораторията, без да се регистрира и да получи бадж на посетител. Ако някой можеше ей така да влезе и да остави кутия с проби в хладилника, друг можеше да се вмъкне и да изнесе нещо.

А в лабораторията имаше неща, които не трябваше да излизат на бял свят.

Той отвори махагоновия шкаф под бюрото си за достъп до хладилния сейф зад дървената вратичка. На пръв поглед изглеждаше наред. Стоманата беше металносива и нямаше следи от надраскване. Цифровата клавиатура светеше в мека зелена светлина. Набра комбинацията, чу електронните резета вътре да се прибират и отвори сейфа. Полъхна го ледена вълна. В осветената от луминесцентна лампа вътрешност всичко изглеждаше наред. Четирите ампули с проби бяха непокътнати, а пластмасовите пликове, в които се съхраняваха, продължаваха да бъдат запечатани с неговия подпис.

Кейлъб затвори сейфа, изчака да чуе заключването и излезе при чакащия го Хенри.

— Да вземем по кафе, за да убием времето до пет часа — предложи Хенри. — Вече никой не остава до късно. Наближава Коледа и…

— Разбира се — съгласи се Кейлъб.

Хенри се готвеше да му покаже нещо, което той не трябваше да вижда. За целта не биваше да има свидетели.

Паркираха на Валенсия стрийт и влязоха в кафене между магазин за битова техника втора ръка и евтин бар. Сервитьорката им имаше пиърсинг на лицето си — халки и остри игли пронизваха устата ѝ, сякаш се бе опитала да я зашие затворена. Кейлъб се чудеше не я ли боли. Да легнеш на легло и да оставиш някой да забива извити игли през устните ти? Дали не го беше направила, за да се самонакаже? А може би в това имаше и някакво удоволствие? Чакаше за кафето си, подпрял ръце на одраскания плот, и мислите му скочиха обратно към Бриджит. Тя плака с лице между ръцете си, но експлодира, когато той коленичи до нея и сложи ръка на тила ѝ. Помисли си за жената от „Къщата на щитовете“ и студените ѝ пръсти, ефирно леки по вдлъбнатината на тила му, и силата на спомена бе такава, че гръдният му кош се стегна със смес от жажда и очакване, от която помисли, че ще се задуши. Усещане, едновременно чудесно и плашещо.

Сякаш жената всеки момент можеше да излезе от някоя сянка… а той щеше да се побърка, ако тя не се появи.

— Идваш ли?

— Извинявай — каза Кейлъб. Не беше сигурен колко дълго е стоял загледан в кафето си.

Взе чашата си от плота и последва Хенри във вътрешната половина на заведението, където седнаха един срещу друг на два тапицирани стола. Хенри се наклони напред, подпрял лакти на малката масичка между тях. Обиколи с поглед помещението и изучаващо изгледа останалите посетители. Хлапе със слушалки на главата, което съзерцаваше нещо на лаптопа си. Мъж с куфарче до стола си.

— Ако искаш… можем да го оставим за колата — предложи Кейлъб.

Хенри се наведе още по-напред и заговори шепнешком:

— Можем да говорим тук. Поне за основните неща. — Той погледна към мъжа с куфарчето и върна погледа си върху Кейлъб. — Тревожа се, че от токсикологичната ни лаборатория изчезват неща. Систематично.

Кейлъб поклати глава.

— Не я ли завежда Марси Хенсли? Тя е добър учен. Бях ѝ съавтор веднъж.

— Тя е фантастична — потвърди Хенри. — Но какво от това? Една лаборатория е толкова добра, колкото е най-лошият лаборант, обработващ пробите. Или най-калпавият представител на фирма, който калибрира оборудването ни…

Хенри загуби мисълта си и се наведе така, че лицата им почти се допряха.

— Исках ти да беше там — каза той. — Ти щеше да решиш проблема.

— Знаеш защо това не би могло да стане — въздъхна Кейлъб. — Ако ме повикат да свидетелствам.

— И все пак бих искал.

Хенри пак се огледа. Никой не им обръщаше внимание. Въпреки това той зашепна толкова тихо, че едва се чуваше:

— Тези проклети бюджетни икономии. Боже…! Всичката ни техника е боклук. Половината е безнадеждно стара. Една четвърт трябва да работи, само че не става. Ако не се намирахме в сутерена на КУСФ, щях да си помисля, че някой влиза с взлом и ни саботира.

— Шегуваш се.

— Бих искал.

— Може да е лаборант, когото сте оставили без нужното обучение. Или е забравил какво са го учили. Това са деликатни неща.

— Няма спор. Но каквото и да е, аз съм натясно, а сега имам и проблем.

— Колко голям?

Хенри вдига ръце във въздуха и ги разпери на метър.

— Голям — напрегнато прошепна той. И сведе поглед: — Може би.

— Колко са?

— Седем, за които знаем. Някои може просто да са се удавили. Всички идват от залива. Може и да не е толкова зле.

— И лабораторията не откри нищо? Съвсем нищо?

— Открихме алкохол. Повечето са били прекалено пияни, за да шофират, но не чак толкова, че да завият по кея и да паднат от него.

Кейлъб погледна кафето си и се опита да се съсредоточи върху проблема. Беше ясно, че за него това бе добре дошло — беше начин да се затрупа с работа, докато Бриджит не се прибере или не избледнее в съзнанието му. Докато жужащата неонова светлина на входа на „Къщата на щитовете“ не изгасне в главата му. Опита се да мисли като учен, защото това беше начинът да се върне към разума. Напрегнатото мислене и упоритата работа винаги го бяха връщали в релси, когато правите линии в живота му започваха да се размиват и маловажните неща се превръщаха в котви, които увличаха всичко надолу. Дори ако подозренията на Хенри се окажеха неоснователни, работата щеше да го погълне.

Отвори уста и попита:

— Някаква идея къде са пили? Имената на заведенията?

Хенри кимна, погрешно възприемайки въпроса като опит да се стеснят възможностите.

— Проверихме, но няма закономерност. Седем трупа, но петнайсет-двайсет бара. Никакво припокриване. Единственото общо е, че са били елитни. Висша категория. Това може би е следа, за която детективите да се заловят. Но от токсикологична гледна точка няма нищо съществено.

Кейлъб отпи две бързи глътки от кафето си.

— Какво те кара да мислиш, че изобщо има токсин?

Хенри буквално легна върху масата и прошепна:

— Защото никой от тези хора не е имал добра причина да е мъртъв. Мисля, че са убийства. Само дето не мога да го докажа.

Дните вече се бяха скъсили. Когато паркираха на полицейския паркинг под моста на магистрала I-80, вече минаваше пет и небето бе тъмно от почти половин час. Кейлъб последва Хенри покрай оградата от плетена тел на общинския арест и през задния вход на Съдебната палата. Сградата представляваше седеметажен бетонен паралелепипед, безлична и отблъскваща като жилищен блок в Съветския съюз. Кейлъб така и не успя да реши дали тази сивота бе по замисъл, или с цел икономия и функционалност.

Слязоха по стълбите в сутерена и Хенри прокара картата си през поредица електронно заключени врати до отдела на съдебния патолог, където спряха пред хладилна камера за четири трупа. Отнякъде се носеше тиха музика. Тук, изглежда, винаги оставяха за през нощта включено радио. Може би това правеше работата в моргата по-поносима.

— Сигурно си чувал колко е претъпкано в ареста — каза Хенри и кимна към камерата. — Е, тук е същото.

Кейлъб носеше малка хладилна кутия от стиропор, която остави до дупката на сифона на празната метална маса за аутопсии. Отвори я и погледна стъклената ампула за проби, която беше донесъл.

— Ела тук… ето манти и ръкавици.

Кейлъб отиде до умивалника и свали от закачалката бяла лабораторна манта. Закопча я съвестно и нахлузи чифт латексови ръкавици. Хенри му подаде защитни очила и хирургическа маска за лице.

— Вече си извършил аутопсията? — констатира Кейлъб. Беше забелязал в умивалника алуминиев поднос със скалпели и триони, които още не бяха измити. Встрани бяха подпрени ножици за подкастряне с дълги дръжки. По черните остриета се забелязваха парченца тъкан.

— Вчера, късно вечерта. Намерили са го следобеда. Бил забелязан от турист под моста Голдън Гейт, който се обадил. Дошъл полицейски катер и го прибрал. След като ни го донесоха, аз го преместих в началото на опашката.

Хенри извади от джоба си бурканче „Викс“ и го поднесе с повдигнати вежди. Кейлъб отказа с махване на ръка, но размисли, като видя Хенри да бърка с пръст и да намазва с крема вътрешната страна на своята хирургическа маска.

— Преместил си го напред, защото останалите те тревожат.

Хенри кимна, нахлузи ръкавици и вдигна маската на шията си, за да покрие устата си.

— Не е бил самоубиец?

— Тях ги разпознаваме лесно: счупени ребра, пробити бели дробове… в много от случаите разкъсана аорта. Освен това там вече са монтирали камери. От поне четири дни никой не е скачал.

Върнаха се пред хладилната камера. Тя беше разделена на четири отделения, всяко достъпно през отделна стоманена врата. Камерата трябваше да съхранява доказателство за достъпа, затова всяка врата бе с индивидуална ключалка. Хенри въведе кода за отваряне на една от вратите и издърпа носилката с трупа по релсите. Тялото бе покрито със зелен чаршаф. Хенри придърпа наблизо металната маса за аутопсии.

— Краката или главата? — попита той.

— Главата.

Свалиха носилката от водещите релси и я пренесоха на масата. Хенри затвори камерата и после двамата избутаха масата на мястото ѝ за работа. Ако се изключеше всепроникващата миризма, тези места напомняха на Кейлъб за кухня в ресторант. По едната стена имаше умивалници от неръждаема стомана. Над умивалниците висяха теглилки като на открит пазар — там беше най-лесно да се почистват капещите органи. На друга стена бяха окачени инструментите за рязане.

— Кой взе пробите? — попита Кейлъб.

— Марси.

— Използвани ли са препарати за балсамиране?

— Не, освен това не съм го замразявал. А преди да го зашием обратно, върнахме органите в гръдната кухина. Знаех, че ще искаш да видиш ето това…

Той хвана чаршафа и го дръпна така, че трупът се разкри гол от коленете нагоре. Кейлъб се вгледа прекалено изморен, за да се шокира от гледката.

— Мислех, че трябва да изглежда като удавяне.

— Лицето ли? Така се получава при изваждане на тялото от водата. Потъват и се влачат по дъното. С лицето надолу. Под Голдън Гейт има силно течение при смяна на прилив с отлив и обратно. Така че се е удрял в разни неща.

Лицето на мъжа изглеждаше така, сякаш е бил изхвърлен от движеща се кола. Кейлъб знаеше, че част от гледката е резултат от нормално постаутопсионно изкривяване. По време на огледа Хенри би трябвало да свали скалпа, което би сгънало лицето надолу върху брадичката под бузите, за да може да използва трепана и да достигне до мозъка. След това асистентът към моргата беше сглобил черепа обратно и бе зашил с телбод разрезите. Никое лице не остава същото след подобна процедура. Но лицето на този човек изглеждаше по-зле от обичайното. То беше ожулено и насечено, сякаш е било прекарано неколкократно по покрита с раковини скала в морето. Върха на носа го нямаше, а костта на скулата се виждаше в дълбок разрез.

Мъжът беше тотално неразпознаваем.

Можеше и да е онзи от „Къщата на щитовете“, това определено бе възможно. Но Кейлъб не беше сигурен. Не беше сигурен и дали изобщо иска да знае.

— Изглежда сякаш има охлузвания около срязванията — забеляза Кейлъб. — Подкожно кървене. Мислех, че труповете не кървят и не се охлузват.

— Не мога да кажа. Удавниците са трудни. При тях може да има следсмъртни рани и те продължават да кървят. Особено ако са останали с лице във водата.

— И аутопсията не може да каже дали той просто не се е удавил?

Хенри поклати глава:

— Точно това е проблемът при удавяне. Няма еднозначно решение. Имал е кръвоизлив в средното ухо. Това се наблюдава при удавниците и никой не знае със сигурност защо. Но не е определящо. Подобно кървене се среща и при травма на главата. Дори при удар от електрически ток. Същото се отнася и до розовата пяна, която открихме в трахеята му.

— А има ли течност в белите му дробове? Не търсите ли това при съмнения за удавяне?

— Разбира се. Но след десет-дванайсет часа във водата няма начин да се определи дали е удавяне, или белодробен оток от сърдечна недостатъчност. Това може да бъде причинено и от нараняване на главата.

Кейлъб кимна и посочи лявото бедро и хълбок. Бяха разкъсани.

— Акула може би?

— Малка… вероятно. Изглежда по-зле, ако го преобърнеш. В залива се забелязват седемхрилни акули. Трешъри. Те биха се хранили с трупове.

— А тези синини? — попита Кейлъб, като докосна рамото на мъжа над дясната ключица. Там имаше дълбока, прясно изглеждаща синина.

— Синина от раменно разкъсване — отговори Хенри и когато Кейлъб неразбиращо го изгледа, обясни: — Понякога, когато плувец започне да се дави, той изпада в паника. Започва да се боричка толкова силно, че разкъсва собствените си мускули. Може би се е случило именно това.

— Или?

— Или може някой да го е завързал към дъното през гърдите и раменете, докато е имал припадък. С широки ремъци, така че не са оставили следи.

Хенри се обърна пак към трупа. Зад защитните очила лещите на собствените му очила улавяха яркото осветление в залата и го заслепяваха.

— Искаш да кажеш… припадък, дължащ се на наркотик.

— Да — потвърди Хенри. Погледът му следваше грубите шевове по Y-образния срез в гръдния кош на мъжа. — Точно това имам предвид. Всички имат тези синини, разбираш ли? И седмината. Какво ще ти трябва?

Кейлъб затвори очи и се принуди да помисли. Беше толкова изтощен, че едва се държеше на краката си. Но се улови за повдигнатия ръб на чекмеджето с трупа и започна да изброява:

— Кръв от двете сърдечни камери, ако има такава. Ако сърцето му е биело, когато е вдишал солената морска вода, концентрацията на магнезий в лявата камера би могла да бъде малко по-висока. И искам шлифове от всичко — каза Кейлъб: — Мозък, бели дробове, черен дроб, бъбреци.

Той хвана със скритите си в ръкавицата палец и показалец клепача на лявото око и го разтвори. После погледна и в дясното. И двете бяха все още чисти и издути.

— Не мисля, че Марси е взела проба от очите му, но аз ще искам.

— Друго? — попита Хенри.

— Ако няма урина, осигури ми малко жлъчка. Гръбначномозъчна течност. Подкожна мастна тъкан и някакъв скелетен мускул. Ако забележиш място, където има следи от инжектиране, вземи проби на мускули и мастна тъкан и оттам.

Хенри погледна трупа. По гънките на кожата още имаше песъчинки и влакна от водорасли.

— Май ще трябва да си поговоря с Марси. Някога не допускаше пропуски — замислено каза той. Вече вървеше към подноса с инструменти. — Още нещо?

— Разпечатай ми доклада ѝ. Написа ли твоя?

— Задържах го за след тази среща — отговори Хенри. Взе скалпел с фино острие и посочи другата страна на помещението. — Нейният доклад е в онази зелена папка.

— Какво знаем за часа на смъртта? Имаш ли някаква оценка?

Това не беше от първостепенно значение за работата на Кейлъб, но в един труп лекарствата се разлагат както всичко друго. Ако знаеше от колко време е мъртъв този човек, това щеше да му помогне да прецени какви химикали може да са циркулирали в системите му, преди да умре, след което са започнали да се разграждат.

Хенри гледаше в краката си замислено.

— Определено е бил жив в два часа след полунощ в неделя. Цяла група свидетели са го видели в бар на име „Къщата на щитовете“ до затварянето му. А барът затваря в два. След това вече е трудно да се каже. Извадили са го от водата малко след три следобед вчера… добре ли си?

— Да. Само не съм във форма. Продължавай.

— Ами… виждаш ли мацерацията[8] на ръцете му? Гъбясването? Това не става бързо, особено в студена вода. Не е от отдавна. Не мисля, че е бил в залива по-дълго от осем часа. И според мен е умрял или във водата, или точно преди да попадне в нея. Така че часът на смъртта е някъде около изгрев, неделя сутринта.

— Разбрах — каза Кейлъб.

Мислите му обаче се препъваха като в тъмна улица. В единия ѝ край беше Бриджит, а в другия го чакаше жената от „Къщата на щитовете“. Кенън и Гарсия бяха някъде в сенките. Затвори очи и си представи докосването на жената, начина, по който тя го бе парализирала на барстола му единствено с шепот в ухото му и погалване с ръка. А какво ли би било, ако го обгърне с двете си ръце? И ако отърка тялото си в неговото по цялата му дължина?

— Вземи доклада на Марси и иди да седнеш в кабинета ми. Виждам, че имаш нужда. Ще дойда, като свърша.

— Благодаря. Нещо не съм… предполагам, заради трупа.

— Можеше да се очаква.

Хенри го остави пред Медицинския център на КУСФ в осем часа. Кейлъб изчака с кутията от стиропор в ръка приятелят му да се отдалечи. Когато колата се скри от погледа му, той остави кутията на тротоара и изрови от джоба си мобилния телефон. Включи го и изчака да се свърже с мрежата. Нямаше гласова поща или нови текстови съобщения. Само безкраен списък служебни имейли.

Тръгна да го прибира, когато размисли. Набра мобилния на Бриджит, прихвана кутията под мишница и тръгна към пейката под навеса на автобусната спирка. Тя отговори бързо.

— Какво искаш? — попита го.

С този тон можеше да каже всякаква фраза и той веднага щеше да разбере, че разговорът няма да се получи. Свали телефона от ухото си с палец върху бутона за прекъсване на връзката. Но после пак го вдигна.

Издаде някакъв звук, който дори не беше подобие на дума.

Не можеше да измисли какво иска. Първите ѝ думи бяха изпепелили първоначалната му мисъл.

— Какво искаше? — настоя тя. — Господи, Кейлъб… ти ми се обади, не аз на теб.

— Гласът ти. Исках да чуя гласа ти. Но не този.

— Да, този е. Това е гласът ми. Моят глас, който ти казва „Начукай си го“. Моят глас, който настоява „Не ми се обаждай по…“.

Прекъсна разговора и изключи телефона си. Изви ръка в замахване да го хвърли, но се спря.

Трябваше му телефон. Този телефон.

Имаше шанс, може би минимален, да го потърси някой друг. Беше оставил този номер на салфетката в „Къщата на щитовете“. Опита да тушира отчаянието си с тази мисъл. После включи отново телефона, прибра го в джоба си и понесе кутията в лабораторията.

Знаеше, че тя е наблизо… жената от „Къщата на щитовете“.

Беше прекарал живота си в откриване на неща, които никой не можеше да види. Отрови, патогени. Някои хора дори не вярваха, че тези неща съществуват, докато не им покажеше как да гледат. За нея знаеше повече, отколкото за другите неща, които беше търсил. Знаеше как изглежда, знаеше какъв парфюм използва. И това не беше всичко. Знаеше температурата на кожата ѝ, налягането на въздуха в шепота ѝ, цвета на очите ѝ в слабо осветена стая. Формата на голия ѝ гръб, като цигулка, изваяна от слонова кост. Значи можеше да бъде намерена. Щеше да изследва проблема, докато не открие подход към решението. Таен проход, въртяща се стена…

Взе пробите на Хенри и ги прехвърли в хладилна камера, действайки изцяло слепешката. Беше затворил очи. Беше по-лесно така, във фалшивия мрак, да си спомни аромата на нейния парфюм. Ако я обгърнеше със съзнанието си — ако защитеше спомена си за нея, както защитава пламъка на свещ в шепа, докато преминава от стая в стая в къщата си по време на буря — тогава споменът нямаше да избледнее. Щеше да го държи близо до себе си и да го запази, докато не я намери.

Ако това не беше вяра, значи такова нещо не съществуваше.

6.

Държеше на ключодържател малко фенерче в джоба си с единствената цел да си осветява пътя, докато се прибира нощем у дома от лабораторията. Беше видял веднъж рис в лъча му — златистозелените очи на котката бяха уловили лъча за миг, преди да избяга, ръмжейки в сенките. Тази нощ не видя нищо освен евкалиптови листа и кал по пътеката. Когато влезе у дома, първата му работа бе да насочи лъча, за да се убеди, че капаците на прозореца са непокътнати.

Беше полунощ, когато седна по турски на пода пред масичката за кафе с блок плътна хартия за рисуване и комплект въгленови моливи. Беше прекарал три и половина часа в лабораторията, за да построи калибрационна крива и после да пусне първия комплект проби през газовия хроматограф и масспектрометъра. Не успя да довърши работата, но видя достатъчно, за да разбере, че предчувствието на Хенри не е неоснователно. Но не това го занимаваше сега. Щеше да го довърши на сутринта и после да се срещне с Хенри.

Извади един от моливите, погледна върха му на светлината на огъня и го изпробва на първия лист от блока. Груба скица за начало. Само линии и малко сенки. Даде си десет минути, като затваряше очи от време на време, за да засенчи паметта си и после отново да я освети. Когато свърши, обърна листа към огъня и продължително го разгледа, като правеше малки корекции, докато се почувства доволен.

Детският му навик да рисува се възроди след нанасянето на Бриджит при него. Понякога тя заставаше зад него до масата в кухнята и посягаше, за да насочи дясната му ръка със своята, опряла буза на рамото му. Гласът ѝ бе тих, но сигурен. Често обвиваше пръст в парче гюдерия и размазваше сенките и линиите. Когато урокът приключеше, пръстите им бяха черни, сякаш ги бяха викали в полицията. За да им снемат отпечатъците и обвинят в престъпление.

А когато той стана по-добър, Бриджит започна да му позира.

В основната баня имаше вана на извити крака. Тя се потапяше в нея. Лягаше с притворени очи и оставяше едната си ръка да виси отстрани, докосвайки с пръст дървеното стъпало. А той сядаше на пода, облягаше се на стената и започваше да я скицира. Разговаряха тихо и това продължаваше до изстиването на водата.

Затова беше уверен, че може да нарисува жената, може да улови с въглен как бе изглеждала онази нощ. Откъсна от блока листа с грубата скица и го отдели настрана. После повтори рисунката, но този път с повече внимание към детайлите, без експериментиране.

Тя го бе хванала през китката и беше вдигнала ръката му с каничката на нужната височина. Това беше моментът, който той запечата: секундата преди да пусне китката му, два пръста вече се бяха отделили, а показалецът ѝ все още докосваше издатината на сухожилието, сякаш проверяваше пулса му. Кристалната тумбеста чаша беше на бара между тях, покрита със сребърната лъжичка с прорези, в която бе сложена бучка захар. Беше нарисувал това, сякаш го наблюдаваше зад лявото ѝ рамо, така че главата му хвърляше сянка в долния десен ъгъл на рисунката. Този ъгъл позволяваше най-богато взаимодействие на прекрасното ѝ лице с ръцете ѝ в основното пространство на листа. Добавянето на сенките затъмни част от лицето и торса ѝ, но това подчерта останалата част от нея. Придаде ѝ дълбочина и форма. Останалата част от „Къщата на щитовете“ се подразбираше — от сенките се подаваше позлатена лампа, бутилка на задния бар проблясваше в мрака на светлосенките. Сега знаеше, че някъде в дъното на тази сцена има мъртвец, но там фонът беше черен. Само че този човек не го интересуваше. Светлината и фокусът бяха върху нея. Бяха върху допрените им ръце и върху привличането, задействано от това докосване.

Трябваха му два часа да довърши, като рисуваше, без да спира. Ръцете му почерняха от въглена и се окървавиха там, където коричките по раните се бяха спукали. Отиде в кухнята и ги изми, после се върна при масичката за кафе, носейки автоматична писалка с мастило. С нея написа в левия ъгъл на рисунката същата бележка, която бе оставил на салфетката в „Къщата на щитовете“.

Можеше да занесе рисунката на горния етаж, да я сканира и разпечата в стотици копия. Но вътре в себе си знаеше, че тя би реагирала само на оригинала. Не може да мърдаш с устни текста на молитва и да очакваш тя да ти помогне — трябва всеки път да я произнасяш на глас. И коленичил.

Опъна няколко пъти ръце и разкърши плещи, после подостри въглена и започна отново.

Веднъж, докато беше във ваната, а Кейлъб я рисуваше на светлината на свещ, Бриджит отвори очи. Надигна глава над ръба на ваната — мократа ѝ коса падаше върху раменете и гърдите ѝ — и го погледна.

— Защо не те намерих по-скоро? — попитала го бе тя.

— Аз съм труден за намиране.

— Знам — каза тя.

— Какво знаеш?

Пламъчето на свещта се размърда, когато той се изправи.

— Онова, което каза. Че си труден за намиране. Но те са те намерили… значи и аз мога.

Тя затвори очи пак и главата ѝ се върна зад заобления ръб на ваната. Отпусна се и остави тялото си да се потопи в нещо близко до сън, за да може той да я рисува.

Разбира се, той никога не ѝ беше казвал, че е бил изгубен. Не знаеше какво знае тя или за какво се досеща. За момент просто остана загледан в нея, застинал с въглен в ръката.

— Рисувай — каза му тя, без да отваря очи. — Всичко е наред.

Той продължи и това беше единственият случай, когато се докоснаха до бялото петно в историята на Кейлъб, непрогледната мъгла, която Хенри наричаше празнота. Тя, изглежда, знаеше доста неща, но може би така беше най-добре. Ако знаеше, но не желаеше да говори по този въпрос, може би никога нямаше да проговори. Но той определено не искаше да говори за това. Върхът на въглена потрепери върху листа, преди да започне да запълва сенките зад ваната.

Събуди се на дивана в студената декемврийска утрин и отиде в кухнята, където бе оставил рисунките на гранитния плот. Мислеше, че на дневна светлина ще му изглеждат аматьорски. Смехотворни. Лошата идея и изпълнение щяха най-сетне да прочистят „Къщата на щитовете“ от мислите му. Но рисунките се оказаха най-добрите, които някога бе правил. Тя беше толкова прекрасна, че ако затвореше очи и се подпреше на плота, щеше да усети как цялото му тяло се притегля от нейното като стрелка на компас, отклонена от правилната посока заради аномалия във формата и гравитацията на земята.

Стигна на работа почти час преди обедната почивка.

През нощта беше толкова вглъбен в рисуването, че не бе пил нито глътка, което бе добре дошло тази сутрин, понеже беше спал съвсем малко. Андреа го улови точно когато затваряше вратата на кабинета си.

— Чакат те горе, в заседателната зала.

— Кои ме чакат?

— Джоан. И онзи мъж от НИЗ.

Изгледа я, мъчейки се да съобрази.

— Решението за гранта… — подсказа му тя.

— Ааа, по дяволите. Съжалявам.

Когато влезе при тях, аспирантката му и одиторът на гранта от Националните институти по здравеопазване вече бяха изчерпали общите теми за бъбрене и сега съзерцаваха спуснатия екран. Баджът за посетител на ревера на одитора информираше: „Д-р Грекин“. Кейлъб не можеше да си спомни дали някога бе разговарял с този човек. Проследи погледа му и погледна екрана. На него бе изобразен първият слайд на последната му статия:

КОЛИЧЕСТВЕН АНАЛИЗ НА БОЛКАТА:

СИСТЕМЕН ПОДХОД КЪМ РАЗБИРАНЕ НА СТРАДАНИЕТО

Е, може и да не беше най-доброто му заглавие. Но докладът беше добър. Кейлъб намали осветлението и остави Джоан да започне слайдпрезентацията. Наблюдаваше безмълвно. Всеки път, когато д-р Грекин я прекъсваше с въпрос, Джоан поглеждаше към Кейлъб, за да му даде шанс да се намеси. Когато той се въздържаше, тя свиваше рамене и сама отговаряше на въпроса. Справяше се чудесно, но поведението на Кейлъб не ги представяше в най-добрата им светлина.

Накрая Грекин стана и започна да събира помощните материали от масата.

— Доктор Мадокс, това беше интересно, но…

— Но какво? — поинтересува се Кейлъб.

Това бяха първите му думи от началото на срещата и той веднага съжали за тях. Искаше да зададе прост въпрос, но думите излязоха от гърлото му като парчета натрошено стъкло. Референтът прелисти купчината разпечатки и го погледна.

— Не беше това, което поискахме. Ние разбираме теорията. Трябват ни данни в нейна подкрепа. Това е всичко… недвусмислени данни.

— Почти сме готови.

— Трябва ни малко помощ, за да оправдаем парите. А става дума за много пари.

— Данните са на път. Получаваме нови проби почти ежеседмично.

— Добре.

Мъжът стисна ръката на Джоан на излизане. Кейлъб заобиколи дългата маса и подаде ръка.

— Радвам се, че най-сетне се запознахме — каза той.

Грекин стисна ръката му, но го изгледа с леко наклонена глава.

— Виждали сме се два пъти — напомни той. — През септември.

Кейлъб го проследи да излиза и се обърна към Джоан.

— Няма проблем — успокои я той.

Тя погледна екрана на лаптопа си и започна да затваря презентацията.

— Това е добре… защото на мен ми се стори, че има проблем.

— Имам повече данни, отколкото той си представя. Някои от новите проби са наистина добри.

— Можехте да му намекнете — огорчено каза Джоан. Затвори шумно лаптопа си и го прибра в чантата му. — Аз можех да избирам измежду доста програми. Спрях се на вас, понеже исках да правя истинска наука… в лаборатория с пълно финансиране.

— Ние имаме пълно финансиране. И ще го запазим.

— А какво беше това, последното? Не помните „Бетезда“[9]? Та ние бяхме там цели три дни.

— Съжалявам — каза той и излезе покрай нея в коридора. — Имах тежка седмица.

Тя извика след него, но той не спря. Когато стигна до кабинета си, затвори вратата и я заключи. Седна зад бюрото, затвори очи и сложи палци върху слепоочията си. Когато Бриджит хвърли чашата, беше направила повече от това да го свали на пода. Той обаче трябваше да стане. Трябваше да се върне там, където беше миналия петък, преди да се скарат. Данните не идваха толкова бързо, колкото желаеха в НИЗ, но онова, което получаваха, беше добро. Можеше да събере всичко до крайния срок и да го добави в доклада.

Джоан почука на вратата и го извика по име. Когато той не ѝ отговори, тя опита дръжката на вратата. Дръжката се разтресе, но не се завъртя. Тя удари с длан по вратата разочаровано и си тръгна.

Изчака да се увери, че си е отишла, после включи екрана си. Отне му час да вникне в проблема на Хенри, но когато успя, му посвети всичкото си време.

Управителката на салона преведе Кейлъб покрай бара и масите в началото на ресторанта до подобна на подводна пещера задна стая, където Хенри го чакаше в сепаре с форма на полукръг. Кейлъб седна и остави жената да сложи салфетка на скута му.

— Извинявай — каза той. — Трябваше да се прибера у нас… душ, преобличане.

Беше се избръснал и облякъл в по-хубав костюм, но се бе задържал пред огледалото да се среше добре. Синината на челото му започваше да пожълтява, но на слаба светлина не изглеждаше страшно. Осветлението в задната стая на „Фаралон“ бе достатъчно слабо, за да скрие почти всичко.

— Поръчах вино — каза Хенри, загледан в челото му. — Добре ли ще ти се отрази?

Кейлъб вдигна дясната си ръка, сякаш полагаше клетва.

— Няма да откача. Но не повече от шест-седем бутилки преди десерта.

Хенри се усмихна.

— Добре. Това ще ти хареса. Но ако ще пием още шест, трябва да преминем на нещо по-евтино. — Погледна Кейлъб и добави: — Сега сериозно… По-леко.

Появи се сомелиерката, отвори бутилка каберне совиньон, наля малко в чашата на Хенри да опита и го изчака да кимне одобрително. След това напълни чашата на Кейлъб, доля на Хенри и остави бутилката върху подложката. Хенри я проследи как се отдалечава и после се обърна към Кейлъб.

— Бриджит още ли…

— Да.

— Искаш ли да говорим за това?

— Не.

— Добре. — Хенри отпи от виното. — Какво откри?

— Твоят човек се е удавил. Нивото на магнезия в лявата му камера се оказа повишено. Вдишал е морска вода, докато сърцето му е биело, и е умрял, преди циркулацията ѝ да спре.

— Значи докладът на Марси е точен? Не е имало нищо друго?

— Калибрационната крива на Марси е неточна — съобщи Кейлъб. — Тя е използвала натриев флуорид като кръвен консервант, но не е изчислила правилната компенсация за отчитането му в тестовете. А и консервантът ѝ е бил замърсен — някой, изглежда, е прелял от една бутилка в друга, може би за икономия на място на полицата, после случайно е долял друг химикал, но Марси го е отчела като консервант. С други думи, данните ѝ са замърсени. Имало е примес, който тя не е забелязала. Не мога да го обясня. Не е трудно да се открие.

— Мамка му… — Хенри избута чашата си. — Какво е пропуснала?

— Нужни са ти лист и молив, а и ще трябва да пишеш бързо, понеже списъкът е дълъг. Но двете неща, които се открояват, са туйон и векуроний.

— Векуроният е мускулен релаксант.

— Бързодействащ при това — потвърди Кейлъб. — „Застреляй“ някого с десет милиграма и ще го трупясаш до шейсет секунди. Сложи го във вода и няма шанс да оцелее. Кръвта на човека е пълна с неметаболизиралия медикамент. Ако не беше умрял, черният му дроб щеше да го изхвърли до осемдесет минути. С две думи, в момента на попадането си във водата мъжът е бил абсолютно недееспособен.

Хенри взе чашата си за столчето и бавно разклати кабернето в нея. Приближи се сервитьор, но той го отпрати с махване на ръка.

— Значи е убийство.

Кейлъб кимна.

— При такова ниво векуроний няма никакъв начин да е паднал в залива без чужда помощ. Следователно… да, убийство е.

— Значи сега трябва да се върнем и да повторим останалите шест.

— Ако искаш, изпрати Марси в моята лаборатория. Нека ги прекара през моето оборудване.

Хенри вдигна поглед.

— Искаш да ѝ дадеш шанс да се измъкне? Ако го открие при теб, аз ще знам, че проблемът е в оборудването ми, а не в токсиколога ми?

— Нещо такова — уклончиво каза Кейлъб. — Знае ли човек? Ти си умен. Може да го използваш за увеличение на бюджета.

Хенри се изсмя, но промяната в изражението му беше за кратко.

— Ако го заловят и се стигне до съд, някой адвокат ще запита защо първите шест доклада са казали „удавяне“, след което сме се върнали назад и сме открили ред неща, които първоначално сме пропуснали.

Това обаче беше проблем за Хенри, Кейлъб бе разрешил научната загадка. Но сега вече нещо друго безпокоеше Хенри.

— Ами онези охлузвания по рамото? — попита той. — Ако в него е имало мускулен релаксант, значи не се е дърпал. Откъде тогава са синините?

Кейлъб отпи от виното си и се замисли как да го обясни.

Не беше сигурен кога беше ял за последен път, нито какво бе ял. От събота вечер насам бе живял на самота и обсесия. Сега беше в ремисия благодарение на Хенри, но когато излезеше от ресторанта и отново останеше сам, това щеше да се върне. Но нямаше значение. Беше като изваждане на трън. Може би беше най-добре да го извади сега и да приеме болката.

Да си направи кръвопускане, докато не се почувства по-добре.

— Кейлъб…?

— Извинявай — автоматично каза той. Остави чашата на масата и видя, че е празна. — Мисля, че синините на рамото се обясняват с туйона.

— Не бях чувал за туйон.

— Нито пък аз. Трябваше да прочета за него. Оказа се органична субстанция. Кетон, близък до захарите. Но е отрова. Във висока доза може да предизвика конвулсии.

— Не разбирам… Защо да се смесва с мускулен релаксант?

Кейлъб едва не се усмихна. Да разбере това, му беше отнело най-много време. Все още харесваше работата си до такава степен, че да се наслади, когато парчетата на мозайката се наместваха.

— Нямаше логика, докато не анализирах метаболитите — продуктите от разграждането на медикаментите в организма. И таймингът. Това е критичният момент. Този човек е получил векуроний двукратно. Метаболитите се виждат в черния му дроб като кръговете в ствола на дърво. Първата доза е четири часа преди да умре. Когато черният му дроб я е изчистил, получил е туйона… и то много. След това идва втората доза векуроний — точно преди да попадне във водата.

Хенри кимна.

— Разбирам какво ми казваш. Някой му е инжектирал мускулен релаксант, за да установи контрол над него. Закарал го е някъде, завързал го е и е правил с него неща в продължение на три часа. След това отново му е бил мускулен релаксант и го е хвърлил в залива да се удави.

— Горе-долу е така. Но… има още нещо — продължи Кейлъб. — От известно време изследвам физиологичните ефекти на болката. Как тя променя на биохимично ниво тялото. И постепенно ставам добър по тази тема, макар да се боря за финансиране от НИЗ, за да завърша започнатото. С други думи, уча се как да я измервам.

— Ти ми каза — каза Хенри. — Преди време. Но мислех, че само си търсил отровите, които Марси е пропуснала да забележи.

— Анализирах количествено онова, което ендокринната му система е изпомпала в организма му пред последните три часа, докато е бил жив. Направих анализ и на хистамините. Те просто не се побират в диаграмите. Преди да умре, този човек е изпитал възможно най-силната болка, която някой може да понесе. В продължение на три часа или може би повече. Тотална, непоносима агония.

— Значи не говорим за обикновен убиец, така ли?

— В никакъв случай — потвърди Кейлъб. — Това е нова наука. Толкова нова, че вероятно няма как да я вкараш в съдебната зала. Но реших, че е редно да знаеш.

— Да поръчаме ли нещо? — попита Хенри.

Когато напусна ресторанта, Кейлъб отиде в гаража, където бе паркирал колата си. Папката с рисунките му беше в багажника. Извади я и я взе под мишница. Беше направил пет скици. Само от мисълта за тях дясната му ръка изтръпваше. Беше изрязал полетата с макетен нож и линия и ги бе сложил в стандартни пликове с голям размер. Понеже още не знаеше името ѝ, имаше само един начин да ги надпише. Сканира една от тях и изряза на компютър само лицето ѝ. Беше разпечатал петте копия на плътна висококачествена хартия. След като ги изряза до правилни квадрати, той запечата пликовете с лицето ѝ като восъчен печат.

Тръгна на запад по Пост стрийт към Юниън Скуеър.

В сенките на безистените към магазините стояха хора и просеха. Това бяха хората на Хенри. Неговата клиентска база, просто запълваща дните, докато не дойде редът ѝ да попадне в сутерена на Хенри на Брайънт стрийт. Един от тях излезе от своя безистен и последва Кейлъб със смачкана рецепта за оксиконтин.

— Попълни я и ще си го разделим — предложи той в гърба на Кейлъб.

Кейлъб зави на юг по „Джонс“ и се спусна от хълма до кръстовището с „О’Фарел“. Там се намираше „Бърбън и клон“, но надписът на ъгъла беше обикновен осветен отвътре бял правоъгълник, издаден от стената на сградата:

Антисалон

<><><>

Лига

Клон Сан Франциско

от 1920

Резервацията му беше за единайсет. Реши да обиколи карето преки. Макар да не беше идвал тук, знаеше, че правилата са строги. Не можеш да звъниш на звънеца преди заявения час. Това го устройваше. Добре беше в търсенето му да има някакъв порядък. Редове и колони. Знаеше как да провежда такова търсене.

Петнайсет минути по-късно отново беше на ъгъла на „Джонс“ и „О’Фарел“. Натисна бутона на звънеца и погледна интеркома, монтиран в стената. Месинговата решетка бе покрита с патината на зелен оксид. Който и да беше на другия край, го накара да почака. Накрая в говорителя се разнесе белият шум на включена електронна верига.

— Парола?

— „Битер и ръж“ — отговори той.

Вратата се отвори с щракване. Кейлъб намери опипом пътя през тъмния коридор и попадна в основния салон на нелегалния бар. Когато влезе и видя обкования с медна ламарина таван, стърчащите рамене на стъкления полилей, осветяващи помещението като с горящи зъби, и сенките, скриващи останалата част от салона като под плътно кадифе, той разбра, че е попаднал където трябва. Тя можеше да се плъзга из мрака и да се материализира на стола до него така, както мъглата се намества в долините сред хълмовете, сгушва се там сред студените сенки и постепенно се втвърдява. Става осезаема реалност. Нещо, което може да се вкуси. Знаеше, че е била тук, с онази сигурност, с която бе усетил устните ѝ по чашата с абсент, когато докосна с пръсти ръба ѝ. Седна на бара и изчака реда си барманът да го обслужи.

— Да, сър?

— Искам „Мартин Милс“ и нека е двойно.

Това щеше да му струва двеста долара, ако изобщо имаха бутилка от него. Но смяташе, че ще привлече вниманието на бармана.

Така и стана.

Мъжът прокара ръка по предната страна на черната си вратовръзка и надолу по облечените в габардин копчета на жилетката си. След това се облегна странично на бара.

— Чисто?

Кейлъб кимна.

— Нещо към него?

— Чаша ледена вода.

Мъжът използва стълбичка, за да достигне до нишата в стената, където беше бутилката „Мартин Милс“. Наля го в старомодна чаша и я донесе с изпотената чаша вода. Кейлъб взе чашата с бърбъна и плъзна един от пликовете по плота. Пръстът му беше върху залепения върху гърба портрет.

— Тя идва тук понякога — каза той. — Дръж го зад бара, за да не го забравиш. Когато я видиш, дай ѝ го.

Мъжът се поколеба и Кейлъб избута плика по-близо до него.

— Какво е това? — осведоми се барманът, без да докосва плика.

— Трябва да я видя пак. Не знам името ѝ.

Мъжът изгледа плика продължително с ръце на бара. После го взе и го прибра. Кимна на Кейлъб и донесе бутилката. Наля един сантиметър в чашата на Кейлъб.

— Ще ти трябва.

— Знам го много добре.

Остана десетина минути в заведението, колкото да довърши питието си. Бърбънът беше гладък и чист… като слаб огън. Когато се надигна от стола, за да си тръгне, подпъхна под празната чаша три стодоларови банкноти. Можеше да си го позволи, поне засега. Освен това след няколко месеца щеше да дойде новото финансиране.

Разходи се, без да бърза, пеша до Юниън Скуеър, загърнат добре в палтото си, за да се защити от влажния вятър, като заобикаляше просяците, които пазеха местата си в безистените с разгънати кашони и парцаливи одеяла.

Към три часа след полунощ беше изминал петнайсет километра и бе раздал петте плика. Намери два банкомата и изтегли пари, за да има какво да оставя на барплотовете. Пи „Мартин Милс“ и старо шотландско малцово, а в последното заведение, в горния край на Норт Бийч, си поръча Berthe de Joux. В скрития в сутерен нелегален бар вместо каничка ледена вода му сервираха кристална тумбеста чаша, поддържана от сребърна статуетка на гола Венера. За да започне да капе водата, трябваше да завърти кран, странично в чашата.

Барманът не докосна последния плик, докато Кейлъб не го побутна още сантиметър по бара, за да разкрие ъгълчето на банкнотата под него.

Сега се спускаше по Пауъл стрийт, заслушан в тракането на колелата на трамвая по релсите в средата на улицата. По кръстовищата с водещите на изток улици, там, където мъглата се разкъсваше, можеше да види извитите гирлянди на светлините по Бей Бридж към остров Йерба Буена. Беше на двайсет преки от колата си, но трябваше да изгори с ходене погълнатия алкохол, за да може да кара.

7.

Кейлъб лежеше на дивана с мокра студена кърпа на очите, когато на вратата се позвъни. Седна и погледна часовника си: три следобед. В сряда следобед Бриджит преподаваше рисуване в Академията по изкуствата, значи не можеше да е тя. Разбира се, и той трябваше да е на работа. Така че ако и нейният живот се бе оказал толкова объркан, колкото неговия, може би сега отвън на вратата беше тя.

Звънецът иззвъня повторно.

— Идвам.

Захвърли кърпата на масичката за кафе и по пътя към фоайето погледна в дневната и кухнята. Къщата все още изглеждаше приемливо чиста. Откакто се бе прибрал в неделя следобед, Кейлъб прекара почти всичкото си време по барове или на работа и не се бе хранил у дома. Така че не бе имал време да внесе голям безпорядък. Но самият той не изглеждаше особено добре, което му беше ясно и без да се поглежда в огледалото. Беше заспал на дивана в пет сутринта, облечен в костюм. Два часа по-късно се бе надигнал за достатъчно дълго, за да остави на Андреа гласова поща, с която я уведомяваше, че ще дойде на работа едва в късния следобед. Ако изобщо го направи. После беше заспал мигновено с телефона в ръката.

Стигна до вратата и я отвори, без да поглежда през шпионката. Мъжът от другата страна на прага избърса капките дъжд по реверите на палтото си. Погледна Кейлъб и кимна.

— Потърсих ви първо в кабинета — каза той. — Но там ми казаха да дойда тук. Помните ли ме от неделя вечерта?

— Детектив Кенън — сети се Кейлъб.

— Инспектор Кенън — поправи го той. — От старата школа в Полицейското управление на Сан Франциско.

— Извинявайте.

Кенън погледна дясната страна на вратата и посочи с шапката в ръката си.

— Това ли е прозорецът, който сте разбили?

Кейлъб кимна.

— Приятелката ви върна ли се, или сте тук сам? — Той огледа измачкания костюм на Кейлъб, извадената над колана му риза и полузарасналите рани по пръстите му. Със сигурност можеше да се досети за отговора.

— Само аз съм. Какво става?

— Бих искал да ви задам няколко уточняващи въпроса и да се ориентирам кой е бил в бара онази нощ.

— Само въпроси?

— Нищо повече.

— Добре тогава.

Кейлъб не отвори повече вратата, отколкото вече беше открехната, и не отстъпи назад, за да пусне Кенън вътре. Кенън огледа площадката и погледна през рамото му към вътрешността на къщата.

— Ще бъде по-лесно, ако го направим вътре — предложи той.

На Кейлъб не му се искаше да го пуска. Когато отвори вратата, очите на детектива огледаха бързо лицето му, след което Кенън леко кимна, сякаш бе сложил отметка на последната точка в някакъв невидим списък. Той знаеше нещо за него или поне си мислеше, че знае. Може би най-лесният начин да го отпрати, беше да му даде каквото желае. А може би за подобно нещо нямаше лесен начин. Кейлъб отстъпи и отвори вратата докрай.

— Кафе или нещо друго?

Кафемашината беше на Бриджит, така че сега имаше празно място на плота между една от закачалките за ножове и тостера. Кейлъб запали газта под чайника и разрови в дълбините на бюфета, за да намери френската преса, която беше използвал, преди тя да се нанесе.

— Къде е Гарсия? — поинтересува се той.

— По друга задача. Но аз приключих със спешните неща и прецених, че е добре да се върна в началото. И да видя дали ако раздрусам дървото, от него няма да изпадне нещо различно от първия път.

Кенън седеше на едно от високите столчета, подпрял лакти на кухненския плот. Кейлъб седна срещу него. Когато чайникът засвири, той наля водата в пресата и след малко — след като притисна кафето към дъното — наля в двете чаши. Подаде едната на Кенън, като я плъзна по черния гранит.

— Благодаря. Ухае чудесно.

— Нямам представа какво друго мога да ви кажа — каза Кейлъб. — Вече съобщих всичко, което си спомних, когато разговаряхме в колата.

Кенън или не го чу, или не се интересуваше от току-що казаното. Огледа кухнята, плотовете и стените, завъртя се на столчето и погледна към трапезарията и през нея към отворената дневна.

След това се завъртя обратно към Кейлъб.

— Как е ръката? Оправя ли се?

Кейлъб погледна пръстите си.

— Добре е. Не ѝ обръщам голямо внимание.

— Снощи отново ли се прибрахте късно?

— Да.

— Това навик ли ви е, или започнахте, след като приятелката ви си тръгна?

— Мисля, че е нещо ново. След като Бриджит си тръгна, аз…

Но не можа да довърши изречението си. Нямаше как да го направи, без да каже на Кенън повече, отколкото иска. Погледна навън през прозореца на кухнята в мъглата, която се стелеше над перилата на верандата.

— Какво…? След като Бриджит си тръгна, какво…?

— Не знам. Не се справях добре.

— Секретарката ви ми каза, че тази седмица сте отивали на работа късно.

— Говорили сте с Андреа?

— Разбира се.

Кенън не каза повече. Взе чашата си, поднесе я под брадичката си и започна да вдъхва парите на кафето със затворени очи. След това отпи, остави обратно чашата на плота и я завъртя така, че да разгледа емблемата на нея.

— „Станфорд“, нали?

— Да.

— Студент или аспирант?

— Аспирант. Студент бях в Кал[10].

Кенън завъртя чашата така, че гербът на университета да гледа към Кейлъб.

— Това са добри учебни заведения — отбеляза Кенън. — Със сериозен подбор.

Кейлъб кимна.

— Беше ли проблем да влезете?

— Не.

Инспекторът погледна Кейлъб и сложи ръка върху кожената папка до себе си. Отвори корицата на сантиметър, погледна в нея и отново се фокусира на Кейлъб.

— Сега изследвате болката в КУСФ.

Кейлъб беше вдигнал чашата до устните си, но я върна обратно на плота. Част от кафето се изплиска през ръба.

— Изглежда доста сте си поговорили с Андреа.

— Не. Не я обвинявайте за нищо. Тя само ми каза, че тази седмица не сте се чувствали добре. Посъветва ме да ви потърся тук. Но аз ви проучих с Гугъл. Излезе ми една от статиите ви и я прочетох.

Кейлъб кимна. Нямаше проблем. Не беше виновна Андреа, че не е бил в кабинета си, когато е дошъл да го търси детектив по убийствата.

— Ако искате… имам резервни копия на списанието.

Кенън отхвърли предложението му с жест, после отново обгърна топлата чаша с длан и пръсти. В кухнята беше студено, защото всички гледащи на запад прозорци поемаха напорите на вятъра.

— Не можах да я разбера. Но темата ми се стори интересна. И все пак как някой би се заинтересувал от болката? Искам да кажа… трябва да има някаква предистория, нали?

Кейлъб не се сдържа и неволно отмести поглед от лицето на Кенън към пръстите му, които барабаняха по корицата на кожената папка. Искаше му се да посегне и да я вземе, да я разтвори и да види какво има в нея. Този човек беше отишъл в лабораторията му и бе разговарял със секретарката му. Сега проверяваше някакви подробности с Кейлъб, а нямаше никакво съмнение, че търсенето в интернет бе извадило повече от академични трудове и патенти. Кейлъб понечи да сплете пръсти, но се въздържа и не помръдна ръце. Нямаше да му бъде от полза да изглежда неспокоен.

— Няма такова нещо — каза той, загледан през прозореца. — Няма предистория или както там я наричате в полицията. Става дума за интересен химически или физиологически проблем. Нещо, в което съм добър.

— Как се прави това? — продължи да се интересува Кенън. — Изследвате кръв с масспектрометър, за да изчислите колко болка е изтърпял някой?

— Става дума за химически съединения. Когато човек бъде ранен, ендокринната му система реагира с адреналин, ендорфини и други. Повредените клетки отделят различни хистамини. Започва паракринна сигнализация — така се нарича междуклетъчната комуникация — с помощта на съединения като простагландин и тромбоксан. И куп други неща. Болката оставя маркери и аз ги проследявам. За да ги измеря количествено.

— И можеш да кажеш нещо от рода на: „По скалата от едно до десет този човек е страдал на ниво девет и половина“.

Кейлъб кимна.

— Това може да помогне на лекарите. Влиза пациент, оплаква се, че болката му е непоносима, иска наркотик — оксиконтин, морфин. А може да има нужда просто от аспирин. А бабата в другата стая е в непрестанна агония, но не иска да го каже.

— Не знам за докторите — каза Кенън. — Но полицаите и прокурорите биха се зарадвали много на това.

— Не разбирам как.

— Убийство, заслужаващо смъртно наказание. Викаме експерт за вещо лице и го оставяме да разкаже на съдебните заседатели колко е страдала жертвата. Би било като магически куршум за издаване на смъртни присъди.

— Не се бях замислял за това.

Кенън сви рамене.

— Аз пък мисля за такива неща — каза той. Отново вдигна чашата с кафе пред лицето си и вдъхна от нея, без да отпива. — Но болката не е единственото, с което се занимавате в момента.

— Имам няколко неща… съвсем други проекти.

Кенън остави чашата си.

— Видях и друга статия. За ДАРПА[11] и жабаря.

— Херпетолога[12]… доктор Рийз Джайлс.

— Сигурно е секретна тема да се занимаваш с токсини? Какво беше…

— Батрахотоксин[13].

— Да, батрахотоксин. Направо ти връзва езика. Но нали не го съхранявате у дома си?

Кейлъб се обърна и погледна през рамо, питайки се дали не е оставил кървави петна по кухненския под. Не видя такива. Обърна поглед обратно към Кенън, който го разглеждаше откровено изучаващо в очакване на отговор.

— Медианата на леталната доза е деветдесет микрограма… все едно няколко зрънца сол — каза Кейлъб. — И е достатъчно само да се докосне.

Той се пресегна, взе ръката на Кенън и я обърна върху плота с дланта на горе. Кенън стегна китката си, но не се опита да си издърпа ръката обратно. Погледна Кейлъб и му позволи да разгъне показалеца му върху гранита.

— Това тук е порязване от хартия, нали?

— Да.

Кейлъб освободи ръката му.

— Не е необходимо повече. Би изглеждало като инфаркт. Така че в отговор на въпроса ви… да, темата е секретна. В по-голямата си част. И не… не съхранявам никакво количество у дома. Каквото има, е в лабораторията. Описано, подписано и запечатано в сейф.

Кенън кимна, дръпна ръката си от плота, прокара палец по възглавничките на пръстите си, преди да избърше длани по реверите на палтото си. Кейлъб наля остатъка от кафето в чашата му и се загледа през прозореца в сиво-бялата мътилка навън.

Този град беше отлично място за момиче, което иска да остане невидяно. На дневна светлина беше скрит през половината време, потаен. Нощем, когато завали дъжд и уличните лампи хвърлят кехлибарено сияние, когато крачиш самотен по трамвайната линия, защото е три след полунощ и си пиян, когато спреш да си поемеш дъх на върха на хълм и зърнеш залива и черните му води да отразяват светлините на града като чаршаф, поръсен с натрошено стъкло, в тези моменти градът е като пейзаж от сънищата. Сън, в който тя се движи свободно като мъглата.

Кенън го наблюдаваше.

— Май имаше нещо, за което искахте да ме попитате — напомни му Кейлъб.

— Казахте, че може да сте в състояние да разпознаете другите в бара онази нощ, ако ви покажа снимки.

— Има снимки?

Кенън кимна и почука с пръст по кожената папка на плота до чашата му за кафе.

— Говорихме с всички бармани и направихме списък на редовните посетители. След това намерихме техни снимки. Открихме още няколко лица. Такива, които биха могли да познават жертвата.

— Не ми казвате, че това са хората, които наистина са били там онази нощ — уточни Кейлъб. — Това са само хора, които биха могли да са там.

— Така е.

Дори с това уточнение, Кейлъб усети тръпка на интерес. Посегна през плота и сложи ръка върху кожената папка.

— Може ли…?

— Ако обичате.

Кейлъб придърпа папката към себе си и я разтвори. Вътре имаше оранжев плик.

— Тук?

Кенън кимна и Кейлъб разпечата плика. Извади от него едносантиметров куп снимки, отпечатани на гланцирана хартия за мастиленоструен принтер. Прегледа набързо четиресетината снимки, като ги хвърляше в неподредена купчина. Снимките варираха от такива за шофьорски книжки до откровени лични снимки, извадени от интернет. Повечето от редовните посетители се оказаха мъже, а няколкото жени нямаха нищо общо с интересуващата го. Когато стигна до края, той прегледа снимките още веднъж, този път по-внимателно.

По средата отдели една от тях.

— Този… мисля… седеше в края на бара.

— Добре, някой друг?

— Не мисля. Бях доста пиян, когато влязох там.

— Първия път ги прегледахте доста набързо. Търсехте някого конкретно, може би?

Кейлъб усети кожата около очите му да се опъва. Когато вдигна поглед, видя, че Кенън го наблюдава внимателно.

— Имаше един плешив… той дойде, пи едно и си тръгна. Спомням си го и реших, че ще го позная веднага, това е.

— Това ли е?

— Никой друг ли не ви е споменал за него? За плешивия, искам да кажа?

Кенън само го гледаше в една от невъзмутимите си дълги паузи. Барманът със сигурност би си спомнил момичето, което си поръчваше абсент. Кенън със сигурност бе разговарял с него — в бара или в една от стаите за разпит в участъка. Така че ако Кенън още не знаеше за момичето, значи барманът не бе споменал за него. Имаше много причини, поради които един мъж да не иска да казва на полицията за момиче като нея. Или Кенън знаеше за момичето и сега искаше да види докъде е готов да стигне в лъжите си Кейлъб, за да го предпази. Но когато Кенън заговори отново, той смени рязко темата:

— Мадокс… това невинаги е било фамилното ви име, нали?

Кейлъб поклати глава.

— Майка ми се омъжи повторно, когато бях на четиринайсет. И смени фамилията си.

— А вие сменихте своята.

— Нещо такова.

Кенън кимна и допи кафето си. Избута празната си чаша по плота към Кейлъб. После стана и забарабани с пръсти, докато гледаше Кейлъб.

— Господин Мадокс… — каза накрая той. Събра снимките си и ги напъха обратно в плика. Сложи шапката си на главата. — Благодаря за кафето и за отделеното време.

След като Кенън си тръгна, Кейлъб остана на задната веранда половин час, подпрян на перилата от секвоя, като остави студената мъгла да го облъхва, докато костюмът му не подгизна. В нощта на раздялата с Бриджит всичко, което бе искал, беше да отиде на някое тихо място. На място, където да седне, да пие уиски и да си мисли за нея. Сякаш седенето на барстол и извикването на спомените за Бриджит и за прекараното с нея време можеше да върне нещо… всичко… обратно. Беше го обичала толкова много, толкова страстно, докато ръката ѝ не бе намерила чашата. Но ако бе имало нещо не наред, някаква пукнатина, която незнайно как се бе разширила миналата събота, той не го бе забелязал. И ето, сега бе излъгал два пъти детектива, който знаеше истинското му фамилно име. И помагаше на Хенри за нещо, до което изобщо не биваше да се докосва, понеже беше свидетел. Мислеше за Бриджит по-малко, отколкото за момичето, което бе видял за пет минути в полумрак.

Пет минути, които бяха завъртели мислите му в непрестанна вихрушка.

Ръката ѝ върху неговата китка. Шепотът ѝ, погалил ухото му. Голият ѝ гръб, очакващ докосването му. Копринената ѝ рокля, толкова ефирно тънка, че ако бе посегнала да разкопчае презрамката през шията си, ако я бе оставила да се свлече в краката ѝ, тя щеше да се разлее в локвичка там.

Беше като тъмна звезда, преминала над него. Затъмни всичко, което го бе насочвало, но не можеше да я види. Погледна към плетеницата от булеварди в полите на хълма. Улични лампи се включваха с примигване, макар още да нямаше четири часа следобед. Влезе вътре, съблече костюма си, взе си душ и се преоблече. Когато излезе в дневната, седна на дивана и взе телефона си.

Набра мобилния на Хенри.

— Просто исках да проверя какво става. Удобно ли е?

— Избрал си идеалния момент — увери го Хенри. — Тъкмо смятах да ти се обадя.

— Нещо се е случило?

Нещо изшумоля в слушалката от страната на Хенри. Кейлъб си го представяше как се оглежда в кабинета си, сложил ръка върху микрофона на телефона.

— Докараха нов — прошепна той накрая. — Преди малко.

Кейлъб мълчеше, загледан в огъня. Хенри продължи все така шепнешком:

— Тук за аутопсията ще се изсипе цяла тълпа — продължи да разказва той. — Инспектори от ПУСФ, някакви от шерифството на окръг Марин. Но ако можеш, ела към осем.

— Ще успея. Този новият… и той ли е като останалите?

— Така изглежда. Същите охлузвания на раменете. Още не е идентифициран, но е бил доста време във водата.

— Доста?

— Повече от осем седмици. Когато дойдеш, вземи хладилната кутия. И гледай да не си вечерял.

— Разбира се — каза Кейлъб. Помълча, припомняйки си за какво се обажда. — Онези, които ще дойдат за аутопсията, те същите ли са, които работят по другия случай?

— Да. Когато от лабораторията изпратят резултатите и те се окажат каквито очакваме да са, в ПУСФ ще откачат. Ще сформират работна група и ще отворят линия за информация. Но за момента тук има само двама инспектори.

— Добри ли са?

— Старшият, Кенън, е най-добрият в града. Не знам… може би и в щата. Той е на служба толкова отдавна, че е виждал всичко по два пъти. Не знам за новия му партньор, но щом работи с Кенън, трябва и той да е добър.

— Те знаят ли, че разговаряме в момента? — попита Кейлъб. Вдигна краката си на масичката за кафе и облегна главата си.

— Господи… не! Така и ще си остане. Не искам усложнения.

— Добре… добре. Тогава ще се видим някъде след осем.

Кейлъб паркира на няколко преки от Съдебната палата и подмина пеша пияниците, натръшкали се в безистените. Заобиколи неколцината устремени към автобусната спирка след вечерната сесия на изслушванията за пускане под гаранция. Пъхна хладилната кутия под мишница, извади телефона си и позвъни на Хенри.

— На половин пряка съм от теб. Тръгнаха ли си всички?

— Сам съм с мъртвеца — успокои го Хенри. — Ще те посрещна на задния вход.

Хенри затвори и Кейлъб прибра телефона в джоба си. Тръгна покрай телената ограда и спря до задния вход на Съдебната палата, скрит в сенките, където косо падащите струи на дъжда не можеха да го достигнат. Чудеше се дали Кенън и Гарсия работят тук. Може би имаха бюра в управлението в центъра на града. Но те вероятно щяха да влизат и излизат от сградата през цялото време — в крайна сметка труповете бяха тук.

Желязната врата се отвори и през нея на напукания асфалт се изля сноп светлина.

— Кейлъб…?

— Тук съм.

Ръкуваха се и Хенри му задържа вратата отворена, за да влезе. Не разговаряха, докато не слязоха в отделението на съдебния патолог. Влязоха в главната зала за аутопсии и се облякоха в банята.

— Наблегни на викса — предупреди го Хенри. — Или ще съжаляваш.

— Вече съжалявам.

Кейлъб бръкна с пръст в бурканчето и размаза топката по вътрешната страна на маската си. После избърса излишъка под ноздрите си. От ментоловите пари очите му се насълзиха. След като си нахлузи ръкавиците, Хенри го поведе към хладилната камера. Извади ключовете си и отвори чекмеджето до онова с последната жертва.

— Имаме предполагаема самоличност, но няма да я обявим, преди да бъде уведомено семейството — обясни той и погледна странично Кейлъб. — Знаеш ли как се идентифицира някой, престоял във водата осем седмици?

— Не… и съм сигурен, че не искам да научавам.

— Когато едно тяло бъде накиснато толкова дълго, кожата му се отпуска. Можеш да я срежеш на китката му и да обелиш ръката му с едно дръпване. Все едно сваляш ръкавица. Заедно с ноктите и така нататък. Завърташ я с дясната страна навън и пъхаш собствената си ръка в нея. Това изпъва набръчкването на мацерацията. Все едно си сложил ръкавица. Имаш мастило и сваляш отпечатъка. Както го правят в управлението, където издават шофьорските книжки.

— И ти си го направил?

— Това е стандартната процедура.

— Напомни ми повече да не ям нищо у вас. Освен ако не е сготвено от Вики.

— Бях с ръкавици.

— Да… два чифта.

Хенри отвори вратата и изтегли чекмеджето с трупа по релсите. Тялото бе покрито с чаршаф. Изглеждаше на едър мъж. Тежеше поне 30 килограма повече от Кейлъб.

— Вече съм ти подготвил пробите… направих два комплекта — за теб и за Марси. Но сметнах, че ще искаш да видиш това… — И Хенри дръпна чаршафа.

8.

— Мили боже — каза Кейлъб, — това…

Той се извърна и притисна хирургическата маска по-плътно към лицето си.

— Какво?

— Това… — и той махна с ръка към трупа, но не успя да довърши. Пое няколко пробни плитки вдишвания и опита пак: — Това… нормално ли е?

Хенри кимна.

— Адипоцир. Нарича се и трупен восък. Ако потопиш тяло в дълбока студена вода за месец, ще се случи каквото виждаш. Проникват бактерии и хидролизират мазнините. Превръщат ги в сапун. Рязането през стомаха на този човек беше като да работя върху пръчка слонова кост. Помниш ли скаутските лагери? Когато резбовахме върху сапун?

Кейлъб кимна, продължавайки да притиска маската върху лицето си с пръстите на лявата си ръка.

— Същата работа — подхвърли Хенри. — Но мирише по-гадно.

Трупът изглеждаше като експонат от музея „Мадам Тюсо“ — беше подут, в плътта имаше дълбоки врязвания, отиващи навътре до гръдния кош, превърнал се в основен обект на интереса на малки акули и ракообразни. Но осапуняването го бе направило твърд и жълтеникав, така че сега приличаше на восъчна скулптура. Гледката беше гротескна, но беше толкова отвъд всичко, което Кейлъб бе виждал, че му се струваше нереална. Той погледна дясната ръка на тялото. Кожата на дланта липсваше и някакви сиво-розови мускули висяха залепнали за белите кости.

Кейлъб отстрани с примигване ментоловите сълзи и преглътна.

— Не искаше ли да ми покажеш нещо? — напомни той.

— Да… виж това.

Хенри сложи показалеца и средния си пръст върху шията на мъртвеца, сякаш искаше да провери има ли пулс в югуларната му вена. Там в кожата се забелязваха две червени дупки, разделени от около два сантиметра. Всяка беше с диаметъра на гумичка за изтриване към молив.

— Проклет да съм… — прошепна Кейлъб. — Изглеждат като…

— Кожни следи от ток.

— Какво?

— Следи от електрически ток. От тейзър.

Кейлъб се наведе и ги разгледа по-внимателно. Задържа дъх и стисна със сила устни под маската, за да не проникне нищо. Дупките не бяха дълбоки. Изглеждаха като пробити, но отблизо се виждаше, че са тънки охлузвания. Кожно изгаряне.

— Да — каза той, след като се изправи и отдалечи на успокоително разстояние от трупа. — Звучи логично. Нещо друго, което искаш да ми покажеш?

— Ела от тази страна.

Кейлъб заобиколи около края на чекмеджето с трупа. През все още отворената камера лъхаше леден въздух, а в краката им вече имаше разтопена локвичка. Той застана на хлъзгавите плочки до Хенри.

— Виж това — каза Хенри. Докосваше другата страна на шията на мъртвеца.

— Следа от игла?

— Така мисля — потвърди Хенри. — Според мен я виждаме заради адипоцира. Когато мазнината се втвърди във восък, това запазва отвора на иглата… дори го разширява.

Хенри взе чаршафа и покри отново трупа с него, след което избута чекмеджето в камерата. Затвори вратата и я заключи.

— Да се измием и да седнем за минута в кабинета ми. Вземи хладилната кутия, защото ще ти дам пробите.

Кабинетът на Хенри беше хубав, но все пак се намираше в сутерена на обществена сграда. И в морга. Кейлъб седна на изтъркания кожен диван и погледна дипломите на стената зад бюрото на Хенри. Бяха следвали в Кал заедно, но след това Хенри бе поел на изток, за да следва медицина[14], а Кейлъб бе тръгнал на запад, от другата страна на Залива, в преследване на докторска степен. Хенри затвори вратата, заобиколи бюрото си и седна на стола си. Имаше чифт настолни лампи „Тифани“, които изглеждаха абсурдно в бетонния подземен кабинет. Включи ги и изгаси флуоресцентното осветление на тавана с щракване на ключ на стената зад компютърния монитор.

Петсантиметрова хлебарка пълзеше по кабелния канал, фиксиран към стената точно под тавана. Кейлъб я гледаше.

— Питие?

— Господи, разбира се — съгласи се веднага той и свали поглед от насекомото.

Беше си измил лицето двукратно в банята, но продължаваше да усеща миризмата на ментола дълбоко в носа си. Виксът не бе могъл да маскира всичко, така че дори сега, вече на дивана, той все още долавяше каналната воня на моргата.

Хенри се наведе напред и отвори едно от ниските чекмеджета на бюрото си. На задната стена хлебарката се подхлъзна, падна на рамката на дипломата на Хенри от Йейл, изпълзя обратно до кабелния канал и упорито продължи нагоре. Хенри извади две опушени тумбести чаши и бутилка „Джим Бийм“.

— Поддържаш нивото, виждам — отбеляза Кейлъб.

Хенри бе започнал да развива капачката на бутилката, но спря и вдигна поглед.

— Тази сутрин направих аутопсия на десетгодишно момиче. Разполагах само с главата ѝ. Но трябваше да мина през процедурата и да напиша доклад. Причина за смъртта? Как, по дяволите, бих могъл да знам? Та нали имам само главата ѝ. Марси взе проби, но аз нямам представа справя ли се тя с работата, или само имитира. Та когато идвам тук и си наливам питие… това поддържане на нивото ли е? Не знам? Дори не знам дали ми пука.

— За мен двойно — предупреди Кейлъб.

Хенри се усмихна тънко, по онзи толерантен начин, който бе характерен за него.

— Все същият Кейлъб. Има, значи, нещо, на което мога да разчитам.

Той наля питиетата и подаде едната чаша на Кейлъб. Пресегна се през бюрото и двамата се чукнаха. Кейлъб отпи от бърбъна и издуха топлината му през носа си. Цветните лампиони хвърляха по стените шарка, която подчертаваше влажните петна по тях. Някой от предишните обитатели на този кабинет беше скрил най-лошите с литография на Рене Магрит[15] в рамка. Измамността на образите. Кейлъб я изгледа — лулата и френския текст под нея[16] — и затвори очи. Облегна се на дивана, без да изпуска чашата в ръката си.

— Шията на първия, когото гледахме, беше разкъсана — напомни той.

— Работа на раците.

— Искам да кажа, че ако и при него е имало следи от електрошоков пистолет, е нямало как да ги видиш, нали така?

— Така е. И при другите шест всичко е разкъсано. Раци. Можело е да има следи, но са безвъзвратно заличени.

— Добре. Същото и за следите от спринцовка?

— Да.

— Къде са намерили днешния?

— Като предишния — под Голдън Гейт по време на отлив.

— И се е лашкал из залива осем седмици, преди някой да го забележи?

— Със сигурност не е бил на повърхността през повечето време. Когато едно тяло попадне във водата, то потъва — не започва да плава, преди разлагането да го напомпа с достатъчно газове, за да добие положителна плаваемост. Това може да отнеме от часове до дни. Но при този имаме следи по гърба. Вдлъбнатини… Приличат на големи шестостенни гайки с три-четири сантиметра диагонал, измерен между две плоски страни.

Кейлъб отвори очи и вдигна глава.

— Мислиш, че е бил подпрян на нещо?

Хенри кимна и отпи от бърбъна си.

— Носело го е течение, предполагам някакво дънно течение, и той се е блъскал в разни неща — обясни Хенри. — Останал е така осем, може би десет седмици. Но през последните два дни нещо го е откачило. Изплавал е и го е понесъл отливът.

— А защо раците не са го оглозгали като другите?

— Това не знам.

— Тъканните проби, които си ми приготвил, включват ли кожа?

— Да.

Кейлъб отново затвори очи и пак облегна глава на възглавницата под врата си.

— Какво мислиш? — поинтересува се Хенри.

Но Кейлъб само поклати глава. Още не знаеше… беше само догадка.

Паркира в гаража си към полунощ, след като остави пробите в лабораторията. Беше започнал първите изследвания, после отдели един час да прегледа имейлите си. Вече беше в къщата и продължаваше да гледа сенките. Вслушваше се. Разнесе се леко изскърцване, сякаш някой плъзга крака по дюшемето в някоя от стаите. Звукът се разнесе отново и този път като че ли идеше от друго място. После се възцари пълна тишина.

— Бриджит?

Изчака, но не получи отговор. Разбира се, че тя не беше тук. Просто къщата се наместваше на пилоните си. Това ставаше през цялото време, но само нощем бе достатъчно тихо, за да се чува. Кейлъб мина по коридора до дневната, запали осветлението и огъня в газовата камина. Сърцето му бе трепнало за миг, когато си помисли, че Бриджит е у дома, но сега вече усещаше, че му се приспива. Беше гладен, но не си представяше усилието да намери нещо за ядене, да сложи храна в устата си и да я дъвче. Отпусна се тежко на дивана, изу обувките си, изрита ги встрани и подпря крака на облегалката.

В този момент телефонът иззвъня.

Извади го от джоба си и погледна дисплея. Номерът беше от Сан Франциско, но без име към него. Вероятно от автомат. Плъзна пръст по екрана и го вдигна на ухото си.

— Кейлъб на телефона.

Тишината продължи секунда. Изведнъж той разбра какво ще чуе. Цялото му тяло се напрегна. Светът под него се превърна в лист хартия, опънат върху барабан. Най-малкото грешно движение и всяка опора щеше да се скъса. Затвори очи и замря, все едно вече беше заспал.

— Кейлъб — каза тя.

Гласът ѝ бе както го помнеше от „Къщата на щитовете“ — шепот, прохладен като нощен повей, с неопределим акцент. На втората сричка на името му езикът ѝ леко беше докоснал вътрешната страна на горните ѝ зъби, след което тя бе затворила звука с устни като издухана въздушна целувка.

Не проговори, защото не можеше. Беше го смразила само с шепот.

Не ѝ отговори, тя продължи без подкана:

— Онова, което си направил, беше възможно най-красивото нещо. Никой никога не е правил нещо подобно за мен.

Той се изтърколи от дивана и пропълзя на колене до каменния перваз около камината. Наведе се към пламъците, за да усеща светлината и топлината им.

— Исках да те намеря — обясни.

— Защото искаш да научиш името ми?

— Да.

— Да ти го кажа ли сега?

— Моля те — прошепна Кейлъб.

— Емелин.

— Емелин — повтори той. Звукът премина на три нежни вълни, които го обляха. — Къде си?

— Не е важно къде съм сега. По-важно е къде ще бъда в три след полунощ. Ще дойдеш ли да се видим?

— Да… Господи, да.

— Добре. Ела в „Спондюликс“. Знам, че няма да закъснееш. Но и не идвай нито минута по-рано.

— Ще дойда.

— Не преди три.

Понечи да ѝ отговори, но нея вече я нямаше.

Взе душ и се преоблече в чист костюм, но беше едва дванайсет и половина. Бяха изтекли девет часа, откакто бе говорил с Кенън, но това можеше да бъде преди десет години или на друг континент. Същото се отнасяше и за Хенри в моргата, и за прибирането му у дома и мига надежда, че Бриджит се е прибрала.

Емелин, помисли си той.

И само мисълта бе достатъчна да я помирише. Задържа усещането за момент. Беше като влизане в среднощна градина. Представи си лоницера, висяща на решетка, с листца и бели цветове, поръсени с капки студен дъжд. Овладя се и погледна към компютъра си.

„Спондюликс“ се намираше на няколко преки от катедралата „Грейс“ в уличка, излизаща на Пауъл стрийт. Но не можа да намери нищо за него освен точка на картата, интернет не знаеше нищо повече. Нямаше значение. Тя бе избрала това място и щеше да бъде там. Значи заведението беше правилното, каквото и да беше.

Имаше над два часа, за да пропътува десет километра. Но колкото и изтощен да се чувстваше след съботата, сега кипеше от енергия, която не му позволяваше да седи у дома. Взе ключовете и палтото си и излезе в гаража. Спусна се по хълма и мина през Инър Сънсет[17], чиито улици бяха пусти. В прозорците на някои от къщите се виждаха коледни елхи, а по перилата на балконите и под улуците им бяха окачени гирлянди с електрически лампички. Докато пресичаше парка, отново заръмя и той пое надолу по „Гиъри“ в бавния ритъм на чистачките. Климатикът бе започнал да духа топъл въздух, когато паркира пред „При Мел“ в един сутринта. Изгаси двигателя и остана да седи загледан в сините и бели неонови светлини по фасадата на закусвалнята. За първи път от събота вечерта не само беше гладен, но и знаеше, че ще може да яде.

Свърши омлета си и чакаше сервитьорката да му долее кафе, когато телефонът му иззвъня. Извади го от джоба си и погледна дисплея, очаквайки да види друг номер на телефонен автомат.

Но беше Бриджит.

Два сутринта и беше Бриджит! Прокара пръст по екрана и заслони уста с лявата си ръка.

— Кейлъб.

— Къде си?

— Навън. Късна вечеря. А ти къде си?

— У дома… твоя дом. Отвън съм. Дойдох да ти оставя нещо. Нещо, което направих. Но гаражната врата беше отворена, колата ти я нямаше и видях, че предният прозорец е разбит. Разтревожих се.

Кейлъб се облегна странично и притисна телефона по-силно към ухото си, докато сервитьорката се пресегна от другата страна на масата и му доля кафе. Срещна погледа ѝ и кимна. После прошепна в ръката си:

— Май забравих да заключа гаража. Бях… зает. При Хенри стават някои неща и ходих при него. И после в лабораторията.

— Добре ли си? Кейлъб…?

— Да.

— Хубаво — каза тя. Представяше си я как стои в алеята за коли, подпряна на вратата на волвото си. Загледана в счупения и закован с дъска прозорец, питаща се дали ѝ казва цялата истина.

Можеше да ѝ каже да влезе и да го изчака. Да ѝ обясни, че е в „При Мел“ и че може да се върне за десет минути. Беше на път да го стори, но замълча. След малко Бриджит наруши тишината. Винаги го правеше — поемаше въздух, навеждаше глава и се приближаваше до него.

— Както и да е… Имам нещо за теб — каза тя. — Щях да ти го оставя на прага и да го намериш сутринта, когато излезеш да си вземеш вестника. Но ти не си прибирал вестниците… видях ги на купчина. Така че го сложих в гаража с документите. И ще затворя вратата вместо теб.

— Добре. Благодаря.

— Нищо важно. Искам да кажа, че… не, не е истина. Нещо важно е. Работих върху него известно време. От… нали се сещаш… случилото се в събота. Защото знам как се чувстваш. Знаех, че ще ти хареса да… седиш и да го гледаш. И когато го завърших, ми се прииска да го имаш. Може би утре, след като го погледаш, можем да опитаме да поговорим.

— Добре.

— Ти ме попита нещо тогава, точно преди да ти затворя…

— Недей — каза той може би твърде бързо. Не искаше да знае. Не сега.

— Но…

— Всичко е наред, Бриджит. Забравѝ. Става ли?

— Добре — съгласи се тя. — Но, Кейлъб…?

— Да?

В паузата той усети раздвижване на пода, сякаш някакъв разлом се бе събудил.

— Наистина съжалявам, че хвърлих чашата — каза тя. — Не трябваше да го правя. Имах право да се ядосам. Още имам правото да се ядосвам. Но не трябваше да постъпвам така.

— Всичко е наред — увери я той.

— Не, не е. Нищо не е наред. Нито това, което направи ти, нито каквото направих аз. Но моля те, нека поговорим на сутринта, а? Или следобед?

— Добре.

— Хубаво — каза тя.

Отново се възцари тишина и отново тя първа я наруши. Мразеше се, задето я принуждава първа да протегне ръка. Когато заговори, гласът ѝ беше просълзен топъл шепот.

— Довиждане, Кейлъб. Обичам те.

И побърза да затвори, сякаш не искаше да знае как ще реагира той.

9.

С половин час време за убиване, той паркира на Тейлър стрийт в основата на четирите реда стълби, спускащи се от главния вход на катедралата „Грейс“. Слезе от колата, заключи я, качи се до средата на мокрите стълби и спря загледан в тъмния, разлистен като цвят стъклопис. Започна бавно да обикаля катедралата и да наблюдава сенките на контрафорсите и слабия отблясък от излъсканите бронзови фризове на вратите в стил Гиберти[18], водещи към кръщелнята. Това беше църквата на семейството на Бриджит и тя идваше тук от малка. Когато родителите ѝ емигрирали от Франция, избрали „Грейс“ понеже им напомняла за „Нотр Дам“… нищо че не беше римокатолическа. За тях от значение била само сградата. Сега прахът им почиваше в колумбария[19]. Кейлъб зави на ъгъла, влезе в по-дълбоките сенки под оголените клони на яворовите дървета и пое нагоре по хълма зад църковното училище.

За Бриджит тази сграда беше като остров във времето, който събира в едно минало и бъдеще. Тя можеше да стои в нефа и да си спомня как бе дошла тук в рокличката си за първото си причастие, знаейки — и тогава, и сега — че един ден ще застане пак за друг ритуал. Сякаш трите потока време се сплитаха тук в общата им връзка с точно това място. Беше довела Кейлъб и го бе разходила из храма, обяснявайки му всичко това.

А той беше направил каквото бе направил, без да го сподели с нея месеци наред.

И сега, след двайсет минути, щеше да направи онова, за което беше дошъл. Наведе глава, зави на следващия ъгъл и тръгна бавно на изток по Сакраменто стрийт. Когато завърши обиколката, провери колата си и още веднъж вдигна поглед към розетката на стъклописа. После се обърна и се спусна по Калифорния стрийт. Към „Спондюликс“… към Емелин.

Преди няколко нощи бе подминал тази уличка, без дори да я забележи. Беше твърде пиян, за да вижда друго освен краката си по тротоара. Но дори и сега, трезвен и след като бе направил справка с картата, едва не я пропусна пак — беше толкова тясна. Застана на входа на уличката с гръб към Пауъл стрийт и се вгледа.

На трийсетина метра по-напред една паркирана кола задръстваше цялото пространство между сградите. По-малко от сантиметър делеше страната откъм пасажера и тухлената стена на съседната сграда. От страната на шофьора имаше достатъчно място някой да открехне вратата и може би някак да се измъкне навън. Цветът ѝ бе неразличим в сенките, но според него това беше същото призрачно сиво купе, което бе видял да минава покрай „Грейс“ в дъжда и мъглата на неделната вечер. Колата беше паркирана с предницата навън. Погледна хромираните фарове и видя на предния капак сребърна статуетка. Беше твърде тъмно, за да е сигурен, но му се стори, че багажникът е отворен.

„Спондюликс“ — ако изобщо съществуваше — трябваше да се намира някъде в уличката, зад колата. Погледна часовника си — още не беше станало три, а тя специално бе настояла — не биваше да закъснява, но не можеше и да идва по-рано.

Пъхна ръце в джобовете си и тръгна надолу по Пауъл стрийт. Зави наляво по „Пайн“, обиколи карето, задържа се в островчетата светлина, създавани от мраморните колони на фасадата на „Риц-Карлтън“, провери пак колко е часът на телефона си и го изключи.

Когато завърши обиколката и се върна в началото на уличката, беше три и пет. Спря се. Сивото купе го нямаше. Пътят по уличката вече не беше блокиран.

— Здрасти, Кейлъб.

Обърна се и я видя. На три метра от него на „Пауъл“, в тъмния безистен на затворена закусвалня. Беше минал покрай нея, без да я забележи, защото вниманието му бе съсредоточено върху уличката.

— Емелин…

Беше в черна рокля без презрамки и без ръкави, но носеше черни копринени ръкавици, които стигаха над лактите ѝ. Косата ѝ беше тъмна като вулканично стъкло, падаше свободно върху раменете ѝ, извиваше се навътре под брадичката ѝ и над гръдната кост, като обхващаше като в рамка лицето ѝ. Светлината на уличните лампи блестеше във фините капчици дъжд, уловени в косата ѝ.

— Да ти покажа ли пътя?

— Моля.

Тя дойде при него и прехвърли черната си чантичка без дръжка от дясната в лявата си ръка, за да може да го хване за ръка. Нямаше нищо свенливо в това докосване. Тялото ѝ се притискаше в неговото и поради това, и заради походката ѝ, докато навлизаха в уличката, той можеше да усети извивката ѝ от рамото до ханша.

— Пристигнахме — обяви тя.

Стояха под малък брезентов навес над боядисана дървена врата. Монтирани във вратата месингови букви може би изписваха СПОНДЮЛИКС. Беше твърде тъмно, за да е сигурен. От двете страни на вратата имаше газови лампи, но не бяха запалени. Единствената светлина тук идваше от уличното осветление по „Пауъл“, а те бяха на значително разстояние от нея.

— Отворено ли е? — попита Кейлъб.

— Да, за нас.

Сложи скритата си в ръкавица ръка върху дръжката и леко я бутна навътре. Тя се разтвори и Кейлъб се озова пред водещо надолу стълбище. Каквото и да представляваше „Спондюликс“, беше ясно, че заведението е подземно. В дъното на стълбището се забелязваше потрепкващата светлина на свещи.

— Върви — подкани го тя шепнешком, — аз ще затворя вратата.

Пусна ръката на Кейлъб и той усети пръстите ѝ да преминават по долната част на гърба му. Слезе четири стъпала и я чу да се движи зад него — затвори вратата, така че стана тъмно, с изключение на светлината на свещите долу. Чу я да избутва резето, а след това се разнесе издрънчаването на ключове. После прекрасният нощен аромат на парфюма ѝ го облъхна отзад, защото и тя бе слязла по четирите разделящи ги стъпала. Сложи ръце върху раменете му и ги намести върху ключиците му.

— Върви — подкани го тя, — всичко е наред.

Стълбището беше прекалено тясно, за да слизат един до друг, но тя остана почти прилепена до гърба му, докато не стигнаха до края му. По-нататък коридорът леко се разширяваше и тя пак се озова редом с него, хвана го за ръка и го поведе напред през сводест вход в бара.

Единственият салон на бара беше като кутия за бижута: изящно замислен, мебелиран в червено и черно кадифе. Блестящ. И напълно празен. Подът от абанос беше прясно избърсан и по него още личаха водните следи на мопа. В единия от ъглите имаше кабинетен роял на малка повдигната сцена. Две вотивни свещи блещукаха в единия край на бара. Половин дузина бяха оставени на масата в най-голямото ъглово сепаре и комбинираната им светлина се отразяваше във висящите кристални капки на незапалените полилеи. Тя го поведе към масата със свещите. Там ги чакаше наполовина пълна бутилка Berthe de Joux заедно с каничка ледена вода и чифт издути чаши, вече покрити с лъжички с прорези. На малко сребърно подносче имаше купчинка грижливо подредени бучки захар.

— Ще направиш ли питиетата? — попита го тя.

— Да.

— Помниш ли как?

— Помня. Може да се каже, че го изучих в подробности. Докато те търсех.

Тя се усмихна и пусна ръката му. Плъзна се в сепарето и потупа по кадифената седалка до себе си.

— Сигурно си премръзнала — загрижено каза той. — Да ти дам палтото си?

— Би ли го направил?

Тя се наведе напред, към масата, и му позволи да я наметне с палтото си през раменете. Не вкара ръцете си в ръкавите, а вместо това посегна отвътре и придърпа реверите така, че то ѝ стоеше като пелерина.

— Благодаря.

— Няма нищо — каза той и огледа празния бар. — Твое ли е това място?

— Не.

— Да не си управителят?

— Не, не работя тук — отговори тя. — Всичко е наред, Кейлъб, уверявам те.

— Добре.

Тя пак потупа по седалката до себе си и този път той седна. Тя се премести плътно до него и отпусна буза на рамото му.

— Налей.

Той посегна към бутилката и я отпуши. Наля по унция във всяка чаша, запуши отново бутилката и я остави. Сложи бучки захар в лъжичките, взе каничката и започна да налива ледена вода по начина, по който го бе научила в „Къщата на щитовете“ — отвисоко и бавно.

— Радвам се, че ме намери — каза тя, без да вдига главата си от рамото му. — Бих искала да сме приятели. Нямам други. Можеш ли да повярваш?

Той спря да налива второто питие и я погледна.

— Не — каза, — не вярвам.

— Е, истина е — увери го тя. — Довърши и втората. Ще вдигнем тост.

Когато и втората бучка захар се разтопи и премина през прорезите на лъжичката в абсента под нея, той разбърка двете питиета и остави лъжичките встрани на предвидливо донесената чинийка. Емелин се изправи и се отмести малко встрани по кадифената пейка, за да може да вдигне чашата си и да се обърне към него. Той посегна да докосне ръба на своята чаша с нейната, но тя я издърпа назад и каза:

— А сега тостът. Това е обещание. Две обещания. Ако аз ти стана приятел, обещавам никога да не те излъжа. И никога да не те нараня. Вярваш ли ми?

— Да.

— А ти? Ще ми обещаеш ли и ти същите две неща?

— Да.

— Обещаваш ли ми?

— Да.

— Добре тогава.

Тя се пресегна към него и тежките им кристални чаши се докоснаха. После тя поднесе своята към устните си, затвори очи и отпи от абсента. Той направи същото. Беше такава смес от взаимно противоречиви усещания, че се почувства като балансьор върху въже. Горчивината на пелина и седефчето се докосваха със сладостта на захарта и анасона, а студът на водата уравновесяваше горещината на алкохола. Тя остави чашата си на масата и остана за малко с все така затворени очи. После го погледна.

— Обещах ти да не те лъжа, но това не означава, че ще отговоря на всеки твой въпрос. Но ако ти отговоря, ще бъде истината. Разбираш ли ме?

— Мисля, че да.

— Добре. — Тя вдигна чашата и довърши питието си. — Изпий и твоето и ще повторим. Не искаш ли още едно?

— Да.

Той вдигна чашата си, завъртя абсента в нея и вдъхна изпаренията му.

— Дълго ли ти отне? Рисунката, имам предвид.

Той кимна и отпи от абсента. Очите ѝ следваха пръстите на дясната му ръка. Белезите бяха почти зараснали. Когато остави чашата си на масата, тя взе ръката му и с пръсти натисна неговите върху черната покривка. Докосна с връхчетата им ръбовете на раните. Беше направила нещо подобно с челото му в „Къщата на щитовете“ и беше белязала с кръвта му пръста си само минута-две след като се бяха видели.

— Нямаше ги преди.

— Да.

— Трябва да си внимателен, Кейлъб.

— Ще бъда.

Тя мушна една от ръцете си под неговата, след което сложи другата отгоре, така че сега пристискаше пръстите му от двете страни с хладната коприна на ръкавиците си.

— Защо не ме попиташ нещо? Знам, че искаш. Имаш много въпроси…

Наистина имаше толкова много въпроси, че не знаеше кой да е първи. Не можеше дори да започне да осмисля ефекта, който тя имаше над него. Беше като един от случаите на Хенри — плетеница от взаимосвързани компоненти и сили, толкова сложни, че му трябваше седмица работа в лабораторията, за да разбере кое какво е. Доизпи абсента си и наля отново в двете чаши. Постави върху тях специалните лъжички, сложи в тях бучки захар и започна да налива вода в чашата на Емелин.

— Това не е тест, Кейлъб. Можеш да ме попиташ нещо.

— Добре.

— Наливай бавно — напомни му тя. Премести едната си ръка върху дясното му коляно. — Така е добре…

— Каза ми, че нямаш приятели. Защо е така?

Тя свали ръката си от коляното му, мушна двете си ръце под палтото му и те вече не се виждаха. Придърпа палтото по-плътно около раменете си.

— Невинаги е било така. Имах един… приятел, нали ме разбираш? Мъж. Пътувахме заедно… от едно място на друго. Той ме отгледа, но не ми беше баща. Когато пораснах достатъчно, ние…

Тя спря и го погледна. Когато примигна, той забеляза малахитовите сенки за очи, които бе използвала.

— Но не се налага да ти казвам всичко, нали така?

— Не — съгласи се той. — Освен ако искаш.

Кейлъб най-после наля водата в нейния абсент и премести каничката, за да може да налее в своя. Вече усещаше първото питие да навлиза в него, да се смесва с кръвта му и да се събужда за живот там. Втората чаша щеше да бъде дори още по-добра, щеше да обвие кожата му, както го обвиваха парфюмът и докосването на бузата ѝ до рамото му. И понасяха…

Понеже тя не каза друго, той зададе нов въпрос:

— И какво се случи с него?

— Една нощ си замина. Беше нормално. Когато той излизаше, аз трябваше да го чакам. Такова беше правилото от детските ми години: трябваше да остана там, където бяхме спали — в мотела, в апартамента… В началото, преди да имаме повече пари, понякога трябваше да спя в колата, паркирана в някоя горичка. Но последния път, когато излезе, той не се върна. Чаках го седмица. И после направих онова, което винаги бяхме правили.

— И то беше…?

— Да продължа.

Когато той приключи с приготвянето на двата абсента, тя извади ръка изпод палтото му и взе чашата си за дръжката. Докосна ръба до този на неговата чаша — разнесе се нежен звън на кристал — и отпи на екс цялото съдържание.

— И преди колко време беше това? — продължи да я разпитва Кейлъб.

— Преди месец… може би два — отговори тя. И го погледна. — Мисля, че той е мъртъв.

Кейлъб погледна през чашата си към пламъка на една от запалените свещи. Абсентът затъмняваше огънчето и го оцветяваше в зелено. Взе чашата си и също като нея я изпи на екс.

— Ти мислиш, че това е лошо — забеляза тя. — Безпокои те.

Той я погледна в лицето — големите ѝ зелени очи улавяха светлината на свещите, но едновременно с това и сенките на този празен, затворен бар. Беше ѝ обещал да не я лъже. Затова кимна.

— Да… това е… не знам какво да мисля. За тези неща, искам да кажа.

— Можеш да си тръгнеш, ако желаеш. Няма да ти се разсърдя.

— Не, не искам да си тръгвам!

— Добре — каза тя. Отново отпусна бузата си върху рамото му. Лявата ѝ ръка лежеше свита в юмрук в скута ѝ, а дясната беше върху крака му, зад коляното. — Има още едно нещо, което трябва да направя, преди да си тръгнем оттук. Искам да ти дам нещо, за да бъдем квит. Ти ми даде рисунката. Но аз не мога да рисувам като теб. Така че направи ни още по един Berthe de Joux. Мисля, че ще имам нужда от трети, за да го направя както трябва.

Той взе бутилката и я отпуши с влажен звук.

— Тези ги налей, все едно че сме си у дома — каза му тя. Бузата ѝ все още беше на рамото му. — Сякаш не сме в бар, а сме у дома… дом, в който винаги можем да се приберем и се готвим да си легнем. И това е последното питие.

И той го наля точно така, като бавно напълни чашите, докато нивото на абсента се качи над най-изпъкналата част, което със сигурност беше пълни две унции. Сложи кубчетата захар в лъжичките с твърда ръка и ясно съзнание, прочистено от вече погълнатия алкохол. Емелин се отдръпна от него и взе своята чаша, когато той приключи с подготовката. Имаше още много въпроси, но моментът не бе подходящ. Тя беше толкова прекрасна, че когато тази нощ приключеше и той се прибереше у дома сам, щеше да легне на дивана със затворени очи и да я вижда в съзнанието си каквато бе в точно този миг. Миг, който не искаше да разваля с въпроси. Тя вдигна чашата до устните си, отпи, срещна погледа му и се усмихна с половин уста.

— Стани, Кейлъб — каза тя. — За да мога да изляза.

Той се плъзна навън от сепарето и се изправи в края на масата над светлината и димната горещина на свещите. Емелин остави чашата си на масата и вдигна дясната си ръка пред устата си. Захапа връхчето на ръкавицата и задържа коприната между зъбите си, докато изхлузваше ръката си навън. Сложи ръкавицата на масата и повтори същото и с лявата си ръка. Погледна го и видя, че я наблюдава.

— Не мога да свиря с ръкавици — обясни тя. Стана и остави ръкавиците си на масата. Взе питието си и пак погледна Кейлъб. — Донеси една свещ… ще ми трябва малко светлина.

Той взе топлата стъклена купичка на една от свещите. Емелин го хвана за ръката и го поведе по махагоновия под към малката сцена. Там пусна ръката му, качи се на леко издигнатата платформа, избута столчето назад и седна зад клавишите с едно плавно движение на коприна и сенки. Остави чашата си върху тясната полица за партитурата над клавиатурата.

— Ела да ми светиш — каза тя. — Застани встрани, за да не хвърляш сянка.

Първите две ноти изсвири, докато той още заобикаляше табуретката. Докосваше клавишите толкова леко, че той чуваше допира на филца на чукчетата по струните, за да угасят трептенията им. Можеше да чуе лекото изскърцване на десния педал под крака ѝ. Тези първи няколко ноти бяха като поръсване на дъжд по гледащ към морето прозорец. Топли и интимни.

Разпозна мелодията в мига, в който тя започна да пее.

Гласът ѝ бе като шепот и това беше прелестно. Никога не беше чувал жена да пее по този начин. Том Уейтс, композирал и изпял тази песен, имаше глас като димящ кремък. Песента беше толкова хубава, понеже човек просто не можеше да си представи как глас като неговия е в състояние да произнесе нещо толкова нежно. Гласът на Емелин беше гладък и излъскан като дръжката на чашата пред нея. Но понеже тя пееше, шепнейки, и дъхът ѝ замираше в гърлото и някои части от думите заглъхваха в тишина, ефектът бе почти същият.

Беше песен за края на деня. Песен за края на всичко.

Емелин спря преди предпоследния куплет с крак върху сордината[20], а последните ноти, които изсвири, се сляха с паузата, през която тя взе чашата си и я изпи, така че в нея остана само малко разтопена захар. Остави чашата и довърши песента, оставайки без дъх, поради което прошепна последните думи на текста. Пръстите ѝ леко се плъзнаха и пропуснаха един такт. Тя свали крака си от педала и Кейлъб чу модераторите да падат от цялата клавиатура. С този заглушен от филца финален акорд в стаята се възцари тишина. Пламъкът в ръката му потрепна, изгасна и изпусна тънка струйка дим. Сега вече можеше да диша.

Тя го погледна.

— Мисля, че това беше всичко.

Кейлъб не знаеше какво да каже. Отново го бе направила — беше го парализирала напълно.

— Сега си върви — каза тя. — Аз ще почистя.

— Добре.

Той се приближи до пианото, остави свещта на капака му и тръгна към края на малката сцена.

— Почакай.

Тя стана и се приближи до него. Взе празната чаша от ръката му и я остави до нейната. Не се целунаха. Беше по-добре от целувка. Тя съблече с движение на раменете си палтото му и го прегърна, прилепяйки се плътно до него, с брадичка долепена под ключицата му. Той опря лицето си в тъмното гнездо на косата ѝ. Тя все още бе влажна от дъжда и прохладна, макар че неговата отдавна беше изсъхнала.

— Благодаря ти — прошепна тя, продължавайки да го притиска плътно. — Ще удържим на обещанията си, нали?

— Да.

— Сега се прибери у дома. Ще се видим.

— Ще ми се обадиш ли?

— Скоро.

Тя го освободи и отново седна на табуретката пред пианото с гръб към него. Той я изгледа за момент… голите ѝ бели рамене, гарвановочерната ѝ коса, пръсната по тях в светлината на свещите. После се обърна и напусна заведението.

10.

Не се прибра у дома. Беше му невъзможно.

Тръгна бавно нагоре към Калифорния стрийт, после се върна към „Грейс“. Като че ли имаше второ сърце, което бие в дисонанс с нормалния му пулс, чувстваше се едновременно извън контрол и двойно по-жив. Част от това се дължеше на абсента. Знаеше го. Но по-голямата част беше Емелин. Можеше да стои с нея в онзи подземен бар, да пие абсент и да я слуша да пее, докато слънцето не изгори до пепел. Тръгна да пресича Калифорния стрийт между кръстовищата, после продължи, леко залитайки, на запад към църквата и колата си. Спря за момент, подпря се с рамо на железния стълб на уличното осветление, скръстил ръце на гърдите си. Запази равновесие, съсредоточен да съхрани спомена за така близката до кожата му нейна прегръдка. После продължи по пътя си.

Навлезе с колата в Тендърлойн и спря пред денонощна кръчма, която съществуваше с единствената цел да се гаври с всички закони за консумация на алкохол в Сан Франциско. Влезе и си поръча абсент. Berthe de Joux. Когато мъжът на бара го изгледа недоумяващо, си купи бутилка „Джим Бийм“. Върна се при колата си и потегли към Инър Сънсет, стигна до Парнас и паркира на мястото си в паркинга на Медицинския център. Съблече палтото си, обви с него бутилката бърбън, поспря до колата си, за да затвори очи и попие аромата на парфюма на Емелин. Беше толкова близко до него, беше останала толкова дълго близко до него, че цялото му същество бе пропито с този аромат. Сякаш беше преплувал река, пълна с парфюма ѝ, за да стигне до нея.

Остана напълно буден, седнал зад бюрото си, до пет сутринта, като пиеше направо от бутилката и комбинираше с неподсладено кафе, което сам си приготви в стаята за почивка. Включи компютъра си и изготви план за анализ на пробите, дадени му от Хенри — шлифовете тъкан на осапунения мъж.

Имаше някаква идея за пробите кожа.

Първият мъртвец бе покрит с тиня и водорасли, а вторият бе останал седмици наред заклещен на дъното на океана. Пясъкът и всичко в пясъка бе проникнало в кожата му. Беше запълнило микроскопични вдлъбнатини и запушило порите. Което разкриваше някои възможности. Отпи нова глътка от бърбъна и започна да създава калибрационната крива.

При следващия разговор с Хенри може би щеше да има нещо по-конкретно относно причината за смъртта — можеше дори да има план как да се приближат до убиеца.

В осем сутринта Андреа почука на вратата му и надникна. Беше имал достатъчно време да прибере бутилката бърбън. Но нямаше илюзии как изглежда.

— Добре ли си, Кейлъб?

— Да.

— Да ти донеса ли нещо?

— Не, нищо не ми трябва.

— Мога ли да изляза по обяд? Училището на Маги е в коледна ваканция, а още не съм намерила гледачка. Ник ще се грижи за нея до един, но после трябва да ходи на работа.

Кейлъб махна с ръка при вида на загриженото ѝ лице.

— Няма проблем. Можеш да отсъстваш колкото ти е нужно.

— Благодаря, Кейлъб.

— Няма проблем… и без това нямаме нищо спешно.

Андреа погледна пръстите си върху дръжката на вратата. Объркана е, помисли си той. Може би и притеснена за него. Той не бе идвал редовно на работа цялата седмица, за да има реална представа как вървят нещата тук. А и не беше прегледал и една трета от непрочетените имейли.

— Джоан те търси — уведоми го Андреа. — Цял ден вчера. Струва ми се, че се безпокои за гранта. Имаше конферентна среща с някакви хора в Бетезда.

Това привлече вниманието на Кейлъб. Той придърпа стола си по-близко до ръба на бюрото и неволно ритна бутилката. Тя се разклати на дебелото си дъно, но не падна.

— Ако иска да говорим за нещо, има ми имейл адреса.

— Тук ли ще си целия ден?

— Не, бях тук цялата нощ. Тръгвам си за дома след час-два. Сега имам да свърша нещо.

Андреа кимна и отстъпи заднешком. После затвори вратата.

Слънцето бе изгряло само преди час, когато той се прибра. Изчака гаражната врата да се вдигне и вкара колата вътре. На вътрешната страна на вратата бе подпрян пакет, оставен върху купчина вестници. Изгледа го за момент, преди да изгаси двигателя. Част от него искаше да включи на заден ход, да се спусне обратно по хълма и да напусне града. Север, юг, запад… нямаше значение къде, стига да е достатъчно далече от източниците на напрежение, които го тормозеха: Бриджит и Емелин, Хенри и Кенън, Джоан и НИЗ. Вместо това натисна бутона върху сенника и проследи в огледалото как ролетната врата се спуска. Когато тя се затвори, изгаси фаровете на колата и остана седнал със затворени очи. След около минута осъзна, че двигателят още работи. Изгаси го, слезе от колата и задържа дъх, за да не вдишва изгорели газове. Взе пакета на Бриджит и го внесе вътре.

Сложи подаръка на Бриджит на масата за хранене, но не го отвори. Явно беше картина и несъмнено щеше да се окаже красива. Но не беше готов да я гледа. Въпреки че Бриджит сякаш присъстваше в трапезарията, той не можеше да се освободи от Емелин. Ароматът на парфюма ѝ беше по палтото му, споменът за ръцете ѝ — по кожата му.

— Господи, Кейлъб — каза си той, — овладей се.

Метна палтото си върху облегалката на стол и отиде при телефона на стената. Извади кабела му, после взе мобилния си телефон и изключи звъненето. Предстоеше да вземе решения и щеше да ги вземе, но ако никоя от двете жени не можеше да се свърже с него, той можеше да балансира между двете. Извади бутилката „Джим Бийм“, отпи една последна глътка от нея и изплакна устата си с вода от чешмата, като се наведе да пие направо от крана. Не беше спал в леглото си, откакто бе станал в събота сутринта, но още не бе дошло време за него. Днес отново щеше да се задоволи с дивана. Той поне беше близко до камината, а в момента Кейлъб искаше да бъде близко до огъня.

Изрита обувките си, запали камината и легна на дивана под тартановото одеяло.

Затвори очи и се започна…

Диванът се завъртя заедно с него и мислите му, а образите от предишния ден се понесоха като салове във водовъртеж. Видя Кенън в кухнята. После полуразложения труп. Хенри го беше хванал за ръката, за да илюстрира как бе обелил кожата като ръкавица, търсейки отпечатъци. Чу гласа на Бриджит по телефона и видя очите на сервитьорката, която му доливаше кафе. Андреа гледаше дръжката на вратата, защото се срамуваше заради него. Заради състоянието му.

След това видя люшкащите се сенки в „Спондюликс“ и как стои зад Емелин със свещ, за да осветява клавиатурата на пианото, докато тя свири на него. После Кенън, който го бе попитал кого е търсил на снимките, които бе прехвърлил твърде бързо в нетърпението си да открие Емелин. Пак усети лицето си да пламва от срам, че са го уловили в лъжа, после усети миризмата на моргата и звука на хитиновите крачета на хлебарката, пълзяща по влажния цимент на стената на кабинета на Хенри.

И тогава басейнът на спомените се разшири.

Видя Бриджит — видя я, когато за първи път се бе изправила пред него само по бикини, разхвърляла другите си дрехи по пода. Беше сложила ръка пред гърдите си и неуверено се приближаваше към него, за да не отвори раната си. Но бе избрала тя да съкрати дистанцията между двамата — за първи път стоеше гола пред него и не искаше той да я гледа от разстояние. Спомни си как бе обхванал с ръце ходилото ѝ само час преди този момент.

Емелин притискаше разрязаните му от стъклото пръсти между скритите си в коприна ръце. Прохладният ѝ шепот: Трябва да си внимателен, Кейлъб. Имаше картина на стената зад нея. Не можеше да я види заради сенките, но тя го накара да изстине.

Шепотът, докоснал ухото му: Ще удържим на обещанията си, нали?

Най-накрая обви мислите си около Емелин, обгърна я плътно, за да не позволи съзнанието му да се удави в деня. Беше като да удържи в ръцете си дърво, увлечено от потоп. Вкопчи се в нея, в спомена за ръцете ѝ около него, когато си бяха пожелали лека нощ, без никакво свободно пространство между тях. Лицето му в косата ѝ, капчиците хладен дъжд по кожата ѝ. Задържа я до отминаване на потопа, до пресушаване на въртящите се спомени от деня и след това отново я последва надолу по стълбите и обратно в тъмнината на скрития под Ноб Хил бар. Барът, за който никой не знаеше. Барът, който бе отворен за тях и само за тях, докато градът навън остана обгърнат в дъжда сън.

Заровен в тези спомени, той най-сетне заспа.

Не помнеше да е ставал и да е ходил в дневната, за да вземе сакото си, метнато върху стола. Но явно го беше направил. Когато се събуди много след падането на нощта, сакото бе навито на руло между сгъвката на лакътя и лицето му. Остана така известно време с буза върху меката вълна на сакото, загледан в огъня, защото не искаше да поглежда часовника.

Когато наистина стана, отиде в кухнята. Според часовника на микровълновата беше минута след полунощ. Запали пламъка под чайника, изми френската преса, която все още стоеше в умивалника след разговора му с Кенън. Когато водата завря, намери мобилния си телефон и го прегледа.

Едно пропуснато повикване от Бриджит преди осем часа. Нямаше съобщения и есемеси. Нямаше и позвънявания от улични автомати.

Остави телефона на плота с лицето надолу, за да не вижда дисплея, ако светне. Качи се в кабинета и взе лаптопа си, копие с твърди корици на „Настолен справочник на лекаря“ и хванат със спирала атлас на района на Залива. Чайникът свиреше, когато се върна в кухнята. Включи лаптопа и се регистрира дистанционно в офис мрежата. След няколко глътки кафе продължи оттам, където бе спрял — анализ на данните от тъканните проби на осапунения мъж. Залови се да интерпретира хроматографските сигнатури и спектрометричните разпечатки, започвайки отзад напред с метаболитите, за да възстанови хронологията на последните часове от живота на този човек.

Нямаше начин тези последни три-четири часа да са били приятни. Когато часовникът показа шест сутринта, беше абсолютно сигурен в това.

По изгрев-слънце се беше изкъпал, избръснал, облякъл и седеше в същото сепаре на „При Мел“, където бе предната утрин. Поръча си омлет и няколко палачинки. Кафе и портокалов сок. Докато чакаше, извади телефона си и набра номер.

— Събудих ли те?

— Коледна ваканция е… децата не ходят на училище. Събудиха ме в пет без четвърт. Вики спи с тапи на ушите — обясни подробно Хенри. — Завиждам ѝ. Какво става?

— Има ли някакъв шанс днес да не отидеш на работа?

— Възможно е.

Кейлъб чуваше телевизора у Хенри. Анимация може би. Гласовете на децата надвикваха звука от екрана.

— Ще си заслужава… обещавам. Как е „Знак на крак“[21]?

— Прекрасно.

— Оправи ли двигателя?

— Още преди три-четири седмици. Смених радиатора.

— Е, моргата ще трябва да се оправя без теб. Да се видим на пристана… в осем и половина удобно ли е?

— Добре — съгласи се Хенри. — Ще бъда там навреме. Ще ми кажеш ли какво ще правим?

— Ще разберем къде са изхвърлени труповете — отговори Кейлъб.

Видя движението и вдигна поглед. Сервитьорката стоеше от другата страна на масата с каната за кафе. Кейлъб сложи ръка върху устата си и завърши:

— Трябва да тръгвам. Обади ми се, ако няма да можеш.

Кейлъб паркира на обществен паркинг до рибарския пристан и тръгна пеша към кея. По всички паркинг автомати имаше налепени листовки. Спря да погледне една и се наведе ниско, за да може да я прочете.

ВИЖДАЛИ ЛИ СТЕ ДЖЪСТИН ХОЛАНД?

Текстът беше над снимката на симпатичен 30-годишен мъж в делови костюм. Кейлъб се изправи и огледа празната пряка. Такива листовки имаше на всяка вертикална повърхност в радиус от две преки. Но подрязаните телефонни номера отдолу бяха недокоснати.

Купи банички без мая и купички със супа в ресторанта на Кей 39 и поиска храната в кафява хартиена торбичка. Намери Хенри на скамейка до заключения портал, през който се влизаше за плаващите докове на пристанището.

— Подранил си — каза вместо поздрав Кейлъб.

— Защото и ти винаги подраняваш. Какво е това?

Кейлъб повдигна кафявата торбичка.

— Обяд.

— Имах предвид раницата — уточни Хенри и кимна към черната презрамка на лявото му рамо.

— Нещо за вземане на проби. Карти. Това-онова за теб да прочетеш.

— Чак до обяд ли ще бъдем тук? — озадачи се Хенри. Стана и тръгна към портала.

— Имаме да покрием петдесет морски мили. Може да ни отнеме и целия ден.

— Добре че миналата седмица напълних резервоарите.

— Ще ти платя за горивото — обеща Кейлъб. — Защото идеята е моя.

— Ако е свързано с убийствата, аз плащам. А ако не се върнем с празни ръце, ще ми възстановят разноските.

Хенри отключи портала и го задържа за Кейлъб. Тръгнаха по наклонения преходен мост към плаващите докове, след това поеха между платноходки и моторни яхти, за да стигнат до „Знак на крак“. Хенри я беше купил в Лос Анджелис от пенсиониран съдебен патолог. Не само заради името — макар Кейлъб да беше уверен, че тъкмо името бе изиграло огромна роля за решението на Хенри — тя беше красиво поддържан траулер: единайсет метра импрегниран тик и излъскан бронз от носа до кърмата, с два поста за управление на руля — в защитена щурманска рубка и на открития мостик.

Кейлъб не се беше качвал на нея от лятото, когато бе идвал с Бриджит. Хенри и Вики ги взеха на уикенд на остров Ейнджъл, където децата им бяха при родителите на Вики. Четиримата останаха до късно на вино и сготвената от Кейлъб вечеря и разговаряха на светлината на маслените лампи, монтирани на месингови шарнири из кабината.

Благодарността на Бриджит за тази екскурзия сега висеше на тиковата стена в каюткомпанията и когато Кейлъб отключи вратата на щурманската рубка с ключовете на Хенри и влезе вътре, спря и се загледа в нея. Беше я нарисувала на разсъмване, след като бе слязла на брега с гребната лодка, докато останалите спяха, и бе останала на дока с изглед към яхтата в Аяла Коув на фона на Тибурон[22]. Топлото сияние на лампите в салона на „Знак на крак“ беше влязло в интересна игра на светлините с лекото вълнение.

За Кейлъб тази картина улавяше всичко важно, което можеше да се знае за яхтите и за Бриджит: тъмната вода, още по-тъмните хълмове на по-заден план, сиво-розовата утрин на ден, който щеше да донесе вятър и дъжд. А в центъра на композицията яхтата, кацнала грациозно върху вълните. Спокойна в залива под неувереното небе.

Яхта, която ще ти донесе уют и ще те преведе през всичко.

— Обади ли ти се вече? — попита Хенри от вратата.

Кейлъб се извърна от картината.

— Обади се. Вчера, мисля. Минала да ми остави картина.

— Значи нещата са на път да се оправят?

— Трудно е да се каже — сви рамене Кейлъб и върна на Хенри ключовете.

— Не ми казвай, че приятелката ти има труден характер. Никой няма да ти повярва.

— Да.

— Струва ми се, че бях малко суров с теб, когато говорихме.

— Може би не.

Хенри мина покрай Кейлъб и седна в широкото кресло пред руля в ъгъла на кабината. Натисна бутона. Двигателят запали веднага и лениво заръмжа.

— Трябва да я оставим малко на празен ход, за да загрее, преди да тръгнем. Седни. Кажи ми сега какво ще правим.

11.

Седнаха един срещу друг до махагоновата масичка отляво в кабината. Вътре беше студено и прозорците се бяха замъглили от влагата в дъха им, но скоро щяха да се изчистят. Хенри беше включил два малки нагревателя и реотаните им вече се бяха зачервили. Кейлъб усещаше вибрацията на двигателя да се предава през лактите му, които бе опрял на плота на масата. Отвън дъждът шибаше палубата.

— Онзи… осапунения… идентифицирахте ли го? — попита Кейлъб.

Искаше да говори за него като за човек, а не ужасяваща скулптура. Името му би помогнало.

— Потвърдено е от семейството му. Казвал се е Чарлз…

— Чарлз Крейн? — прекъсна го Кейлъб.

— Как, по дяволите, би могъл да знаеш това?

— Имаше го във вестника. А и по цялата Хейт стрийт има налепени листовки.

Хенри наклони глава и след малко прие отговора с кимване.

— Не знам защо си мислех, че семейството му и полицията биха предпочели да не се разчува — замислено каза Хенри. — Както и да е, бил е софтуерен инженер. За последен път е бил видян на бара в хотел „Дрейк“… хубаво, престижно място.

— А първия, когото ми показа, нещо за него?

Кейлъб вече знаеше името на този човек от разговора с бармана в „Къщата на щитовете“, но не можеше да го съобщи на Хенри. Искаше да помогне на Хенри, нямаше нищо против да помогне и на Кенън, но в съзнанието си вече бе очертал кръг около Емелин — кръг, съдържащ всичко за нея и за тяхната връзка. Не знаеше как се беше стигнало до това. Може би Емелин се бе прокраднала в мислите му с обещанията си, бе очертала границите с песента си в полумрака, беше го подпечатала с притискането на тялото си в неговото. И ето, сега се налагаше да лъже най-добрия си приятел, за да не я подлага на риск.

— Ричард Салазар — отговори Хенри. — Партньор в правна кантора на Маркет стрийт.

— Някак е по-лесно като имат имена…

— Свиква се.

Кейлъб не коментира. Дори Хенри не беше безгрешен. Вече го бе забелязал. Работата му се отразяваше и го изнервяше. Да правиш аутопсия на главата на 10-годишно момиче. Господи, дъщерята на Хенри беше на толкова. Затова Кейлъб искаше да даде на най-стария си приятел нещо — искаше да му даде факти, които той да използва, за да разреши поне един от проблематичните случаи. Замисли се как да му го обясни.

Седеше и прокарваше пръсти по шарките на дървения плот. Навън някаква чайка кацна на перилата и завря под дъжда крак в перата си. Кейлъб я погледа през все още замъгления прозорец и после обърна очи към масата.

— Един и същи човек е убил Ричард Салазар и Чарлз Крейн — проговори накрая той. Вдигна поглед и видя, че Хенри го гледа внимателно. — Беше по-трудно да се проследи при Крейн, но химическите сигнатури са идентични — векуроний, последван от масивна доза туйон. Три-четири часа изтезания. Жестока болка. После още веднъж векуроний, за да го вкарат във водата.

Хенри кимна.

— Това означава, че и при останалите вероятно е така.

— Да.

Седяха заслушани в чаткането на дъжда по палубата и стичането му по наклонените прозорци на щурманската рубка.

— Значи ще трябва да направим изследвания и на тях. Или ще ти изпратя Марси, или ти ще трябва да дойдеш и да я гледаш през рамото. Но какво правим сега на яхтата? — поинтересува се Хенри. — Как се очаква да открием местата, където са хвърлени?

— Пробите от кожата на Крейн.

— Какво за тях?

— Ти спомена, че той имал по гърба си следи от шестостенни глави на болтове, нали така?

Хенри потвърди с кимване.

— За да останат подобни отпечатъци, не трябва ли да е бил затиснат с нещо тежко доста скоро след попадането си във водата? — подсказа Кейлъб.

— Така е. Преди да изпадне в ригор. Втвърдил се е около болтовете. Като восъчен калъп, който се охлажда. А е имал и ливор мортис — кръвта му се е стекла и е оставила синини по онази страна на тялото му, която е била обърната надолу. Това не се случва с повечето трупове на удавници — те се движат и кръвта не може да се стече в определена част. Така че щом има ливор мортис, значи е бил предварително затиснат с нещо. Поне през първия час.

Кейлъб извади тесте листове от раницата си и го сложи на масичката между двамата. Беше разпечатка от лабораторията му.

— Което означава — започна да обяснява той, — че ако успеем да разберем къде е бил заклещен, ще знаем, че е бил хвърлен във водата близо до това място. В залива има течения, но те не са хаотични. Можем да ги картографираме и така да получим възможна начална точка. Тя пък вероятно е близко до там, където са били измъчвани — място, безопасно за убиеца… може би къщата му, може би друго място, което той използва.

Хенри погледна листовете. На тях имаше графики и диаграми. Таблици с химически символи.

— Какво си открил?

— Високи концентрации на сода каустик и чист алуминий. Знаеш за какво става дума, предполагам?

Но Хенри поклати отрицателно глава.

— Двете най-често срещни съставки на препарат за отпушване на канали — обясни Кейлъб.

— Добре.

— Става още по-добре. По кожата му — говоря за утайката в порите — има следи от синтетичен естроген и прогестоген. И метаболити на ацетаминофен, флуоксетин и циталопрам. Сега кажи ми къде ще намериш препарат за отпушване на канали, хапчета против забременяване, тайленол и двата най-популярни антидепресанта в Америка, плюс стотици други лекарства и всякакви почистващи препарати?

— Амиии… не знам.

— Лесно е — каза Кейлъб. — В пречиствателна станция за отпадни води. В уличните шахти.

Той отново бръкна в раницата и извади от нея своя атлас на Залива. Сложи го на масата, но не го разтвори.

— Отпадните води се обработват, но само биологически — обясни той. — Не химически. Резултатът е, общо взето, стерилен. Но ако вземаш всяка сутрин хапче против забременяване и тайленол, приятелят ти е на прозак, а понякога изливаш „Дрейно“ в умивалника на кухнята — всичко това попада в залива така, както е изтекло в тоалетната или сифона. И това вероятно е причината Крейн да не е бил разкъсан от раците — озовал се е заклещен в биологически мъртва зона.

Хенри взе разпечатките и ги разлисти. След малко ги избута обратно към Кейлъб.

— Значи отиваме към пречиствателните станции?

Кейлъб кимна.

— Вече съм ги отметнал — те са пет на брой в радиус от петнайсет километра около моста Голдън Гейт по текущите морски маршрути. Ако вземем проби от утайката, ще мога да установя коя съвпада с профила, който снех от Крейн. Обзалагам се, че всички имат различни сигнатури.

— Защото в другия край на мръсната канализация извеждат различни неща.

— Точно така — потвърди Кейлъб. — Да кажем, че сто хиляди жени вземат противозачатъчни в домове, свързани към Южната пречиствателна станция. В тази утайка ще има високо ниво на естроген. Може би станцията на Трежър Айлънд ще е изхвърлила с една стотна по-малко, но пък повечето там са на золофт. Не можем да знаем, преди да сме взели проби. Но аз се обзалагам, че една от петте ще съвпадне с онова, което намерих по кожата на Крейн.

Хенри взе атласа и го отвори на страницата, вече маркирана от Кейлъб с указател. Разглежда я известно време и върна книгата на Кейлъб.

— Проби от мръсната канализация — каза той. — В почивния ми ден. Страхотно. Какво си донесъл за обяд?

— Мидена супа. Банички.

Хенри му се усмихна толерантно.

— Прибери ги в хладилника.

Беше твърде студено и влажно, за да се качва на открития мостик, затова Хенри остана в рулевата рубка. Включи на ход напред и запълзяха към изхода на пристанището с под три възела. Подминаха празен док, скрит под спящи морски лъвове, после минаха по цялата дължина на Кей 39, пресякоха линията на прибоя и излязоха в открито море.

— Сега накъде? — попита Хенри.

— Ще започнем с Югоизточната пречиствателна станция на Сан Франциско и ще обиколим залива в посока, обратна на часовата стрелка.

— До Ислей Крийк?

— Точно така.

Ислей Крийк се намираше южно от Чайна Бейсин и стадиона на AT & T, на пет морски мили от Кей 39 надолу по бреговата линия. Когато напуснаха зоната, в която бе забранено да се създава вълнение, Хенри подаде газ и „Знак на крак“ пое в спокойното море с шест възела на югоизток, успоредно на Ембаркадеро Драйв.

— А как ще вземем проби от дъното? — сети се Хенри.

Кейлъб взе раницата си от пейката до масичката и я отвори. Беше завързал празна купичка за супа към 60-метрово парашутно въже и бе използвал тиксо, за да фиксира няколко оловни тежести към улея за наливане на купичката.

— Когато това се удари в дъното, тежестта ще я накара да се забие в утайката, като започна да я издигам. И ако я издърпам внимателно на повърхността, мисля, че утайката не би трябвало да се отмие обратно.

Хенри отмести поглед от прозореца и изгледа с любопитство купичката и държащия я Кейлъб.

— Ти ли изобрети това, или от НАСА ти помогнаха?

— Изцяло мое творение.

— Изумително.

— Знам. Искаш ли сега да направя кафе?

— Това исках да чуя.

Остров Йерба Буена беше на по-малко от една морска миля, но Кейлъб можеше да го види само на радарния екран. Дъждът се бе засилил и „Знак на крак“ подскачаше в ниското вълнение, което идеше откъм юг. Двойка корморани плаваха по нашарените от дъждовните капки вълни и се гмуркаха синхронно.

— Когато стигнем там, как ще открием изхода на тръбата за отработената вода?

— Би трябвало да е на триста метра от устието на реката. Не много надълбоко… може би на двайсет и пет метра.

— Ще се опитам да се задържа на едно място. Когато загребваш, стой на носа, защото около винта на кърмата може да се образува мътилка.

Кейлъб кимна. Имаха още двайсетина минути до пристигането на мястото. Хенри погледна през прозореца на щирборда и после пак назад през кърмата, към индустриалния пейзаж на бреговата линия стигаща до моста.

— Дълъг дрейф дотам — отбеляза той.

— Приливното течение е в тази посока. Право на север. После завива към Норт Бийч и Алкатрас и се насочва към Голдън Гейт.

— Пак е доста плаване.

— Някои от другите са по-наблизо. Но мисля, че трябва да ги обиколим всичките.

— За да мога да свидетелствам под клетва, че сме ги проверили без изключение и сме изключили останалите.

Кейлъб кимна. Точно това си мислеше. Знаеше колко внимателен е Хенри на свидетелската скамейка. Обичаше да убеждава съдебните заседатели в правилността на използваната методика и да ги впечатлява с тежестта на уменията и знанията си, стоящи зад заключенията му.

Устието на Ислей Крийк се врязваше в индустриалната пустош, а двата му бряга бяха захванати в стени от сив бетон и ръждясало желязо. На огромна табела на брега с лице към залива пишеше с червени печатни букви: ЗАБРАНЕНО АКОСТИРАНЕ — ПОДВОДНА ТРЪБА. Хенри изключи двигателя от предавка и те поеха в дрейф, подхванати от вятъра, докато в един момент спряха. Тогава той започна да коригира с кратки импулси мощността, за да задържи позицията им.

— Каква е дълбочината ни? — осведоми се Кейлъб.

Хенри погледна екрана на ехолота.

— Двайсет и пет метра. — Сложи пръст върху цветния дисплей и проследи линията зелени точки: — Дъното изглежда меко.

— Помисли си какво има долу.

— Виж тук — каза Хенри и проследи червената линия по екрана на ехолота: — Това е тръбата. Изглежда достатъчно дебела, за да мине през нея автобус.

— Над нея ли сме?

Хенри кимна и отмести поглед от дисплея:

— Взел ли си латексови ръкавици?

— Да.

— Внимавай да не ми оплескаш палубата с тази гадост.

Студеният дъжд падаше под ъгъл, така че качулката не му помагаше. Отиде до носа и се наведе над водната повърхност. Хенри бе обърнал яхтата срещу вятъра и някак съумяваше да я задържи на едно място. Кейлъб нави парашутното въже в ръката си и хвърли купичката, която потъна на три метра пред носа. После остави тънкото въже да я последва, подавайки намотка след намотка, докато в един момент то заплава по повърхността — сигнал, че купичката е стигнала до дъното. Тогава започна да я изтегля обратно, като дърпаше бавно и внимателно, с надежда ръбът ѝ да загребе от утайката, преди тя да се изправи и отдели от дъното.

След минута я видя да излиза в тъмната вода под носовия релинг и след малко да увисва във въздуха. Изтегли я до перилата, изля обратно водата и надникна в нея. На дъното ѝ имаше около 2-3 сантиметра воняща на умряла риба утайка. Извади от джоба си шишенце и изля в него около една чаена лъжичка. Запуши шишенцето, прибра го в джоба си, спусна купичката обратно във водата и я разклати, за да я изплакне.

— Получи ли се? — попита Хенри, когато Кейлъб се прибра на топло в рубката и затвори вратата.

— Да. — Той извади мострата от джоба си и я показа на Хенри.

— Защо не се обадя на Жак Кусто да му разкажа какво постигнахме тук.

— Не забравяй и Патентното бюро.

— Трябва да надпишеш това шишенце.

— Взел съм стикери.

Кейлъб седна до масичката и изхлузи ръкавиците си. След това извади от джоба си стикери и маркер.

Хенри вкара двигателя на „Знак на крак“ на скорост и зави обратно.

— Сега накъде?

— Североизточният бряг на Трежър Айлънд.

— Готово.

— Ако разберем къде изхвърлят труповете, какво мислиш, че ще направят Кенън и Гарсия с тази информация? — попита Кейлъб.

— Нямам представа. Извън моята компетенция е. Но ми се струва, че са склонни да вземат всичко, което им се предложи. От разговора с тях останах с впечатлението, че са в задънена улица.

— Защо мислиш така?

— Тези случаи са тежки — убийци, които убиват хора, които не познават — обясни Хенри. — Няма връзка между жертвите, нито между тях и убиеца. Няма мотив. Няма свидетели.

— Или поне няма такива, които говорят.

— Така де — съгласи се Хенри. — Ако убиецът се запознава с тези хора в баровете, все някой може да е забелязал нещо. Но Кенън още не се е натъкнал на такъв човек.

— Векуроният е сериозна следа. Разследват ли по тази линия?

Хенри кимна.

— Разследват, но върви бавно. Обхождат всяка болница и всяка аптека. Проверяват не липсва ли нещо. Или дали някой не го купува без основателна причина.

— Допускат, че може да е лекар?

— А ти?

Кейлъб не беше мислил много по въпроса. Но кимна.

— Лекарите биха били добри заподозрени. Или медицинските сестри. Дори… защо не аптекар. Не заради компетентността…

— Тя е без значение. Всеки може да съобрази тази част — подчерта Хенри. — Важен е достъпът.

— Да.

— Векуроният вече не е толкова често използван. В хирургията се използват по-добри средства.

— И все пак може да се намери.

— Но не и на улицата. И не е нещо, за което съществува черен пазар. Затова става дума за някой с достъп до болница или аптека. Такъв трябва да е…

Телефонът на Кейлъб иззвъня в джоба му.

— Ще се обадиш ли? — попита подканващо Хенри.

Кейлъб го извади и погледна дисплея.

— Бриджит е. По-добре да ѝ се обадя. Ще изляза навън.

Застана на задната палуба, близо до гърба на кабината, където беше на завет от дъжда и вятъра. Килватерната струя оставяше следа от зелена и бяла пяна в тъмната вода, по която преминаваха ниски вълни.

Бриджит плачеше.

Държеше телефона до ухото си и го притискаше силно, за да чува хълцанията ѝ, и се опитваше да разбере има ли някакви думи в тях. Плачеше още когато му се обади и до момента не бе проговорила нищо смислено, а вече минаха две минути.

— Бриджит…?

— Аз… аз не искам… Кейлъб…

— Бридж?

— Липсваш ми.

— Мила — прошепна той.

— Не мога да го направя.

— Не се налага да го правиш — успокоително ѝ каза той. Дори не беше сигурен за какво говорят. Гледаше към залива и студената вода с цвят на влажна улична плоча. Чудеше се колко ли е дълбока и над колко ли тела минават в този момент. Трупове на хора, които на никого не хрумваше да ги потърси.

— Аз знам. Трябва да… но просто не мога. Липсваш ми.

— Бриджит, не знам…

— Кажи ми, че ме обичаш. Не ме карай да чакам. Кажи ми…

— Обичам те. И ти го знаеш.

— Наистина ли?

Последва нова дълга серия ридания. Той си спомни нещо, което някога беше чел. В сълзите на жените имало феромон, химически сигнал, запазен в някаква праисторическа пещера, чиято цел била да привлича мъжете, до които достигал. Той сега беше по лицето и телефона ѝ и щеше да попадне върху пръстите ѝ, когато избърше бузите си, така че всеки, който влезе в контакт с нея, щеше да бъде докоснат от невидимия полъх на нейната самота. И този сигнал щеше да се разпръсне, предаван от ръка на ръка из целия град. Като капка туш в чаша чиста вода, от който тя цялата постепенно потъмнява.

— Бриджит — прошепна той, — толкова съжалявам.

— Не мога да го направя, Кейлъб, наистина не мога.

— Какво не можеш да направиш?

— Това. Което правим сега… което аз правя. Когато си тръгнах, мислех, че ще мога. Но сега… не знам.

Не знаеше какво да каже, затова не каза нищо. Заслони телефона с шепа, за да не свири вятърът в тишината.

— Кейлъб — прошепна тя. — Мислих за това. Което си направил. Може би си го направил не както трябва. Може би е трябвало да ми кажеш по-скоро. Но ми се струва, че бих могла да го превъзмогна, защото мисля, че знам защо си го направил и от какво си се опитвал да ни спасиш. Мисля, че… там ли си още?

Накрая тишината се проточи толкова, че дори Бриджит не можа да я понесе. И затвори.

Кейлъб върна телефона в джоба си, но не влезе обратно в кабината. Тръгна по страничната пътека с лице към шибащия дъжд, оставяйки го да измие онова, което току-що бе сторил. Тя му бе протегнала ръка, но дори сега, дори след като му бе дала този шанс, той мислеше за Емелин.

— Добре ли си?

— Мисля, че да — разсеяно каза той. Съблече шлифера си и го окачи на закачалка до стената. — Това е… и аз не знам.

— Сложно?

— Повече от това. Шибана катастрофа. И вече не знам какво се случва.

Седна отново. След малко щяха да преминат под източната половина на моста Бей Бридж. Бялата кула, издигаща се на сто и петдесет метра, вече се скриваше в ниските облаци.

— Ако искаш, мога да помоля Вики да…

— Не — прекъсна го Кейлъб. — Много мило от твоя страна. Сигурен съм, че тя би се опитала. Но не вярвам да помогне.

— Прав си.

Хенри доизпи кафето си и посочи напред. Части от военноморската база на Трежър Айлънд прозираха в бяло-сивата каша.

— На североизточния бряг ли каза, че е?

— Да. Тук е — потвърди Кейлъб. — Да взема картата.

Последната им спирка — след пробите от Оукланд и Тибурон — беше санитарно-пречиствателната станция на Сосалито, окръг Марин, на километър и половина от пристана на ферибота в Сосалито. Когато откриха края на отходната тръба, вече минаваше три и половина следобед и оставаше още около час дневна светлина.

— Ще опитам да се задържа на едно място — каза Хенри, — но течението е доста силно, а вятърът бие напречно на него.

Кейлъб погледна през прозореца към брега, който се издигаше стръмно и бе залесен с кипариси и лаврови дървета. На юг пръст гъста мъгла се опитваше да се провре под моста. На високата част на брега трябваше да има крепостна стена, отиваща към града.

— На миля и половина сме от моста — каза той.

Хенри кимна.

— Мястото е добро — коментира той. Опитваше се да се нагоди към скоростта на приливното течение и с два пръста коригираше лоста за газ, за да намери равновесната точка.

— Ще видим какво ще кажат пробите — каза Кейлъб. Но интуицията му подсказваше, че е тук. Беше близко до моста, а Хенри бе прав за течението. Потокът вода оставяше ясна следа сред вълните, виеща се линия, чиито граници бяха очертани от морска пяна и плаващи боклуци, довлечени дотук от скорошните дъждове.

Кейлъб облече шлифера си и нахлузи нови латексови ръкавици. Извади последното шишенце от раницата си, излезе на палубата и коленичи, за да отвърже от парапета купичката за загребване. Понеже течението наистина беше силно, наложи се да я хвърля и вади три пъти, преди да успее да я зарови в дъното и да извади проба. Наля рядката утайка в шишенцето и зави капачката му.

Прибра се вътре, съблече се и седна в предната част на кабината, близо до един от радиаторите. В Сосалито беше по-хладно, отколкото по другите места из залива, или защото бе по-близко до открития Пасифик, или защото вече почти се бе стъмнило. Кейлъб поднесе ръцете си над радиатора и леко потръпна.

— Понеже така и така сме тук, имаш ли нещо против да направим един експеримент? — предложи Хенри. — Искам да оставя течението да ни отнесе и да видим къде ще ни завлече.

— И на мен би ми било интересно.

Хенри вкара „Знак на крак“ в течението и изключи от предавка. Двигателят замърка на празен ход, яхтата загуби инерция и се залюшка леко по вълните. Започна да се носи странично с нос към Сосалито и кърма към Сан Франциско. Кейлъб погледна екрана на джипиеса. Дрейфът ги отнасяше на юг с два възела.

— Още кафе? — обади се Кейлъб.

— Разбира се.

Влезе в камбуза да го направи, но не бързаше, понеже пръстите му още бяха вкочанени. Срязванията по дясната му ръка се бяха втвърдили, докато заздравяваха.

— Течението сякаш се засилва — отбеляза Хенри, без да напуска мястото си зад руля. — С още половин възел.

Кейлъб се наведе над фризера и извади неразопакован пакет кафе на зърна. Напълни мелничката, включи я и раздруса зърната, за да се смелят по-добре. Включи кафеварката, отиде в тоалетната, затвори вратата и напълни умивалника с гореща вода. Изми си ръцете и лицето, извади телефона от джоба си и погледна екрана му. Беше изключил звука за позвъняване след обаждането на Бриджит, но тя не бе опитала да го набере пак, нито му бе пратила някакви есемеси. Нямаше съобщения или повиквания от други хора. Емелин бе обещала да му се обади скоро и когато се замисли над това, сърцето му се сви. Искаше Емелин да му се обади, но също така искаше да намери Бриджит и отново да я направи щастлива. Искаше да зареже всичко, да намери полутъмна стая с картина в нея, където да седи и да гледа платното, а всичко останало да се превърне в несъществен размит фон около него.

— Кейлъб — каза той на мъничкото огледало над металния умивалник.

Имаше изход. Знаеше това. Но не виждаше начин, по който да получи всичко, което иска.

— Ти си проклет задник.

Погледна се в огледалото и си кимна. Поне можеше да бъде откровен, когато говореше на изображението си. Все пак беше нещо.

Кейлъб наля кафе в две чисти чаши и ги отнесе в рубката с руля. Подаде на Хенри едната и погледна през прозореца. Намираха се на около сто метра от брега и се носеха покрай носа, издигащ се между Хорсшу Бей и северната кула на моста Голдън Гейт.

Вдигна чашата до устните си и отпи.

След около минута щяха да навлязат в стената от мъгла, изпълзяваща изпод моста, но засега все още имаше добра видимост от носа към скалистия бряг.

И поради това без проблем забеляза трупа.

12.

— Мамка му — каза Кейлъб. — Хенри, виждаш ли това?

Остави чашата си и посочи през предния прозорец. Голото тяло плаваше по лице на шест метра от скалата. Водата изглеждаше тъмна, напръскана с пяна и носещи се по повърхността клонки. Тук сигурно имаше някакво завихряне на прилива.

Хенри погледна накъдето сочеше пръстът на Кейлъб. Кимна, обърна се към преградната стена и извади морски бинокъл от кутия от тиково дърво. Вдигна го пред очите си и го фокусира с пръсти. Погледна, после го предложи на Кейлъб, но го остави встрани, понеже Кейлъб поклати отрицателно глава.

— Не мога да я закарам там — каза той. — Няма място за маневриране. Ще се решиш ли да вземеш надуваемата лодка? С въже, разбира се.

— И да го изтегля?

— Аз ще остана тук на позиция в дълбокото. Ти го докарай и ще го издърпаме върху платформата на кърмата.

— Мога да го направя.

— Добре. Сега ще извъртя така, че течението да ни закара заднешком, докато подготвя лодката.

— А аз какво да правя?

— Иди на носа и наблюдавай. Увери се, че няма да изчезне някъде. Ето… вземи го.

Кейлъб взе бинокъла от Хенри и отново облече шлифера си. Излезе от рубката и тръгна към носа по страничната пътека. Усещаше под краката си палубата да вибрира, докато Хенри форсираше двигателя, за да ориентира яхтата така, че да може да пусне надуваемата лодка на вода. Вдигна бинокъла пред очите си и започна да следи трупа, но обективите бързо се напръскаха с дъждовни капки. Избърса ги в ризата си и отново вдигна бинокъла, този път използвайки ръце, за да направи заслон на лещите.

Трудно беше да различи нещо дори с увеличението на бинокъла. А и започваше да се стъмва. Движението на яхтата се забави — Хенри отново я бе изключил от скорост. Кейлъб чу вратата на рубката да се отваря и затваря, обърна се и видя Хенри на страничната палуба. Носеше оранжева спасителна жилетка, пластмасово гребло и навито дълго бяло въже.

— Да ти помогна ли с лодката?

— Ще се оправя. Ти не изпускай от поглед трупа.

Лодката висеше на две балки в кърмата. Кейлъб чуваше Хенри да работи там — изтегли брезентовото покривало, после се захвана с извънбордовия мотор. Накрая чу изскърцване на макарите, докато Хенри спускаше лодката във водата.

— Готов ли си?

— Идвам.

Кейлъб отиде на задната палуба и погледна през перилата над кърмата. Лодката подскачаше леко във водата и се блъскаше в платформата за скокове, монтирана към напречната греда.

— По-добре облечи жилетката — посъветва го Хенри.

Кейлъб я взе, нахлузи я през глава, пристегна я с ремъка през гърба си и я закопча с пластмасовата закопчалка.

— Оставих ти там гребло, в случай че имаш проблеми с мотора.

— Да ги очаквам ли?

Хенри погледна извънбордовия двигател.

— Честно казано, не съм го използвал отдавна. Но ако заработи, всичко би трябвало да е наред. Когато стигнеш при него, вържи го през гръдния кош. Дори не помисляй да го вдигаш в лодката — ще се преобърнеш. Само го завържи и го изтегли.

— Разбрах.

— Вземи и това. — Хенри извади от джоба на панталона си малко водоустойчиво фенерче.

— Благодаря.

Хенри отвори транцевата врата и Кейлъб излезе през нея на платформата за влизане във водата. Седна на дървената седалка на нестабилната надуваема лодка и бързо снижи центъра на тежестта си, преди да се е преобърнал.

На около половин километър от тях една от сирените в основата на Голдън Гейт издаде протяжен нисък звук.

— Да се опитаме да го направим бързо — каза Хенри. — Защото се стъмва, а мъглата настъпва към нас.

Кейлъб кимна и се обърна с лице към кърмата на лодката. Извънбордовият двигател беше малък двутактов „Мъркюри“. Кейлъб натисна червения гумен бутон за карбуратора на предния панел на двигателя, регулира дросела и дръпна кордата за запалване. Остави го да поработи на празен ход и вдигна поглед към Хенри.

— Добре — обади се той. — Готов съм.

Хенри му хвърли швартовото въже и Кейлъб включи на скорост. Откъсна се бавно от платформата, подаде повече газ и се насочи към брега. Намираше се твърде ниско, за да види трупа, но в основата на скалата имаше пещера и тялото се намираше накъде край отвора ѝ. Пещерата се виждаше, затова се прицели в нея.

Доближи се на петнайсет метра от входа ѝ, когато различи бледия труп да се спуска по задния фронт на поредната ниска вълна. Вкара мотора на празен ход, взе греблото, обра разделящото го разстояние с няколко неумели загребвания, като се стараеше да не клати много лодката. Съсредоточи се върху греблото и най-вече върху това да не се преобърне. Когато вдигна поглед, тялото беше изчезнало.

Положи греблото напречно в скута си и седна на дървената седалка, треперейки от студ. Огледа водната повърхност. Вълните нахлуваха в морската пещера, като се разбиваха около входа ѝ с кънтящ грохот. Усещаше с цялото си тяло ледения въздух, който бълваше от пещерата след всяко влизане на вълна в нея. Въздухът миришеше на сол и морски водорасли, но в него се долавяше и още нещо. Може да беше игра на въображението му, но му се струваше, че мирише на разложение.

Завъртя се на седалката, търсейки го с поглед, хванал се здраво с една ръка за борда на лодката. „Знак на крак“ беше на 200-300 метра от него със силует, очертан на фона на примигващите светлини по хълмовете на Сан Франциско. Цели райони на града оставаха невидими там, където валеше силно. Хенри беше на открития мостик пред руля. Докато Кейлъб гледаше към него, той включи мощен прожектор. Кейлъб примигна и се извърна от заслепяващия лъч. Сирената издаде последна ниска нота и Кейлъб усети нов студен повей от пещерата.

И тогава го видя. В следващия миг го забеляза и Хенри, и го освети с прожектора. Намираше се между Кейлъб и „Знак на крак“.

Изглежда беше отнесен от обратното течение, докато Кейлъб бе гребал с наведена глава. Извърна се и спря да гребе, за да може да извади фенерчето. Захапа го, клекна на коляно и продължи, докато не усети контакта на носа с трупа. Наведе се и намери края на въжето, което Хенри му беше дал. Завърза го около Т-образната дръжка на греблото, после изпълзя на колене, за да надникне през носа на лодката.

Трупът беше там… на половин метър пред очите му.

Нещо беше отхапало огромен къс от бедрото на мъжа и бе оголило мускулите чак до бялата бедрена кост. Лъчът осветяваше водата, подскачайки. Раната беше тъмночервена и изобщо не бе избелена от морето. Имаше идея какво означава това и се хвана на работа възможно най-бързо.

— Добре ли си?

— Светиш ми в очите — каза Кейлъб. — Ето, хващай.

Хвърли швартовото въже на Хенри и изгаси мотора. Когато Хенри издърпа надуваемата лодка редом с кърмата, Кейлъб стъпи на платформата и бързо се изкачи на задната палуба. Усещаше под себе си „Знак на крак“ солидна като Алкатрас.

— Да качим лодката на балките и ще изтеглим онзи на платформата.

— Да побързаме… мисля, че нещо ни дебне.

Хенри кимна и се хванаха на работа. Когато лодката бе закачена, Хенри просна чаршаф върху платформата. Кейлъб издърпа въжето, с което бе завързал трупа, и тялото изпълзя от тъмнината. Хенри беше включил подводното осветление, така че водата под тях светеше. В студено… абсентовозелено. Хенри се наведе над парапета и хвана краката на мъжа в примка. Повдигайки го заедно, двамата издърпаха трупа върху чаршафа.

— Мисля, че току-що са го отхапали. Преди няколко минути, край скалите.

Хенри насочи лъча на своето фенерче към мъжа, който лежеше по очи. Извън водата раната изглеждаше още по-жестока. Костта бе наранена и по нея се виждаха следи от зъби.

— Била е голяма, обзалагам се — отбеляза Хенри и сложи ръка върху рамото на Кейлъб: — Видя ли я?

— Нищо не видях. Но за момент тялото изчезна от погледа ми. После изплува пак, но на различно място — отговори Кейлъб.

— За малко ти се е разминало… може би.

Кейлъб погледна към водата отвъд платформата. Тя все още бе осветена отдолу и все в същото студено зелено. Но кръвта я нямаше, явно в резултат от действието на вълните и на постоянното приливно течение.

— Съобщи ли вече за този? На Кенън и Гарсия?

Хенри поклати глава.

— Първо исках да видя с очите си на какво сме се натъкнали. Но изглежда ще трябва да го направя. Видя ли това?

Хенри описа с лъча тесен кръг по бледия гръб на мъжа. Там, по линията на гръбначния стълб, се виждаха три комплекта следи от електрошоков пистолет. Следите от изгаряне и разстоянието между тях изглеждаха като при другата жертва. Кейлъб усети мускулите му да се отпускат и кожата му да настръхва. Беше вир-вода.

— Имаш ли нещо по-силно от кафе?

— Имам бутилка двайсет и пет годишен „Лафройг“… ти ми я подари.

— Налей по едно. Има нещо, което трябва да ти кажа. Преди да се обадиш на Кенън.

Хенри го изгледа за миг, после кимна.

Слезе до платформата за гмуркане и клекна до висящата надуваема лодка. Покри трупа с другата половина на чаршафа и го фиксира с въжета, за да не се плъзне обратно във водата. Дрейфът в момента ги носеше към Голдън Гейт и те се приближаваха към стената от мъгла. Когато се разнесе сигналът на сирената на моста, той прозвуча близко и силно. Кейлъб го усети в стомаха си.

13.

Хенри изгаси осветлението в кабината. Сега единствената светлина идеше от реотаните на нагревателите, циферблатите на инструментите и течнокристалните екрани из рулевата рубка. Включи „Знак на крак“ в ход напред и те запъплиха към Сан Франциско с два възела. Седна пред руля и се загледа в екрана на радара, докато не излязоха от мъглата.

— Знаеш ли къде е скочът?

— Да.

— На мен колкото на теб — каза Хенри.

Кейлъб намери бутилката и наля по пръст в две чаши. Донесе едната на Хенри и седна срещу него.

— Кенън дойде да говори с мен — съобщи той. — Два пъти.

Хенри го изгледа остро.

— Какво?

— Бях в „Къщата на щитовете“ в нощта, когато е бил убит Ричард Салазар. Оказа се, че съм бил един от последните, които са го видели жив.

— Почакай… казваш ми, че си свидетел?

— Просто бях в бара. Не съм видял да се случва нищо особено.

Хенри остави питието си на масата за картата, като чукна чашата върху плота. Уискито се плисна през ръба и намокри хартиената карта на залива.

— Ти си свидетел, с когото детектив по убийствата е разговарял два пъти и си забъркан допълнително в това покрай мен? Господи, Кейлъб, какво ще правим, ако те изправят да дадеш показания? Бил си на място, където за последен път е бил видян жив Ричард Салазар. Докосна трупа му в моргата. Изследва негови тъкани и откри причината за смъртта му. Докосна друг труп и го свърза със случая. Сега си тук, откри трети труп и си бил насаме с него цели петнайсет минути. Защитата ще откачи, като се залови с теб.

— Хенри…

— А ако разровят по-надълбоко, Кейлъб? Замислял ли си се върху това?

— Не мисля, че Кенън ще реши, че е нужно — каза той. — Да разравя надълбоко, искам да кажа…

Кейлъб отпи глътка.

— Какво ми казваш? — не разбра Хенри.

— Че може да е бил там — обясни Кейлъб. — Той гони шейсетте. Тогава трябва да е бил патрулиращ полицай. Един от първите на местопрестъплението може би.

— По кое време да е бил? — поиска да уточни Хенри: — За баща ти или по-късно?

Кейлъб мълчаливо поклати глава. Не знаеше отговора.

— Знам, че е…

— Знаеш? Нищо не знаеш! Кога, мамка му, щеше да ми кажеш?

— Просто… не мислех, че има някакво значение. Когато ти помагам, не вдигаме шум. Затова не ми е хрумвало, че може да стане проблем.

— Досега — натърти Хенри. — Сега вече е голям шибан проблем. Защото сме заедно на яхта с труп. Няма как да го изхвърлим обратно в морето и да се надяваме, че някой друг ще го намери. Аз пък, по дяволите, съм шибаният главен съдебен патолог. И трябва да съобщя за него. А Кенън ще ни чака на кея, когато акостираме.

Кейлъб погледна към далечния град. Хенри замълча, изчерпан. Там някъде — сред блещукащите по хълмовете светлинки — беше Бриджит. И Емелин. Не можеше да си спомни кой ден от седмицата беше. Как бе възможно нещата да излязат от контрол с такава бързина? Беше се събудил в събота сутринта с добро предчувствие. Наближаваха празници и щеше да прекара Коледа с Бриджит.

— Извинявай — тихо каза Кейлъб.

— По дяволите!

— Дали не е най-добре да не съм на яхтата, когато стигнеш до кея?

— Какво?

— Да не съм на яхтата? — подсказа Кейлъб. — Ти ще съобщиш за трупа и ще кажеш на Кенън, че си бил сам. Че се прибираш и ще се видиш с него на пристанището.

— А ти къде ще бъдеш?

— Има док за зареждане с гориво в Гасхаус Коув. Ще минем покрай него на път за Кей 39. Дори не се налага да спираш. Закарай ме на плиткото, колкото да скоча във водата. После ти остава още една миля до мястото ти на пристана.

Хенри избарабани с пръсти по руля, после вдигна чашата си и глътна на един дъх половината от съдържанието ѝ.

— Боже, Кейлъб — не можеше да се успокои той.

Помълча известно време, водейки яхтата. Кейлъб знаеше от личен опит, че е най-добре да мълчи. Човекът просто имаше нужда сам да обмисли нещата. Накрая Хенри кимна.

— Може и да се получи — въздъхна той. — При всички положения е по-добро от алтернативата.

— Ще стане. Закарай ме на два метра от дока и изчезвам.

Хенри го изгледа, допи питието си и остави чашата обратно на масата за карти.

— Искам да знам нещо. Но ми кажи истината. Кенън гледаше ли на теб като на заподозрян?

— Заподозрян? Заподозрян? Хенри… аз съм свидетел.

— Каза ли ти го Кенън? — настойчиво попита Хенри. Гласът му беше задавен и напрегнат: — Каза ли ти той, с точно тези думи, че не си заподозрян?

— Той просто ми зададе няколко въпроса. Попита ме къде съм бил и поиска да му помогна да идентифицира хората.

Хенри извърна очи.

— По дяволите — промърмори той, погледна отново към Кейлъб, улови погледа му и го задържа: — Ако дойде отново да говори с теб… внимавай. Разбра ли ме? Обмисляй много добре онова, което му казваш. И не помисляй да го излъжеш!

— Виж, аз просто отидох в „Къщата на щитовете“, след като Бриджит си тръгна. Бях отседнал в „Палас“ и имах нужда да пийна едно на спокойствие. Но се оказах на грешното място в грешния момент. Кенън бил най-добрият детектив в Калифорния? Нали това ми каза ти? Ако е толкова добър, нямам от какво да се безпокоя.

Хенри чукна по лоста на газта, за да забави още хода на яхтата. Пред тях, на около петстотин метра, някакъв танкер пресичаше пътя им на пълен ход към Голдън Гейт и открития океан. Проследиха го… истински град от светлини, преминаващ с десет възела. Когато отмина, „Знак на крак“ се разлюля в килватерната му струя. Хенри се извъртя в креслото и пак се обърна към Кейлъб.

— Кейлъб, ти си учен и мислиш в термините „вярно-невярно“ — каза той. Говореше тихо и спокойно. Гневът в гласа му се бе изпарил: — Не разбираш как работи полицията, затова нека ти обясня нещо. При детектива да е добър и да е прав невинаги съвпадат. И не е необходимо да съвпадат. Кенън е добър. Много е добър. Но това в никакъв случай не означава, че винаги е прав. Затова, ако пак дойде при теб, бъди дяволски внимателен, за бога!

— Вече започваш да ме плашиш.

— Значи си започнал да схващаш за какво става дума.

Кейлъб скочи от борда на „Знак на крак“ върху мократа повърхност на дока за зареждане, в пристанището на Гасхаус Коув и се подхлъзна на колене. Изправи се, изтупа се и намести раницата си. Капачките на коленете и дланите му го боляха. Проследи как се отдалечава „Знак на крак“, оставяйки бяла пенеста струя в черната вода. Подпъхнатият под трупа край на чаршафа се бе измъкнал и отдолу стърчеше ходило. Кейлъб се огледа, но наоколо нямаше никого. Вдигна раницата по-високо, мина по мостика и стъпи на брега.

Пресече парка „Форт Мейсън Грейт Медоу“ пред Гирардели Скуеър и извървя около километър по Бийч стрийт, за да стигне до паркинга, където бе оставил колата си. Пет минути по-късно излезе от него и продължи надолу по Бийч стрийт до „Ембаркадеро“. Кей 39 беше на отсрещната страна на улицата. Бял бус с надписите на патологията бе паркиран до тухления павилион пред Аквариума. Жълтите му светлини мигаха, а задните врати бяха разтворени. От едната му страна имаше полицейска кола, а от другата черен джип. Униформен полицай бдеше над трите коли, но беше твърде студено и мокро, за да се събере тълпа. Кейлъб се вля по трафика на „Ембаркадеро“ в посока югоизток. Шофираше бавно, извил глава наляво, но не видя нищо повече — само трите коли, охраняващия ги полицай и мигащите жълти светлини на колата на моргата пред Аквариума.

Няколко минути по-късно, когато подминаваше Кей 15, две полицейски коли се зададоха на скорост срещу него. Светлинната им сигнализация беше включена, но сирените им мълчаха. Чу рева на двигателите им и мокрото свистене на гумите им през локвите. Колите, движещи се в обратната посока, се изтеглиха към тротоара, за да ги пропуснат.

В лабораторията беше тъмно. Но в кабинета на Джоан Тремонт светеше и светлината изпод вратата ѝ осветяваше сивия линолеум. Кейлъб остави раницата в кабинета си, после излезе обратно в коридора и почука на вратата на Джоан.

— Да?

Той отвори вратата и се подпря на рамката.

— Кейлъб…

— Търсила си ме?

— Всички те търсят. Започвах да губя търпение, когато чух.

— Какво си чула?

— През август, когато започнах работа, ти ми даде няколко номера за връзка — обясни Джоан. — Спомняш ли си? Така че, след като не успях да се свържа с теб, пробвах резервния.

Той направи въпросителен жест към един от двата стола пред бюрото ѝ и тя кимна. Той влезе и седна.

— Говорила си с Бриджит?

— Да.

— Съжалявам… не беше нужно да се забъркваш в тази история.

— Тя не сподели с мен нищо лично. Каза ми, че не знаела къде си. Не те била виждала от събота. Така че се досетих.

— Съжалявам.

— Стига си го повтарял. И след като съобразих, започнах да те прикривам.

— Пред НИЗ?

Тя кимна и погледна за момент монитора на компютъра си. Той не можеше да види какво е изобразено на екрана.

— Все още имаме време до края на януари да набавим допълнителните данни, които те искат от нас. Така че не е кой знае какво — обясни Джоан.

— Слава богу.

— Не е кой знае какво, нали така? Ясно ли ти е какво искат те?

— Ясно ми е. Ще го имам.

Тя се облегна на стола си и се прозя.

— Хубаво, защото тук стигаме до онова, за което не знам много. Мога да обясня теорията и процеса. Но всички данни са у теб. И когато поискат да задълбаят в тях, аз вече не съм в свои води.

— Остави на мен — успокои я Кейлъб. — Знам, че искат много…

— Двайсет?

— Но не е непреодолимо. Изминали сме половината път. Болницата за ветерани ни изпраща нови тъканни проби на всеки две седмици. Помисли каква е базата им от пациенти — не само онези с вида болка, който ни интересува, но и хора с тежки рани, които нямат нищо против да се включат в програмата.

— Нашите хора — каза тя.

Кейлъб кимна.

— Аз ще ги обработя, когато постъпят. Говоря за пробите от ветераните. Колкото по-скоро, толкова по-добре. Всичко се подрежда, както ги уверявахме, че ще бъде.

— И ще се вместим?

— Имаме време до края на януари.

— Последният петък на януари.

— Това е следващата година — ненужно напомни Кейлъб. — Време колкото искаш.

Тя се усмихна. И на двамата беше ясно, че става дума за седмици. Той стана и се обърна да излезе.

— Кейлъб?

— Да?

— Наистина съжалявам за Бриджит. Знам колко я харесваше.

Той кимна и тихо затвори вратата. Преди да се върне в кабинета си, запали осветлението в главната лаборатория и включи масспектрометъра за газова хроматография. Провери в дневника до апарата за използването му. Единствените инициали за миналата седмица бяха на Джоан. Себе си не бе вписвал. Джоан беше съвестна и спазваше всички предписания. Въпреки това той прегледа и дневника с протоколите за превантивна поддръжка, за да се увери, че всеки блок на анализатора е почистен и приведен в начално състояние.

Неговото оборудване идваше от далечния край на спектъра за качество и цена, в сравнение с което малката токсикологична лаборатория на Марси изглеждаше като набързо скалъпена постановка за проект в средното училище. Имаше причини, поради които научните доклади, излизащи от лабораторията на Кейлъб, се превръщаха в златния стандарт на конференции и специализирани списания. Оборудването му беше една от тези причини. Той беше кеширал лицензионните отчисления от ранните си патенти и ги бе реинвестирал в лабораторията си, така че сега тя — и то още преди да го поканят в КУСФ — беше несравнима с никоя друга. Но основната причина беше по-проста: Кейлъб имаше контролни списъци за проверка на всичко. И ги използваше всеки път.

— Кейлъб…?

Вдигна поглед. Джоан стоеше в далечния край на лабораторията.

— Да?

— Провери ли записите от непрекъсваемото захранване?

— Не още.

— Погледни ги, преди да използваш апаратурата. Когато дойдох, вратата на шкафа със захранващия блок беше отворена, а когато я затворих, забелязах че сервизният тунел също е отворен.

Той кимна.

— Не знам дали някой не е влизал там — каза тя.

— Ще имам грижата — обеща Кейлъб. — Преди да пусна някакъв анализ.

— Мога да изпратя имейл до всички лабораторни техници и да им напомня да изключват всичко, преди да напускат.

— Добра идея — съгласи се той. — Действай. Имаме нови попълнения, които още не са в течение на всичко.

— И стари служители, които забравят правилата — въздъхна тя.

— Най-добре го прати с копие до целия персонал.

Тя излезе обратно в тъмния коридор. Докато пробата се загряваше, той отиде в кабинета си и започна да съставя план за анализите.

Към полунощ си тръгна и телефонът в джоба му издаде сигнал точно когато се качваше в колата си. Затвори вратата и го извади. Погледна го — беше есемес от Хенри.

Обади ми се.

Сложи телефона в държача между седалките, запали и излезе от паркинга на „Парнас“. На първия червен светофар размисли и сложи телефона в скута си. Набра номера на Хенри и го сложи на високоговорител.

— Получих съобщението ти — каза той, когато Хенри вдигна. — Удобно ли е?

— Да… вече си тръгнаха.

— Още ли си на Брайънт стрийт?

Светофарът светна зелено, той включи на първа и отпусна педала на съединителя. Не беше сигурен къде отива, но нямаше да е нагоре по хълма. Нямаше да се прибира у дома.

— Почиствам. Завърших аутопсията.

— Какво става?

— Тук беше голяма лудница. И не само заради онова, което извадихме от водата. Ти беше прав за Марси. Тя се оказа добър учен. Не трябваше да се съмнявам в нея.

Кейлъб зави надясно и тръгна по тихите улички към „Линкълн Уей“, която минаваше успоредно на парка Голдън Гейт по целия път до океана.

— Какво се случи?

— Докато сме били из залива, Марси прекарала деня в лабораторията. Разглобила цялата си апаратура два пъти, но не открила никакви хардуерни проблеми. Затова този път извикала софтуерист от „Хюлет-Пакард“.

— И…?

— Той открил вирус.

— Господи, къде?

Кейлъб едва не пропусна стопа. Видя го в последния миг, колкото да закове с поднасяне на колата по мократа пътна настилка. Телефонът падна в междината между седалките. Когато колата спря, бръкна и го намери.

— Наред ли е всичко там? — усети Хенри.

— Няма проблем.

— Шофираш ли?

— Да… вирусът… къде е бил?

— В приложението на „Хюлет-Пакард“ за управление на масспектрометъра. Специалистът на фирмата демонтирал твърдия диск и го взел в Сан Хосе с надежда там да разбере що за вирус е това.

Кейлъб отново включи на скорост и измина останалото разстояние до Линкълн. Зави наляво на светофара и продължи на запад, към океана.

— Оборудването ѝ — имам предвид компютъра, свързан към спектрометъра — вързан ли е в мрежа?

— Не, и точно това е странното — отговори Хенри. — Машината е напълно офлайн. За да бъде инфектирана, трябва някой да е дошъл в лабораторията и да го е инсталирал на ръка. Ти чувал ли си някога за такова чудо?

— Вируси в софтуер на спектрометър? Не.

— И аз — подчерта Хенри.

— Мислиш ли, че е свързано с убийствата?

— Не знам какво да мисля — призна Хенри. — Може би ще разберем повече, когато стане ясно за какво става дума. И какво точно прави.

На кръстовището на „Линкълн“ и „Сънсет“ Кейлъб опря в стена от мъгла. Намали от четиресет километра в час на двайсет и пет и после под петнайсет. Последните тринайсет преки до океана щяха да бъдат пълзене слепешком.

— Как мина аутопсията? — сети се да попита той.

— Като останалите.

— Идентифицирахте ли го вече?

— Имаме съвпадение на отпечатъците с базата данни на Управлението по регистрация на автотранспорта. Името е Джъстин Холанд — архитект или нещо такова. Обявен за изчезнал преди две нощи. Говорих с приятеля му, за да получа потвърждение.

— И пак е изчезнал след посещение на бар? — подсказа Кейлъб.

— Още не са го проследили, но е най-вероятно — каза Хенри. — Ако не е използвал кредитна карта като останалите, може така и да не научим. Приятелят му знае само, че е имал среща с клиент на делова вечеря някъде около Ноб Хил. Но така и не се върнал.

Кейлъб трябваше да заобиколи кола, спряла в неговата лента с включени аварийни светлини. Беше се появила в гъстата мъгла толкова неочаквано, сякаш някой я бе извадил изпод черна пелерина. Кейлъб успя да извие волана рязко наляво и пропусна калника ѝ на сантиметри. Измина още една пряка, подаде мигач и се върна в дясната лента. Намали на три километра в час и тогава си спомни, че Хенри още е на линия.

— Нещо за причината за смъртта?

— Онзи от Ейч Пи[23] сменил твърдия диск на Марси с нов. Така че тя пусна токсикологията. Преди около час установи всичко, което ти вече ми беше казал.

— Векуроний?

— Да — потвърди Хенри — И туйон. Е, не стигна като теб до метаболитите и реда на дозите. Но имаме общата картина.

— Мога да ти дам още малко — каза Кейлъб.

Погледна в огледалото. Зад него бе имало кола, когато бе излязъл на „Линкълн“, но след като навлезе в мъглата, колата изчезна. И онази, която бе заобиколил, за да не се блъсне в нея, бе потънала в мъглата.

— Пусна ли анализа на утайките? — предположи Хенри.

— Сигурно се досещаш какво разбрах. Имайки предвид къде намерихме трупа.

— Станцията при Сосалито, нали?

— Сосалито. Без никакво съмнение.

Хенри въздъхна и Кейлъб се досети, че обмисля последиците. Опитваше се да измисли как да предаде тази информация на Кенън, без да намесва Кейлъб по никакъв начин.

— Ето какво трябва да направиш — опита се да му помогне Кейлъб. — Нека Марси анализира пробите от кожата на Чарлз Крейн. След като спектрометърът ѝ вече работи както трябва, тя без проблем ще открие содата каустик. Може би ще открие и синтетичния естроген. Когато го види, ще се досети, че Крейн е бил в близост до станция за пречистване на отходни води. Тогава вече ще можеш да предложиш на Кенън да изпрати лабораторен техник с полицейска лодка, за да се вземат проби от утайките. После нека Марси ги изследва. Тя ще открие съвпадението със Сосалито и аз ще бъда чист.

— Това може да сработи — съгласи се Хенри. — И сега, след като Марси вече може да работи нормално, ще я накарам да анализира пробите от другите потенциални жертви.

— Знам, че за теб е важно аз да остана в сянка — съгласи се Кейлъб, — но дали би било възможно да продължа да бъда информиран?

— Ще опитам. Но вече усещам, че това ще се превърне в голяма каша.

— А Кенън? — подсказа Кейлъб. — Какъв ще бъде следващият му ход?

— Не знам, но внимавай с него. Помни какво…

Хенри прекъсна и Кейлъб долови в говорителя звъна на телефон някъде при него. Чу Хенри да отговаря, но думите му бяха твърде приглушени, за да ги разбере. След малко гласът му се разнесе отново с нормална сила:

— Ей… трябва да вървя. — И затвори.

Кейлъб сложи телефона обратно на държача и завърши бавното си придвижване до брега. Паркира до защитната стена срещу холандската вятърна мелница и слезе от колата. Тръгна покрай бетонната стена, стигна до водещите надолу към плажа стъпала и седна на онова, на което бе седяла Бриджит, когато бе извадил парченцето стъкло от ходилото ѝ. Беше толкова мъгливо, че не виждаше водата, но чуваше как се разбиват вълните в брега. Постави възглавничката на показалеца си точно върху мястото, където беше паднала капчицата кръв. Петното вече бе изличено от пясъка и дъжда, но той помнеше съвсем точно къде е било.

Когато студът се просмука под шлифера му въпреки пуловера, който бе облякъл, той стана и се върна при колата. Запали двигателя и пусна отоплението. Не беше спал от толкова време, че лицето му бе станало безчувствено. Изтегли се на заден ход, тръгна на север покрай океана, после на зигзаг по улиците, които вместо имена имаха само номера, над парка Голдън Гейт, докато не стигна до булевард „Гиъри“. Паркира пред входа на магазин за алкохол, който бе посещавал вече няколко пъти — същия, от който бе купил за Хенри бутилката „Лафройг“ — и светещите прозорци му подсказаха, че още е отворен.

Слезе от колата, влезе в него и поиска Berthe de Joux.

14.

Нямаше сребърна лъжичка с прорези, нито „правилна“ тумбеста чаша. Вместо това използва кухненска цедка, подпряна на ръба на висока чаша, а ледената вода наля от обикновена кана. Бучката захар се разтвори в алкохола и зелената течност стана млечнобяла. Остави „постановката“ на плота и отнесе напитката до кухненската маса, като носеше нож за филетиране. Там беше все още неотвореният пакет от Бриджит. Подпъхна острието на ножа под края на опаковъчната хартия, сряза тиксото и разопакова пакета.

Под кафявата хартия имаше платно без рамка, защитено с лист „пуканки“. Махна го и се изправи, загледан в картината. Знаеше отлично какво изобразява тя и къде е мястото — беше го посетил преди малко. А и то през цялото време се намираше в центъра на мислите му. Беше нарисувала плажа, гледан откъм западния край на парка „Голдън Гейт“. Плажът в мъглив ден, така че мокрият пясък се разтапяше в разбиващите се вълни, а зареденият с мъгла въздух откъм океана почти се сливаше с прихлупеното небе. Фокусът на картината беше в центъра ѝ, размиваше се към краищата и приковаваше погледа върху определено място по средата на долната част, където в пясъка стърчеше като зъб на акула парче синьо-зелено стъкло. На фона се виждаше стълба, врязана отляво в преградната стена.

Но… зад първото платно имаше и второ. Извади го и разгъна опаковката от „пуканки“.

Тази картина беше в меко памучнобяло. През платното преминаваха сенки в сиви линии, които придаваха на картината обем. В средата имаше червена S-образна следа, сякаш Бриджит бе топнала ръката си в червената боя и бързо я бе прокарала по картината, което ѝ бе хрумнало в последния момент. Но той разбра какво е — натюрморт. Макар да не я беше надписала, Кейлъб знаеше какво би имало на табелката, ако бе намерил тази картина в арт галерия, а не на кухненската си маса:

Чаршаф… окървавен.

Бриджит Лорънт, масло върху платно

Всяка от картините имаше самостоятелна стойност, но двете заедно разказваха тайна история. Идеята ѝ беше той да ги окачи в кабинета си или някъде у дома, където гостите да могат да ги виждат. И хората да се наслаждават на произведенията ѝ — предназначени за него — без да разбират свързаната с тях история. Раната и последвалата интимност. Как плътта ѝ бе разсечена на плажа, а след това тя я бе разтворила за него.

Кейлъб седна на един от столовете и изпи абсента си на един дъх.

Когато се събуди на дивана, беше десет сутринта. Отиде в банята и остана дълго под горещата струя на душа. Погледна датата на часовника си и се опита да пресметне по нея кой ден от седмицата е. Беше говорил с инспектор Кенън в кухнята си в сряда следобед, след това бе отишъл в моргата да погледне осапунения труп на Чарлз Крейн. Четвъртък рано сутринта — малко след като Джъстин Холанд бил забелязан за последно жив — беше с Емелин в онзи бар под Ноб Хил. Бе прахосал по-голямата част от същия ден на дивана, прехвърляйки в съзнанието си вихрушка от изображения. Петъчния ден бе прекарал с Хенри на „Знак на крак“, а вечерта беше с него в лабораторията му.

Следователно… днес беше събота. Една седмица след като Бриджит си бе тръгнала.

Седем дни, които бяха минали като насън. За първи път от миналия уикенд вече десет минути беше напълно трезв и буден. Три неща помнеше кристално ясно и всяко от тях беше свързано с Емелин. Няколко мига в „Къщата на щитовете“. Около час в „Спондюликс“. Половин минута в дневната, парализиран от гласа ѝ по телефона. Тя беше като нещо долетяло на земята от някакво тъмно място в небето. Приковаваща. Всеки път, когато се опиташе да я прогони от съзнанието си и да се върне към живота си от миналата седмица, той се сещаше за гласа ѝ, докато му бе пяла на светлината на свещите. Този отчаян разчувстващ шепот.

Нямам приятели.

Опита се да си я представи като момиченце, спящо на задната седалка на кола, паркирана на черен горски път, оставена самичка да чака някакъв мъж, който не ѝ беше баща. Имаше един момент в „Спондюликс“, когато тя едва не му беше разказала за живота си с него. Но се бе въздържала. Сети се за обещанията, които си бяха дали. Дори сега, през замъглеността на всичко случило се впоследствие, тези клетви не му изглеждаха тривиални, не бяха празни думи. В тях имаше тежест.

В „Парк Чоу“ на Девето авеню сервираха брънч до два часа, а имаше и камина. Паркира на улицата на пряка от заведението и извървя разстоянието до него с ръце в джобовете и вятър в лицето.

Избра си маса до огъня и зачака яденето си на чаша кафе. Обърнатата към огнището страна на палтото му започна да изпуска пара. Усещаше ланолина във вълната, но парфюмът на Емелин надделяваше. Беше като да излезеш на поляна след среднощно лутане в гората и внезапно да те освети луната. Докосна телефона в джоба си — единствената му връзка с нея — и в същия миг той иззвъня.

Извади го бързо и погледна номера на обаждащия се. Беше може би от автомат. От плещите до пръстите на ръцете му премина електрическа искра. Отговори на повикването и вдигна лявата си ръка, за да заслони устата си. Тя заговори първа.

— Здравей, Кейлъб.

Той затвори очи, за да се изолира от околната обстановка. Искаше да остане насаме с гласа ѝ.

— Емелин.

— Добре ли прекара? На срещата ни?

— Да.

— Беше среща, нали?

— Да.

— Обещах да ти се обадя скоро. Достатъчно скоро ли е?

Кейлъб се наведе към масата в порив да запази този разговор личен. Ледът под кожата му казваше, че ако някой ги подслуша, ако има свидетели на тази връзка с нея, ще я загуби завинаги.

— Можеше да бъде и по-скоро. Исках да ми се обадиш.

— Мислеше ли си за мен?

— Откакто те видях за първи път.

— Искаш ли да ме видиш пак?

— Моля те.

— Довечера в такъв случай. Можеш да ме видиш в полунощ.

Не прозвуча като въпрос и той не го възприе така. Предлагаше му го като дар.

— Благодаря ти — прошепна той. — Ще дойда. Само ми кажи къде.

— Не — каза Емелин. — Ще ти се обадя довечера да ти кажа. Но в полунощ ще бъда гладна. Можеш ли да готвиш, Кейлъб?

— Да.

— Ще ми сготвиш ли нещо за вечеря?

— Бих искал — каза той. Чудеше се дали тя възнамерява да му разкрие къде живее, или отново ще използват някой затворен за други бар. — Там ли ще го сготвя, или искаш да го направя, преди да дойда?

— Бих искала да те наблюдавам. Там ще има добра кухня. С всичко, което би ти потрябвало. И няма да се налага да бързаш — нито ще те припирам, нито ще ти преча. Само ще те гледам.

— Какво да ти направя? — попита Кейлъб. — Какво би искала?

— Каквото ти пожелаеш… аз ще съм гладна. И аз ще донеса виното.

— Добре — каза той. — Ще измисля нещо.

— Естествено, че ще измислиш — прошепна тя.

Почти усещаше дъха ѝ по ухото си. Знаеше, че ако сега седеше до него, бузата ѝ щеше да е на рамото му. И щеше да иска да е по-близко до огъня, понеже щеше да ѝ бъде студено.

— Ще ти се обадя довечера — завърши тя.

Затвори, преди да успее да ѝ отговори.

Когато отвори очи, чинията му беше пред него — сервитьорката беше дошла и си бе отишла, без да я забележи.

Второто ниво на паркинга на „Парнас“ при медицинския център беше почти празно, когато той спря в своята клетка. Изключи двигателя и поседя със затворени очи, преди да слезе от колата. Знаеше защо старателно се опитва да скрие Емелин: шепнеше, когато разговаряха по телефона, беше я изключил от всичко, което бе казал на Кенън. Заради вината. Онова, което причиняваше на Бриджит, беше срамно. Беше го напуснала, но може би това бе израз на опита ѝ да остане. Начин да му покаже как се е почувствала. А той се държеше така, сякаш са разделени от година. Не искаше никой да го знае. Дори самият той не искаше да го знае, но това не беше достатъчно, за да го спре. Защото когато Емелин му се обадеше по-късно довечера, той щеше да приеме повикването. И когато му кажеше къде да отиде, той щеше да изтича там с туптящо сърце.

Най-добре за него сега щеше да бъде да отиде на работа.

Това щеше да задържи мислите му върху други неща. Щеше да го принуди да се концентрира върху проекта на НИЗ и да започне да обработва данните, за да ги доведе в желания от одиторите вид. Отвори очи и слезе от колата. Чу някъде навътре в паркинга да се затръшва вратата на друга кола и после двойния сигнал от заключването. Излезе в пътеката между редиците коли и се насочи към стълбата.

— Господин Мадокс…

Спря и се обърна към човека, който също бе излязъл на пътеката.

— Инспекторе… — изненада се той. — Къде е Гарсия?

Кенън не отговори, докато не скъси разстоянието помежду им, и тогава махна с ръка, сякаш за да обозначи някакво далечно място.

— Събота е — отговори той. — Предполагам е със семейството си.

— При вас има ли почивни дни?

— За него има — натърти Кенън. Може и да се бе поусмихнал, но беше трудно да се каже. Сивите му мустаци скриваха подобни промени в изражението му. — Може ли да седнем в кабинета ви за минутка?

— За какво става дума?

— Марси Хенсли.

Кейлъб кимна и бръкна в джоба си за картата за достъп.

— Разбира се, инспекторе — каза той. — След мен…

В стаята за почивка имаше кафе. Кейлъб не беше сигурен кой го е направил, още по-малко преди колко време, защото лабораторията беше празна. Но то беше неопределено топло и миришеше приемливо. Наля в две чаши, затопли ги в микровълновата и поведе Кенън към кабинета си.

— Седнете на дивана.

Кейлъб заобиколи бюрото си и седна. Кенън метна палтото си върху страничната облегалка на дивана и постави бомбето си върху него. Седна и извади хванатия със спирала бележник от задния си джоб. В спиралата имаше забоден къс молив, но Кенън не го извади.

— Познавате я — започна той. — Нали?

— Марси ли?

Кенън кимна.

— Познаваме се от Станфорд. Тя беше в магистърската програма, а аз бях започнал аспирантура, така че ползвахме обща лаборатория. И дори написахме заедно статия.

— И продължавате оттогава?

— Искате да кажете, че поддържаме връзка?

— Да, връзка.

— Не е кой знае какво. Виждал съм я по научни конференции и когато се натъкнем един на друг, държим се приятелски, така че знам с какво се занимава сега — отговори Кейлъб и изгледа Кенън. — Какво става?

— Какво можете да ми кажете за масспектрометрите? — смени темата Кенън.

Кейлъб изгледа намръщено подложката за писане на бюрото си, сякаш се примиряваше с това, че остава в неведение. Имаше доста ясна представа за какво бе дошъл Кенън, но не биваше да се издава.

— Какво искате да знаете?

— За начало… как работят. Какво правят.

— Подробностите ли ви интересуват, или… как да се изразя… картината от самолет?

— Да започнем с общата картина — каза Кенън. — Представете си, че нямам докторска степен от Станфорд. Че току-що съм станал бакалавър по криминология и имам един семестър в правния факултет.

Кейлъб си спомни гласа на Хенри, докато се връщаха през залива към Сан Франциско. Бъди дяволски внимателен, посъветвал го бе той. Кенън вече бе извадил молива от спиралата и го държеше над разграфената на редове страница на разтворения бележник.

— Добре… представете си, че стоите по средата на моста Голдън Гейт — започна Кейлъб. — Откъм океана духа постоянен силен вятър. Държите топка за боулинг и волейболна топка. Пускате ги едновременно. Къде ще падне топката за боулинг?

— Точно под мен — отговори Кенън. — Право надолу.

— Точно така. А къде ще падне волейболната топка?

— По-далече. Вятърът ще я отнесе от моста.

Кейлъб кимна.

— Това е всичко, което трябва да знаете за масспектрометрията. Вземам проба и я слагам в камера за загряване. Молекулите се йонизират от източник на електрони — тоест получават електрически заряд — и се отнасят с магнитно поле по дължина на „състезателна писта“. Има електромагнит, който ги отклонява така, че да завият на ъгъла, също както вятърът излиза изпод моста. По-леките частици се отклоняват повече от по-тежките. Те попадат в йонен капан в края на пистата и детектор на частици измерва къде са попаднали.

— И после?

— После получаваш невероятно количество данни. Спектър от молекулни тегла. Ако ги вкараш в диаграма, тя ще заприлича на ЕКГ на човек, взел кокаин — безумни пикове и пропадания. Но пуснеш ли тези данни през софтуер, използващ библиотеки, създадени на база известни еталонни мостри, тогава ще можеш да разбереш молекулния състав на практически всичко. Е, малко по-сложно е от това, но нали искате общата картина.

Кенън писа известно време в бележника на коляното си. После вдигна поглед към Кейлъб:

— Този софтуер… откъде идва?

— Зависи от лабораторията и от апаратурата. Има три начина да се снабдиш: купуваш готов софтуер, който струва от пет до десет хиляди долара; намираш си безплатен такъв; има държавна лаборатория в Швейцария, която поддържа добра безплатна програма, наречена SpecServe.

— А ако не ползваш някой от тези начини? — поинтересува се Кенън.

— Някои от нас ползват специализиран потребителски софтуер.

— Както е при вас, предполагам?

Кейлъб се усмихна. Неговата лаборатория беше предмет на всеобща завист. Поне веднъж месечно той развеждаше учени от цял свят и чуждестранни делегации из петте декара, с които разполагаше.

— Аз използвам готова програма, наречена Spectral Wave. Има имам три Крей-клъстера, на които пускам паралелна обработка. Имам и модифицирана версия на швейцарската програма, която съм приспособил за моите нужди.

Кенън пишеше бързо. Когато свърши, пак го погледна:

— Какво е Крей-клъстер?

— Модулен суперкомпютър. Можеш да купиш колкото искаш блокове и да ги свържеш в едно.

— Кой е модифицирал швейцарската програма?

— Аз.

— Написали сте и потребителската програма, предполагам?

Кейлъб кимна.

— Мислех, че сте химик, токсиколог или нещо подобно — отбеляза Кенън. Наблюдаваше Кейлъб внимателно. Сивите му очи не примигваха зад очилата с телени рамки.

— Имам бакалавърска степен по компютри. А и повечето природни науки в наши дни се застъпват с компютрите — обясни Кейлъб. — Няма спасение.

— Значи използвате три програми, така ли? За какво? Всяка да проверява останалите две?

— Така мога да верифицирам резултатите си с едно пускане. Но аз продължавам да не разбирам какво общо има всичко това с Марси. Да не би тя… разбирате ли, не схващам какво става. Тя неприятности ли има?

Кенън заби молива си в спиралата на бележника. Отгърна ревера на сакото си и Кейлъб видя под мишницата му кобур. Този път прибра бележника във вътрешния джоб на сакото си.

— Не, няма неприятности — отговори му той. — Имате ли нещо против да ми покажете лабораторията си? Апаратурата?

— Разбира се — съгласи се Кейлъб. — Ще ви разведа. Само че апаратурата не е включена, така че ако искате демонстрация, ще отнеме известно време да се загрее.

— Искам само да разгледам.

— Ще е различно от лабораторията на Марси — предупреди го Кейлъб. Стана, заобиколи бюрото си и поспря на вратата, изчаквайки да пропусне Кенън пред себе си. — Нейната лаборатория е за работа. И е малка. Това тук е изследователски център.

Кенън стана и само за секунда, докато инспекторът беше в профил, в десния джоб на панталона му проблесна червена светлина. Късо примигване, което веднага изчезна. Там се виждаше тънка правоъгълна издатина. Кейлъб побърза да отмести поглед към лабораторията. Реши, че Кенън не го е забелязал.

— Значи сте били в нейната тогава?

Кейлъб беше тръгнал да излиза, така сега бе с гръб към Кенън. Никога не му казвай лъжа. Натисна на стената ключовете за осветлението и вентилацията в тавана. После отговори, без да обръща глава, тихо, но достатъчно силно, за да го чуе Кенън над бученето на вентилаторите.

— Разбира се… С Хенри сме приятели.

— Хенри Нюком? Съдебният патолог?

— Да… израсли сме заедно — обясни Кейлъб и се обърна да погледне Кенън: — Какво?

— Нищо — каза Кенън. — Само дето… аз често разговарям с него. А той никога не ми е споменавал за вас.

— Странно.

— Нали? И се знаете, откакто се помните?

— Да.

— Значи, с изключение на двата месеца, когато вие и майка ви сте били в „Лангли Портър“, и двете седмици по-късно, когато сте изчезнали, сте се виждали редовно?

Знаеше, че ще се стигне до това. Още когато бяха говорили с Кенън на задната седалка в полицейската кола пред „Къщата на щитовете“, разбра, че ще се стигне дотук. Сега Кенън бе извадил цялата истина наяве и я беше проснал на пода пред двама им, за да я гледат.

— Така ли е, господин Мадокс?

Кейлъб сви рамене и влезе в лабораторията пред Кенън, за да не вижда той лицето му.

15.

Макар още да нямаше пет, беше тъмно, когато излезе от лабораторията. Стигна до „Линкълн“, после мина през парка и навлезе в Ричмънд, където започна да завива по случаен начин, като следеше огледалото. Всичко около Кенън опъваше нервите му. Когато се убеди, че никой не го следва, отби за малко и извади телефона си. Набра Хенри, постави го на говорител и отново потегли.

— Да?

— Кейлъб е. Сам ли си?

— Секунда…

Някакви гласове на заден план се засилиха в кресчендо, докато Хенри минаваше покрай група разговарящи в търсене на по-уединено място. След малко се възцари тишина.

— Извинявай — каза Кейлъб, — не исках да прекъсвам нещо важно.

— Всичко е наред — отговори Хенри. — Още съм на Брайънт стрийт, но излязох от заседателната зала. И без това чакаме Кенън. Какво има?

— Ако Кенън още не е дошъл, причината е, че беше при мен.

— Дошъл е да те види? — попита Хенри и сниши глас до шепот: — Пак?

— Интересуваше се от масспектрометрите. Разпитваше за софтуера. Пожела да разгледа лабораторията ми. Обясни, че било във връзка с Марси.

Хенри въздъхна.

— Имаме куп неприятности заради начина, по който подходихме вчера. Говоря за Марси и себе си.

— Вирусът?

— Не трябваше да даваме твърдия диск на специалиста от „Хюлет-Пакард“. Беше си местопрестъпление и нарушихме целостта на уликите на Кенън. Наложи се той да замине за Сан Хосе, да вземе оттам диска и да го даде тази сутрин на ФБР. Те имат отдел по киберпрестъпления и поеха нещата.

Кейлъб видя празно място за паркиране и го използва. Изключи говорителя и вдигна телефона до ухото си, като сниши глас, за да не крещи на Хенри:

— Откриха ли вече нещо?

— Ще го запазиш ли в тайна?

— Хенри…

— Извинявай… знам, че можеш да мълчиш.

— Надявам се, че го знаеш. Е, какво става?

Кейлъб гледаше в огледалото, докато чакаше Хенри да заговори. В далечния край на авенюто, на трийсетина метра от него, имаше спряла до тротоара кола. Фаровете ѝ бяха включени, но не бе помръдвала от поне десет секунди. След малко Кейлъб видя увеличаващ се квадрат светлина от вдигаща се ролетна врата на гараж от другата страна на улицата. Колата зави рязко наляво и влезе в гаража. Кейлъб отново се загледа през предното стъкло.

— Там ли си още, Хенри?

— Да.

— Какво са открили във ФБР?

— Вирусът и убийствата са свързани. Вирусът е повлиял на спектралния анализ на Марси. Той бил някак инсталиран между анализатора и модула за графичен изход. Така че въздействал върху комуникацията между двата.

— Искаш да кажеш, че е променил резултатите? — поиска да уточни Кейлъб. — Променил вижданата от Марси картина?

— Имал е единствена мишена. Ако анализаторът откриел нещо с молекулно тегло 637.73, вирусът игнорирал тези данни. Така че в диаграмата на това място имало празно място, все едно не било намерено нищо.

— Дупка в спектъра — прошепна Кейлъб.

— Точно така — дупка.

Кейлъб пое дълбоко въздух, погледна към тавана на колата и бързо пресметна наум сумата от няколко числа, докато не създаде молекула в съзнанието си.

— Това е векуроният, нали? Празното място с координата 637.73 е за векурония.

— Позна — одобри Хенри.

— Мили боже…!

— Да, изглежда лошо — съгласи се Хенри. — Представяш ли си, за бога, че той е могъл да влезе в моята лаборатория! В сутерена на полицейски участък…

Кейлъб постави телефона отново на говорител и подкара колата.

— Бил е в проклетата ми лаборатория — възмутено повтори Хенри.

— Има ли заподозрени?

Хенри се изкашля.

— Всеки с карта за достъп е заподозрян.

— За колко души говорим?

— Не знаем — каза Хенри. Шепнеше, но в гласа му се долавяше гняв. — Всяка карта би следвало да бъде с уникален идентификационен номер, за да се знае кой влиза и кой излиза. Но някой в ИТ отдела се издънил и сега всички лабораторни карти са с един и същи код. На всичко отгоре не съществува списък кой е получил карта.

— А нямате ли охранителни камери?

— Имаме, естествено, но това, изглежда, се е случило преди месеци, доста преди първото убийство. Камерите записват на DVR-и, които биват презаписвани, ако някой не отдели диск за преглед.

— И ти научаваш всичко това тази вечер?

— Както вече казах — прошепна Хенри, — затънал съм до шия и нищо не зависи от мен. ФБР ми правят нова дупка отзад вече два часа и всеки път, когато излязат в почивка, ми пращат Гарсия.

— Кенън не ме разпитва за никакви вируси — сподели Кейлъб. — Но може би ти влоших положението.

Хенри шумно издиша.

— Какво си направил? — бавно се осведоми той.

— Ти нали ми каза да не го лъжа? — напомни Кейлъб.

— Мамка му, Кейлъб.

— Споменах му как изглежда лабораторията на Марси в сравнение с моята. Но той вече знаеше, че аз не се виждам с нея, за да си общуваме ей така. Така че очевидно искаше да разбере защо аз зная каквото и да било за нейната лаборатория.

— И ти му разказа, че сме приятели?

— Казах му, че приятелството ни датира отдавна. И Хенри… мисля, че той го записа.

— Дошъл е при теб, за да те запише?

— Така мисля. Но и това не е всичко. Сигурен съм, че той е бил там. Може би и в двата случая — когато дойдоха за баща ми и когато са ме открили. Но не знам какво променя това.

За първи път говореше открито за случилото се преди повече от 25 години. Но подобен „завой“ не му се струваше нов — всеки разговор с Хенри през цялото това време, всяко замълчаване между тях представляваше старателно заобикаляне на тези камъни.

Кейлъб зави надясно по „Гиъри“ и мина през две кръстовища, преди да го хване червен светофар. Пусна чистачките и се загледа как забърсват капките дъжд и как водата се стича на ручейчета по ръба на прозореца, пречупвайки цветовете на светофара.

— Мислех, че това е запечатано — каза накрая Хенри. — Или поне, че името ти не се цитира. Поне в частта за болницата.

— Това не означава, че разни хора не могат да говорят за случилото се. Имаше публикации в пресата, а има и хора, които знаят. Но ако Кенън е онзи, който аз мисля, че е, това няма значение… защото е бил там.

— Помниш ли нещо друго? — попита Хенри.

— Помня всичко за болницата… „Лангли Портър“.

— Имах предвид преди това. И какво се е случило веднага след това.

— Не — безизразно отговори Кейлъб. — Сега какво?

— Не знам — каза Хенри. — Ако Кенън ме попита какви сме ги вършили, ще трябва да му кажа. Могат да ме извадят от случая. Могат и да… не, това не е твой проблем. А ако ме попита за другото нещо… тогава не знам.

— Ако те попита, кажи му — реши вместо него Кейлъб.

— Какво да му кажа?

— Онова, което мислиш, че се е случило — поясни Кейлъб.

— Добре.

— Съжалявам.

— Знам — каза Хенри. — Виж… сега трябва да затварям. Гарсия и онези от ФБР ме чакат. Кенън ще пристигне всеки момент. Просто… не ми се обаждай за известно време, а? Нямам нужда от такива неприятности.

Хенри затвори. Кейлъб измина още пет преки. Дисплеят на мобилния телефон в скута му осветяваше лицето му отдолу. Накрая екранът се самоизключи.

Имаше добър хранителен магазин на Станиън стрийт, точно срещу източния край на парка „Голдън Гейт“. Обикаля из околните улички цял час, преди да стигне там, с мисли разхвърляни из целия спектър от Хенри през Кенън до Бриджит, преди се спре на Емелин. Спомни си как му бе свирила на пиано, как бе сдържала гласа си по време на песента, за да останат думите тяхна тайна. Ако бяха правили секс, ако бе поискала да го захапе за рамото, за да приглуши звуците на своето удоволствие, гласът ѝ щеше да бъде такъв.

Това беше достатъчно да задържи мислите му да не се разсейват обратно към Кенън. Или към Бриджит. Имаше нужда от нещо подобно — място, където да се върне, където да се съсредоточи. Всичко, способно да го отнесе от реалността. Джеймисънът и Berthe de Joux бяха добри, но Емелин беше много по-добра за целта. Сети се за ръцете, с които го бе обгърнала, и за слабото ѝ тяло, притиснало се в него.

Когато стигна до магазина, паркира и изгаси двигателя. Поседя така, със затворени очи, заслушан в дъжда по металния покрив, мислейки за онова, което ще ѝ сготви. Обмисли го подробно, като си представи всяка стъпка, докато не мина през целия процес. После слезе от колата и закопча сакото си, за да се защити от лекия дъжд.

Почти беше стигнал под осветеното от витрината на магазина пространство, когато през плъзгащата се врата бързо и грациозно излязоха три жени, хванали се под ръка. Бяха в дълги вечерни рокли под дългите си манта и всяка държеше бутилка вино. Когато ги позна, вече бе навлязъл под светлината и беше късно да се извърне към сенките, без да привлече внимание към себе си. Усещаше смесените им парфюми, виждаше отражението на уличните светлини в косите им и в лъскавите им бижута. Те също го видяха и разговорът им замря, сякаш бяха останали от другата страна на вратата. Спряха и го изгледаха. После онази в средата проговори:

— Кейлъб…? Помниш ли ме?

Тя хвана със свободната си ръка реверите на модното си палто и ги събра под гърлото си. Погледна приятелките си и примигна с очи към колата им. Двете я погледнаха, за да се уверят, че са я разбрали правилно, изгледаха пак Кейлъб и едната от тях тръгна към колата. Другата се загледа в него по-дълго и после я последва.

Когато останаха сами, Кейлъб кимна:

— Как си, Пола?

— Отиваме на гости на Бриджит — сви рамене тя. Вдигна бутилката вино и пак я отпусна. — Малко парти… в ателието ѝ.

— Това е хубаво.

— Че тя ще има малко компания ли? Че е достатъчно прецакана, за да не ѝ се излиза навън? Да… може да се каже, че е хубаво.

— Пола…

— Знам какво се е случило… за скарването ви говоря. Тя ми каза. Много момичета не биха се впечатлили чак толкова. Но Бриджит е различна. За нея…? Раната е дълбока.

Той пъхна ръце в джобовете си и отстъпи крачка назад.

— Не би могла да ти каже всичко — каза той. — Защото не знае всичко. А и не ми даде възможност да ѝ обясня.

Пола поклати глава.

— Не е само това. За всичко става дума.

— За какво говориш?

— Как тя се събужда, а ти не си до нея? Защото си се върнал в лабораторията? Как дори когато си с нея, всъщност не си… не, не, знаеш много добре за какво говоря и не ме гледай така. Дори не помисляй да ме гледаш така!

— Не те гледам никак, Пола.

Тя направи крачка към него и насочи дъното на бутилката вино към гърдите му.

— И не става дума само за онова, което тя ни е казала. По-скоро за онова, което ние ѝ казахме.

— И какво толкова сте ѝ казали?

— Стига, Кейлъб. Това не ти е 1950. Като се запознаеш с някого на откриване на галерия, не се нанасяш просто така при него. Първо го проверяваш що за човек е. А ако не го направиш, правят го приятелите ти.

Тя го изгледа и бавно издиша. Свали бутилката вино, но продължи да я държи за гърлото.

— Ако си чела онези истории — каза ѝ той, — знаеш, че онова не е цялата истина. В тях има празни места… те самите го признават.

Дори тук, изправен пред Пола, той продължаваше да мисли за дупките в спектъра. Идеята за вирус в масспектрометъра на съдебния патолог на Сан Франциско му се струваше абсурдна. Та в Сан Франциско едва ли имаше повече от дузина хора с уменията да напишат такава програма и той вероятно ги познаваше всичките. Марси Хенсли и Джоан Тремонт бяха в списъка.

Пола погледна покрай него и той се обърна да проследи погледа ѝ. Двете ѝ приятелки се бяха отдалечили на около шест метра. Стояха под една мъждива улична лампа пред колата си. Дъждът падаше косо през конуса светлина на лампата, а двете момичета стояха плътно загърнати в палтата си и съзерцаваха Кейлъб. Екраните на телефоните осветяха лицата им. Сигурно го записваха, сякаш се опасяваха, че може да опита да удари Пола. Отмести се крачка встрани, за да ги разочарова.

Не си спомняше имената им. Но беше доста сигурен, че и двете бяха прекарали пред камината му нощта на откриването на галерията на Бриджит. Пияни и натръшкани една върху друга, завити с одеялата, които той държеше в близост до дивана. Тогава не им беше хрумнало, че нещо с него не е наред, дори да бяха проверили миналото му. Дори да им беше известно, че са на гости на сина на покойния Кейлъб Елис-старши.

Кимна им и пак се обърна към Пола.

— Освен това — допълни той — онези истории нямат нищо общо с мен. Те са за нещо, което се е случило на мен.

— Не съм казала, че си направил нещо лошо — каза тя. Гласът ѝ беше нисък и спокоен, а изражението ѝ омекна, докато говореше. Преди малко беше ядосана, но сега ѝ бе минало. — Бил си дете. Баща ти… той е направил каквото е направил. Но Бриджит имаше право да знае, нали така? И аз ѝ го разказах.

— Добре.

Вече беше доволен, че между тях има разстояние.

— Ако се бе случило днес, щеше да е различно — продължи тя. — Знаеш го, нали? Нямаше да те изпуснат от поглед. И тогава може би и другото нямаше да се случи.

— Сигурно.

— Но Бриджит трябваше да знае.

— Господи, Пола…

Тръгна към магазина, но тя стъпи крачка вляво и блокира пътя му.

— Какво да кажа на Бриджит? — попита го тя. — Ще се видим с нея след двайсет минути.

— Каквото искаш. Естествено…

Заобиколи я и влезе в магазина.

Когато се върна у дома, прибра напазаруваното, взе картините на Бриджит, занесе ги в спалнята и ги подпря на стената в празния ѝ дрешник. Това, че ги скри по този начин, му позволяваше да затвори тази част от сърцето си. Влезе в кухнята, отвори бутилка „Совиньон-Блан“ от долината на Лоара, наля си чаша и остави отпушената бутилка на плота. Щеше да му трябва пак след няколко минути.

Клекна, отвори шкаф и извади от него две кленови дъски за рязане и дълбока тенджера. Емелин искаше да го гледа как готви и щеше да има много какво да види, когато той отиде в полунощ. Но сега искаше да направи бульон и да го редуцира, за да спести време после. Наряза на едро моркови, целина, дребен и едър лук. В магазина бе купил осемнайсет живи стриди, които сотира сега, като отдели шест за бульона и останалите за после. Очисти ги над тенджерата, така че в нея да попаднат както месото, така и сокът им. Добави зеленчуците, хвърли вътре няколко дафинови листа и зърна черен пипер и заля всичко с чаша от виното и малко студена вода.

Когато бульонът кипна, почисти дъските за рязане и използваните ножове, после взе чашата, отиде при прозореца и се загледа в светещата мъгла под хълма и прилепналите към земята облаци, които се осветяваха отдолу от невидими за него източници. Там сигурно имаше улични лампи и коледна украса по улуците на редиците къщи. Осветени прозорци хвърляха навън светлината на семейни вечери и пълни с гости холове. Но всичко това оставаше невидимо — Кейлъб виждаше само размита сива светлина.

Утре е Бъдни вечер, сети се той.

Бриджит щеше да отиде в катедралата „Грейс“ малко преди полунощ. Ако нещата се бяха развили по различен начин тази седмица, и той щеше да отиде. Щеше да му бъде за първи път. Ако направеха шествие със свещи, той щеше да гледа как хората палят свещите си от съседа пред катедралата, как Бриджит запалва своята и се обръща към него. И щеше да му предложи, както винаги, своята топлина и светлина. А той щеше да хване дясната ѝ ръка със своята лява, от белите им свещи щеше да капе восък по хартиените предпазители, а пламъчетата им щяха да задимят, докато събралите се пеят. После, на път за дома, щяха да слушат среднощните камбани по целия път надолу по Ноб Хил и щяха да усещат бронзовите им вибрации дълбоко в телата си край всяка подмината църква.

Не знаеше как да постъпи с Бриджит, дори сега в мислите си.

Беше стоял на същото място, когато тя запрати по него чашата миналата седмица. Приближи се по-близко до стъклото на тъмния прозорец, за да вижда прозрачното отражение на лицето си. Раната на челото му вече бе почти заздравяла. По линията на срязването имаше тъкан, а разделените краища на среза бяха започнали да се събират. Околната синина първо бе избледняла до жълто, а после бе започнала да се размива в тена му.

Но видимото срязване никога не разказва цялата история. Дори половин час с Хенри в сутерена на моргата му илюстрираше този прост урок. Запита се дали последните седем дни могат да се обяснят с няколко физически закона, дали всичките му действия, след като Бриджит го замери с чашата — нощните му бродения в търсене на Емелин, часовете с удавниците на Хенри — не са постулираното равно по сила и обратно по посока противодействие на нейната постъпка. А може би нещата бяха стигнали много по-далече.

Кейлъб се извърна, когато чу тенджерата да кипва. Отиде до печката, намали пламъка и прецеди с решетеста лъжица бульона. Стартира таймера и отиде да си вземе душ.

Телефонът му иззвъня в десет часа. Скочи и погледна дисплея. Номерът обаче не беше очакваният.

Беше Бриджит.

Остави го на кухненския плот и отстъпи встрани, без да го изпуска от поглед. Всяко останало без реакция иззвъняване го запращаше във все по-дълбок мрак. Не искаше да мисли какво има сред тези сенки по целия път до дъното. И знаеше, че ако отговори, само ако произнесе името ѝ, плъзгането надолу ще спре и ще запали светлина около него. Но не го взе, защото знаеше, че това ще означава край на една различна надежда.

На друго, по-тъмно желание.

След пет иззвънявания повикването бе пренасочено към гласовата поща. Отиде при хладилника, наля си нова чаша вино и се изруга.

Емелин се обади в единайсет и петнайсет и той ѝ вдигна без забавяне.

Тя не проговори веднага, така че в ушите му се чуваше само белият шум на отворената връзка. Където и да беше, мястото изглеждаше ветровито и имаше трафик. Коли по мокър паваж, изтерзани спирачки на камиони, спускащи се по стръмните хълмове на града. Кейлъб приклекна на пода пред хладилника, притиснал с една ръка телефона към ухото си, а с другата покрил другото си ухо, за да не бъде никъде другаде, а само с нея.

Тя пое въздух и той се вслуша.

— Готов ли си? — попита го тя.

— Да.

— Франклин стрийт 2007. Ще го намериш ли?

— Ще бъда там — прошепна той.

— И не вземай телефона си.

— Добре.

Щеше да се съгласи на всичко. Стоеше в ослепителна тъмнина и гласът ѝ излъчваше студено сияние. Той беше единственото нещо на света, така че не му оставаше друго, освен да се движи към него. И нямаше значение какво се намира между двама им.

— Помниш ли нашите обещания?

— Да.

— Кажи ги — подкани го тя.

Гласът ѝ бе шепот, но в него се долавяше някаква нова нотка. Беше нещо повече от желание, повече от нужда. Може би отчаяние…

— Никога да не те лъжа — отговори Кейлъб. — И никога да не те нараня.

— Защото си ми приятел?

— Да.

— Тогава ела при мен… намерѝ ме.

16.

Адресът на Франклин стрийт, който му беше дала, се намираше в северната част на града. Имаше достатъчно време да стигне там. Можеше да си позволи да мине покрай един-два други адреса, които бе потърсил, преди да слезе в гаража.

Джоан Тремонт живееше до Катедрал Хил. Марси Хенсли и съпругът ѝ живееха в Пасифик Хайтс, само на няколко преки от мястото на рандевуто му с Емелин. Не искаше да се вижда с никоя от двете, не искаше да говори. Искаше просто да мине покрай апартаментите им в анонимността на нощта, да се помотае наоколо и да види дали прозорците им светят, или са тъмни. Искаше да понаблюдава. Джоан познаваше софтуера на спектрометъра и знаеше за болката. Освен това бе показала безпокойство относно гранта, който, от друга страна, беше единственият ѝ източник на доход. Така че тя беше под натиск.

Възможните мотиви на Марси не бяха така ясни. Тя никак не се вписваше в ролята на заподозрян. Щеше да бъде трудно да се защити подобна идея пред Хенри или Кенън. От друга страна, Марси имаше уменията да манипулира софтуера си, а освен това притежаваше нещо, което отсъстваше при Джоан.

Имаше достъп до лабораторията си.

От всички хора на света, които биха могли да напишат вируса, Марси беше единствената, която можеше лесно да го инсталира. Затова отиде при нейната къща.

Не беше сигурен колко време прекара на улицата, паркирал в гъстите сенки под редицата евкалиптови дървета. Беше изгасил фаровете, но остави двигателя на празен ход с ляв крак върху педала на съединителя. Над тесния гараж на Марси имаше осветена редица високи прозорци, но така и не забеляза силуетът ѝ да минава зад тях.

Изкушаваше го мисълта да слезе и да пресече улицата. Да се качи по стъпалата, да мушне пръст в пролуката на пощенската кутия на предната врата и да надникне в тесния процеп. Но в това нямаше никакъв смисъл — не беше начинът да научи повече за нея. Накрая погледна часовника си и видя, че няма време за това — Марси можеше да почака, но Емелин не можеше.

Намали скоростта до пълзене, когато мина покрай дадения му адрес, загледан през левия прозорец в къщата, където го бе довела. Беше огромна, във викториански стил, на три-четири етажа, с боядисани фронтони, източени кули. Намираше се в средата на пряката, но имаше страничен двор и градина. Всичките ѝ прозорци бяха тъмни, а пердетата спуснати. Обиколи карето и намери място за паркиране през една улица.

Върна се при къщата, като носеше във всяка ръка две пазарни торбички, и тогава видя зад пердетата да се движи някаква светлина. Изкачи стъпалата до площадката и погледна бронзовата табела на стената. Уличното осветление стигаше дотук и може да прочете:

АРХИТЕКТУРНО НАСЛЕДСТВО НА САН ФРАНЦИСКО

ДОМ НА ХААС-ЛИЛИЕНТАЛ

1886

Къщата и името на табелата му подсказваха нещо, което не можеше да извади от съзнанието си. Нещо за Хенри, нещо, което се задаваше натоварено със смесица от емоции в крехко равновесие като чаша с абсент: намек за възбуда и едновременно ужас от тъмното. И под двете имаше срам, неизтриваем, като проникнал под кожата туш на татуировка. Знаеше, че преди двайсет и пет години на подобно място майка му се бе хвърлила в трескав бяг, влачейки за ризата му полицай и крещейки името на Кейлъб. Беше захвърлила металния си бастун и тичаше със силно накуцване. Повечето от бинтовете ѝ вече бяха свалени, но по бузите и челото ѝ се виждаха шевовете, които щяха да останат до заздравяването на срязванията и следите от присадената кожа.

Не го беше видял с очите си. Образът на майка му не беше спомен, а по-скоро изображение, сглобено от разказаното му от нея. Но нея вече я нямаше. Нямаше как да я попита това ли е мястото, или бе само поредното фалшиво ехо в града, който — поне за Кейлъб — беше пълен с такива.

А може би се дължеше на двете чаши вино и начина, по който улицата бе заспала под одеялото на мъгла, толкова гъста, че силуетите в нея се размиваха, а познатото и непознатото се завихряха в общ танц, реейки се над земята. Посегна към чукчето на вратата, но преди да го докосне, тя се отвори. Емелин държеше месингов ветроупорен фенер с намален фитил.

— Намери ме — проговори тя. — Ще влезеш ли?

Задържа му вратата отворена и той влезе в старата къща. Тя затвори зад него и избута тежкото резе. Роклята ѝ беше в толкова тъмен нюанс на червеното, че изглеждаше почти черна. Нямаше ръкави и голите ѝ ръце белееха в сенките на входното антре. Беше боса и се приближи до него абсолютно безшумно. Спря, когато пръстите на краката ѝ докоснаха неговите. Фенерът беше между двама им, толкова близко до корема му, че усещаше неговата топлина. Тя посегна и трасира с гърба на показалеца си линията на челюстта му.

— Благодаря, че дойде — каза. Парфюмът ѝ, деликатен като единствена нишка на паяжина, го обгърна. — Ще ме последваш ли?

— Добре.

Поведе го през тъмната къща. Фенерът хвърляше около тях кръг светлина, докато преминаваха през стаи с високи тавани. Кухнята се намираше в задния десен ъгъл на къщата. Беше сложила свещи на мраморната маса за сладкиши и по плотовете край кухненската печка. Самата печка беше огромна и сложна — стогодишно чудо, работещо на газ и ток. Имаше шест чугунени колела и три отделни емайлирани отделения за фурни. В абсорбатора имаше крушка с нажежаема нишка и това бе единственото работещо електрическо осветление в къщата. Тя хвърляше мека кехлибарена светлина върху плота на печката и по този начин го изваждаше на фокус.

— Ще можеш ли да готвиш тук? — попита го Емелин. Стоеше зад него, сложила два пръста върху предмишницата му.

Кейлъб се огледа.

Беше извадила тенджери и тигани, беше ги измила в умивалника и ги бе оставила да се сушат на кърпи, разстлани по каменните плотове. Красиви стари медни тенджери, колекция от ръчно изработени ножове от въглеродна стомана, чиито скоро наточени ръбове блестяха. Имаше тежка дъска за рязане, изработена от кръстосано сглобени парчета твърдо дърво, и чугунен грил-тиган, лъскав от стара мазнина. Можеше да задуши стридите в него и да загрее каменна сол на обикновен железен тиган.

— Ще се оправя без проблем — увери я той.

Емелин отиде при мраморната маса за сладкиши и остави на нея ветроупорния фенер. Използва колелцето да вдигне фитила. Пламъкът се увеличи и освети помещението по-добре. Обърна се към него, подпряла ръце на ръба на масата.

— Кажи ми менюто — поиска тя. — За да избера виното.

— Надявам се обичаш морски дарове — каза той.

— Обичам всичко.

— Ще започнем с гриловани стриди — обяви Кейлъб. — Стриди от Сноу Крийк, дребните.

— Значи нещо пенливо — кимна тя. — Имам просеко от Тревизо. Да, ще пием просеко с това.

— След това ще има миди на тиган с диви гъби — продължи Кейлъб. — После ризото с трюфели.

— Донесла съм добро пино гриджо. Ще върви с мидите. А за ризотото… бургундско.

— Десертът не е нищо главозамайващо — предупреди Кейлъб. — Просто охладени малини. И малко черен шоколад.

Тя се усмихна.

— С това ще довършим просекото.

— Да започвам ли?

— Ако обичаш — помоли го тя. — Гладна съм.

До далечната стена имаше старомодна хладилна кутия. Кейлъб я отвори, без да е сигурен какво ще намери в нея. Вътрешността на кутията бе разделена на горно и долно отделение и в горното имаше голям блок лед. В долното бяха подредени бутилки бяло вино и просекото.

— Донесла си лед?

— Естествено.

— Може ли да оставя там някои неща?

— Разбира се — каза Емелин. — Сега се връщам. Трябва да намеря чаши за вино. И да ги измия. Защото очаквам да са прашни.

Тя взе фенера от масата и излезе. В къщата беше тихо, а тя бе толкова грациозно безшумна, че той чуваше шумоленето на босите ѝ крака по вътрешната страна на роклята. Проследи я с поглед и сложи някои от покупките си в хладилната кутия. След това отиде при печката и се залови да разучава как да пусне фурната.

Къщата беше капсула на времето — призрак на Сан Франциско, пометено от земетресението[24] през 1906 година. Сега беше музей, поддържан достатъчно добре, за да го разгледаш, макар някои от нещата в кухнята явно да не бяха използвани отдавна. Завъртя някакво копче на панела на печката, наведе се към горелката и усети, че от нея излиза газ. Това беше добре, но нямаше пилотен пламък. Откъсна парче хартия от пазарската торбичка, запали го от свещта на плота и го използва, за да запали две от отделенията за фурните. Изгаси с тръскане парчето хартия и го сложи в умивалника. Когато се обърна, Емелин беше зад него и държеше шест чаши с дълги столчета. По две за всяко от вината.

— Пак изглеждаш така — отбеляза Емелин.

— Как?

— Както когато ти казах за мъжа, с когото бях, и споменах, че е изчезнал — напомни му тя. Остави чашите на плота до умивалника. — Казах ти, че е мъртъв… най-вероятно. Разказах ти го, а ти се обезпокои. Точно така изглеждаш и сега. Сигурно защото сме тук, нали? В тази къща.

Той кимна. Но ѝ дължеше повече от това. Много повече неща го тревожеха от къщата, а ѝ бе обещал истината. Помнеше миризмата в моргата на Хенри, восъчния полъх на адипоцира, когато Хенри бе отметнал чаршафа от трупа. Начинът, по който Кенън бе стоял в лабораторията с ръце в джобовете, наблюдавайки Кейлъб с дълбоко хлътналите си очи.

И Бриджит.

Имаше я дори тук, в осветената със свещи кухня при Емелин.

— Аз…

Тя се приближи до него, сложи длан върху гърдите му и постави меката възглавничка на десния си показалец върху устните му.

— Шшш, Кейлъб — каза.

Гледаше го, без да мига. Беше приковала погледа му със своя. След малко, сигурна, че той няма да проговори, когато махне пръста си от устата му, тя го прегърна. Бузата ѝ се притисна в предната част на лявото му рамо.

— Така е по-добре — каза тя. — Тук сме в безопасност. Обещавам ти. Вярваш ли ми?

— Да.

— Не живея тук. Това не е моят дом. Знаеш го. Но тук сме в безопасност. Няма проблем да сме тук.

— Но как…

— Не ме питай сега — отговори тя, притискайки го още по-силно. — Невинаги е добре да знаеш как. Поне не още.

Сега бяха толкова плътно притиснати, че той усещаше биенето на сърцето ѝ. Плъзна длани по голите ѝ ръце и ги спусна надолу през раменете ѝ до основата на гърба ѝ, без да я пуска.

— Ще те заведа там, където живея. Искам го — прошепна тя. — Искам да те заведа там още сега. Но не съм готова. Не още…

— Добре.

— И ти искаш да ме заведеш у вас. Искаш да бъда с теб там и да научиш всичко за мен. Но мисля, че все още не си готов за това, нали така?

Той кимна и осъзна, че тя не може да го види.

— Предполагам, че не съм.

— И затова е по-добре да стане по този начин. По-безопасно е. И за двама ни.

Тя се отдели от него, без да сваля ръце от кръста му, и вдигна лицето си срещу неговото. Последвалата целувка беше лека като завъртане на ключ в позната ключалка, отваряне на вратата и влизане у дома. Устните ѝ бяха хладни. И сладки като чашата с Berthe de Joux, която трябва да бе изпила, преди да му отвори вратата. Тя пъхна ръце под сакото му и нагоре по гърба, за да приглади ризата му. Когато свърши, го пусна и се извърна с гръб към него и ръце върху плота.

— Да ти налея ли чаша просеко, докато приготвяш стридите?

Той гледаше тила ѝ и извивката на тялото ѝ под аления водопад на роклята. Никога не беше желал нещо по-силно през живота си. Кожата на гърба му все още реагираше на докосването ѝ и паметта за него беше така отчетлива, сякаш си бе потопила ръцете в червено мастило. Сякаш го бе маркирала и бе изписала на гърба му, че е неговият собственик. Ако не беше с риза и бяха споделили целувката си, стоейки голи до леглото му, беше сигурен, че тя щеше да завърши докосването с ноктите си. С извити пръсти и с драскане на ноктите по дължината на гърба му.

Десет успоредни линии от раменете до кръста.

— Кейлъб…? — каза тя, без да се обръща. — Вино?

— Така съм добре. Известно време ще бъда доста зает.

— Мога ли да те наблюдавам?

— Ако искаш.

Газовата камина в трапезарията гореше със синьо-оранжев пламък зад месинговата решетка, а Емелин бе донесла още свещи в стаята и ги беше разпръснала по дългата маса от орехово дърво. Той внесе чиниите, държейки ги с кърпи, защото бяха горещи. Стридите лежаха в легло от изпускаща пушек каменна сол, по три в чиния, във всяка половинка черупка по лъжица богато на масло фюме[25], кервел и чаена лъжичка златист хайвер.

Емелин вече бе наляла просекото.

Седеше отдясно и му беше подготвила място начело на масата. Той остави първо нейната чиния, след това и своята. Издърпа стола си и седна. Емелин взе чашата си и я вдигна. Кейлъб докосна ръба на своята до нейната и двамата отпиха. Просекото беше свежо като зелена ябълка и чисто като пролетна трева.

— Благодаря — каза тя.

— Това е…

— Недей, Кейлъб. Не го омаловажавай. Чуй каквото трябва да ти кажа: никой никога не е правил нещо подобно за мен.

Емелин внимателно остави чашата си. Вдигна с вилицата си една от стридите от черупката ѝ, постави я в устата си и затвори очи. Той я гледаше и видя удоволствието ѝ от смесването на вкусовете. Тя преглътна. Остави вилицата си подпряна отстрани на чинията и отвори очи.

— Кейлъб.

— Наистина, не…

— Ти нямаш представа какво беше. Говоря за живота ми — каза Емелин. Видя, че е на ръба да се разплаче със сълзи, готови да потекат надолу по бялата извивка на бузите ѝ.

Кейлъб остави своята вилица и хвана ръката ѝ. Тя хвана пръстите му в своите и ги стисна.

— Той ме притежаваше. Както имаш куче. Мислиш ли, че щях да остана в колата му, там вдън гората — а него го нямаше от дни — мислиш ли, че нещо щеше да ме задържи там, ако не ме бе заключил с верига през врата? Стоманена верига? Може и да го бях обичала, но имах ли избор? Бях дете. Когато трябваше да направя онзи избор — когато трябваше да се принудя да го обичам — аз бях малко момиченце.

— Емелин…

— Господи, Кейлъб, съжалявам.

— Не.

— Кейлъб, страшно съжалявам.

Обърна се към нея и най-сетне я хвана за лявата ръка. Взе я в своите две. Пръстите ѝ бяха хладни като мъглата, която се провираше между сградите. Тя избърса очите си със свободната си ръка.

— Не трябваше да казвам всичко това.

— Всичко е наред.

— Не, не е.

— Обещахме си го — напомни Кейлъб. Докосна пръстите ѝ с връхчетата на своите. — Никога да не се нараняваме. Никога да не се лъжем. И ето, всичко е наред.

Той нежно стисна ръката ѝ, задържайки я, докато Емелин не го погледна в очите.

— Добре — съгласи се тя.

— Той те е обладал, нали?

— Направи го — кимна тя.

— Но сега е мъртъв.

— Надявам се — прошепна тя. — Боже, колко се надявам.

Измъкна ръката си от неговата и взе чашата си за вино.

Отново се чукнаха и тя доизпи своето просеко. На дъното остана тънък слой мехурчета, осветени от свещите.

— Съжалявам. Стридите… те са толкова вкусни. Никога не бях яла нещо подобно.

— Тогава да ги изядем — подкани я Кейлъб. — Те са най-добри, когато са горещи като в момента.

Малко по-късно занесе чиниите в умивалника и се залови за ризотото. Емелин отвори пиното и се подпря на рамката на вратата, за да го гледа. Държеше бутилката за гърлото, отпусната до бедрото си. Кейлъб усещаше очите ѝ върху себе си, следящи как работят ръцете му. Видя я да се навежда, когато той взе 30-сантиметровия нож и опита колко е остър върху възглавничката на палеца си, преди да започне да реже на дъската дивите гъби.

Обърна се да я погледне веднъж. Очите ѝ бяха тъмни, а влажните следи по бузите ѝ блестяха под светлината на свещите. Тръгна към нея, но тя го спря с вдигната длан.

— Готвѝ, Кейлъб.

— Да.

— Сега ме имаш — добави тя. Беше подпряла глава на рамката.

— Имам ли те? — поиска той да се увери, че я е разбрал. Не беше сигурен в нищо.

Тя кимна.

— Имаш ме. Твоя съм. Затова готвѝ. Защото ще бъда тук и след това.

На горния етаж се разнесе глухо тупване. Той погледна към тавана, после към нея. Може би някакви греди се наместваха. Все пак беше си стара къща, построена от секвоя. В нощ като тази нямаше как да няма скърцания и простенвания. Вятърът и мъглата я обдухваха и натискаха в основите ѝ. Но онова, което бе чул, прозвуча сякаш някой се движи.

— Стой тук — нареди му Емелин.

— Искаш ли да…

— Стой тук. Готвѝ.

Усмихна му се, но усмивката не проникна в очите ѝ. Не изчисти тъгата в тях. Излезе заднешком от стаята. Чу я да оставя бутилката вино на масата за хранене, а малко след това да се качва на втория етаж по дървените стълби. Кейлъб сложи гъбите и смачкания на пастет чесън в горещ тиган. Тънкият слой зехтин зацвърча. Представи си я като момиченце, оставено самичко в кола в гората. Беше си го представял и преди, беше извиквал тази картина в съзнанието си след нощта им в „Спондюликс“. Нещо го бе заинтригувало и сега тя му разказа достатъчно, за да разбере защо.

Сега имаше подробности.

Видя нашийника — задушаваща яка с шипове навътре — обхващащ шията ѝ. Провиснала верига, хваната за халка в пода. Тъмнокосото момиченце драска с нокти по затворените прозорци и оставя по тях кървави следи. По капака и покрива на колата са разпръснати есенни листа. Повече, отколкото биха окапали за един ден. Влажни листа, полепнали по предното стъкло, към страничните прозорци. По-тъмните от тях са с цвета на следите отвътре.

Отгоре се разнесе плъзгане и удар. Това го изведе от влажната гора. Погледна към тавана и чу тих вик. Някак задавен. Изхлипване, спряно в зародиш с изненадана длан през устата.

После Емелин слезе по стълбите. Кейлъб се обърна към нея точно когато заставаше на мястото си в рамката на вратата.

— Наред ли е всичко?

— Прозорец. Оставила съм горе отворен прозорец. Докато те чаках.

Той кимна.

— Мирише добре.

— Трябва да е готово.

Емелин погледна връхчето на пръста си и го постави върху устните си.

— Добре ли си?

— Прищипах си нокътя. Няма нищо.

Там обаче бе имало капка кръв, която вече я нямаше. Беше я облизала с една бърза целувка по раната.

— Мога да ти дам малко лед — предложи Кейлъб.

Тя поклати глава.

— Готвѝ — за пореден път му каза. — А аз ще изпия чаша вино. Не ми трябва нищо повече. Някакво глупаво порязване.

Изчезна в посока на трапезарията и се върна след малко с чаша пино.

— Това ще е готово след половин минута.

— Да донеса ли чинии?

— Имам… на масата за сладкиши.

Той обърна мидите с дървена шпатула, за да ги провери. Бяха придобили прекрасен златистокафяв цвят и когато се наведе да ги помирише, долови аромата на пачи крак и смръчкула. Вдигна тигана от огъня, аранжира чиниите, които вече бе украсил с нарязана мащерка и трюфелно олио. Когато ги занесе в трапезарията, Емелин издърпа стола му. После му наля вино.

— Това изглежда прекрасно — отбеляза тя.

— Благодаря.

Той остави своята чиния и седна. Тя се задържа зад него за миг с ръка отстрани на шията му, под яката на ризата му. За момент беше сигурен, че ще му каже нещо, но тя не го направи. Плъзна леко дясната си ръка по извивката на ухото му, после с изшумоляване на коприна и повей на парфюм издърпа стола си и седна.

17.

Можеше да свърши по толкова много начини.

Но докато отиваше към колата си, дрънкаше ключовете в джоба на палтото си и мислеше по въпроса, той се увери, че не би могло да свърши по-красиво. След ризотото те седнаха на пода пред камината в основната дневна стая, като използваха възглавниците от дивана, за да се облегнат на тежката масичка за кафе. Емелин бе разляла по чашите остатъка от просекото и те изядоха охладените малини с настърган върху тях черен шоколад. Емелин се бе притиснала в него за топлина. Беше сложила ръка върху гърдите му, подпъхнала два пръста под седефените копчета на ризата му, за да ги опре до сърцето му. Довършиха десерта, после виното и когато всичко свърши, тя отново се опря в него и го целуна.

Устните ѝ бяха студени и сладки.

Емелин отри тялото си в неговото и когато той се възбуди, тя сложи ръка на гърба му и го притисна към себе си. Прекъсна целувката и каза с ъгълчето на устата си в ухото му.

— Ще е лесно, нали?

— Да.

— Тук, пред огъня.

— Знам.

— Можеш да ме имаш… по какъвто начин пожелаеш.

Той свали ръка надолу по гърба ѝ и я приближи още повече до себе си. Среднощният аромат на кожата ѝ, миризмата на лунната светлина и сенките го обгръщаха и отнасяха.

— Но не още. Още не можем — каза тя. — Разбираш ли?

— Да.

Вече беше замаян. Виното също помагаше, но основният интоксикант беше Емелин. Тя беше в него, течеше във вените му и нахлуваше в мозъка му. Плъзгавата коприна на роклята ѝ и голата кожа под нея.

Опря устни в неговите и сложи ръцете си на тила му. Когато дългата и дълбока целувка свърши, тя опря чело в неговото. Пръстите ѝ галеха косата му. Очите ѝ бяха затворени.

Останаха така дълго, притиснати един в друг върху възглавниците, дишайки в общ ритъм. Вдишване и издишване… заедно. Тя се отдръпна първа, а той легна странично, подпрял глава с ръката си. Бяха близо до огъня и възглавниците бяха топли.

— Вече не ме гледаш — отбеляза тя със затворени очи.

— Гледах камината.

— Видя ли я?

— Дали аз…? — но спря, без да завърши, когато погледът му се фокусира. — Чакай…

Гледаше тежката подпора в лявата страна на перваза.

— Излиза напред, нали?

Тя кимна, все така със затворени очи.

— В много стари къщи има такива неща — каза тя. — И когато умрат достатъчно хора, тогава къщата се сдобива с тайна.

Не беше сигурен какво го бе издало. Но беше преживял живота си, учейки се да намира онова, което другите хора не виждат. Това може би беше неговата същност. Отново погледна камината. Габаритите ѝ не се връзваха. Стената беше по-дебела от нужното и подпората изглеждаше твърде лека за този размер. Къщата бе твърде красива, твърде добре планирана, за да бъдат подобни аномалии грешки в пропорциите или пропуски в естетиката.

А щом имаше причина, значи имаше вход.

— Може ли… — запъна се той — да…?

Тя отново сложи пръст на устните му.

— Всичко е наред, Кейлъб — прошепна тя. — Можеш да погледнеш.

Но той не искаше да я оставя. Пръстите му бяха в основата на гърлото ѝ и усещаше как рамото и гърбът ѝ се притискат към гърдите му.

— Погледни — настоя тя. Премести се и започна да го бута в изправено положение. — Ще се оправиш.

— А ти?

— Без мен — отказа тя. — Не ми харесва да влизам в такива места. Тук, до огъня, ми е много добре.

Той стана и остави пръстите ѝ да се плъзнат от рамото до хълбока му. Прекрачи я, коленичи до камината и я прихвана от двете страни с ръце. Изследва с пръсти ъгъла между стената и края на камината, но не намери нищо.

Не, нямаше как да е това.

Ако беше толкова просто като скрита ключалка, някоя прислужница можеше да я открие, докато лъска камината, или дете щеше да я задейства случайно по време на игра. И щеше да престане да бъде тайна. Подпря подпората ѝ с тяло и опита да я натисне с длани надолу, в пода. Някъде вътре нещо щракна и когато той стана и я дръпна, подпората се завъртя на невидими вътрешни панти.

Откри се проход, широк около трийсет сантиметра и метър и половина висок. Проходът водеше в тъмнината.

— Видя ли? — обади се Емелин. — Но ти знаеш как да намираш разни неща.

— Откъде ти хрумна това?

— Намери мен.

Беше отворила очи и сега го гледаше. Лежеше на възглавниците и пръстът ѝ описваше дъгата на ръба на празната чаша с просеко. По бузите ѝ беше избил цвят, сигурно заради горещината на огъня, и той знаеше, че ако отиде и легне при нея, цветът ще се уплътни. Но сега усещаше миризмата на плесен и прах в мъртвия въздух, който го облъхваше, усещаше и студа откъм тайната стая и знаеше, че трябва да влезе там.

Тя също го искаше, а той знаеше и това. Имаше хиляди места, където би могла да го доведе тази нощ, но беше избрала точно това. Тази къща на ехото.

— Ще ти трябва свещ — сети се Емелин.

Имаше поне половин дузина на масичката до нея. Той взе една, заслони пламъка с длан и застана пред входа. Погледна към Емелин още веднъж, наведе се и се гмурна в тунела.

Беше само над метър дълбок и се отваряше в стая, малка и аскетична като монашеска килия. Подът и стените бяха от камък, а над главата му се виждаха голите носещи греди от секвоя. Вдигна свещта на височината на очите си и бавно се завъртя.

В ъгъла имаше кушетка, а одеялата бяха събрани на куп от последния обитател, спал на нея. Но това трябва да е било отдавна, защото и те, и кушетката бяха покрити с паяжина и напръскани с точки тъмен мухъл. На пода се виждаше прашасала водна чаша, а до нея имаше лъжичка, покрита с черна коричка. По пода и тънкия дюшек бяха разхвърляни листове хартия за рисуване. Коленичи, за да разгледа един от тях, но той беше прекалено мръсен от плесента по него и следите от разни насекоми, за да различи какво е нарисувано. Каквото и да беше, от въглена не бе останала и следа. Не опита да разгледа другите.

Кейлъб стана и се завъртя кръгом, за да се увери, че не е пропуснал нищо, после тръгна по обратния път.

Емелин лежеше, където я беше оставил.

Когато затвори тайната врата, той остави свещта обратно на масичката и коленичи до нея. Тя се превъртя с лице към него. Очите ѝ бяха отворени. Взе ръката му, доближи я до устните си, целуна кокалчетата на пръстите му, точно под срязванията. Усети нежното докосване на зъбите ѝ.

— Здрасти — каза тя. — Как беше?

— Какво как беше? — попита я той.

— Не знам.

— Това да няма нещо общо със Сухия режим? Някакво скривалище?

Тя поклати глава.

— Не знам. Тайна е.

— Но ти знаеше.

— Открих я — обясни тя. — По същия начин, по който я забеляза и ти. Това я прави нашата стая… нашата тайна стая. Тя ще остане наша, докато не си отидем и ние, и тогава отново ще се превърне в празно място. Тъмнина.

Пусна ръката му и с другата си ръка притисна тила му, за да го притегли към себе си.

— Сега ще ми кажеш, че е време да си тръгвам — досети се Кейлъб.

— Време е.

Имаше още много въпроси, които искаше да ѝ зададе. Защо бе избрала тази къща с мъртвата стая и странното ехо? И защо бе избрала точно него от всички мъже в града, при положение че единственото, което ѝ беше известно, беше малкото му име и телефонният му номер? Когато преди бе опитал да ѝ зададе подобен въпрос, тя го спря с пръст на устните му, последвано от целувка. Било по-добре да не знае. И затова не я попита нищо.

— Прибери се у дома — нареди му Емелин. — А аз ще почистя.

— И ще ми се обадиш?

— Няма да чакаш дълго — обеща тя. — И тогава ще се видим. И… Кейлъб?

— Емелин.

— Аз съм твоя. Не го забравяй.

Той кимна и опря чело в нейното. Стана, приглади панталона и сакото си и погледна надолу към нея. Тя продължаваше да лежи върху възглавниците, изтегнала се пред огъня с лакът, опрян на масичката за кафе. Подгъвът на роклята ѝ се беше вдигнал нагоре по бедрото, над коляното. Тя го придърпа надолу и вдигна поглед към него.

— Скоро — каза му.

Той пак кимна.

След това се обърна и излезе от къщата.

Пресичаше улицата с ръце в джобовете, дрънкайки с ключовете в шепа. На два пъти тя напълно парализира всички физически процеси в тялото му с две думи: Твоя съм. Досега не беше срещал друга, която може да спре времето с дума. Кой знае дали не може и да обърне хода му, ако пожелае.

Стъпи на тротоара от другата страна на улицата, обърна се и се загледа в къщата на Хаас-Лилиентал. Споменът отпреди малко се надигна в паметта му и се разстла пред него: образът на майка му, тичаща точно по този тротоар, следвана по петите от полицай. Двата силуета се превърнаха в пара и вятърът ги издуха, преди да може да реши това истински спомен ли е, или само следи от сън.

Кейлъб се подпря на уличен стълб, все така загледан в сградата.

Първият етаж продължаваше да е тъмен, но зад пердетата на втория се придвижваше слаба светлина. Светулката на ветроупорния фенер мина покрай трите извити навън прозорци, спря за миг по средата и се стопи.

Явно тя отиваше навътре в къщата. Всички прозорци на втория етаж вече бяха тъмни. Но Кейлъб не се извърна. Не още. Не знаеше какво чака да се случи, но беше убеден, че ще има още нещо. Знак, намек…

Затова чакаше, подпрян на металния уличен стълб.

Зад пердетата присветна синя искра… може би светкавицата на стар фотоапарат. Никакъв звук. Само проблясък.

После отново стана тъмно и тихо. Мъглата се носеше покрай него, покривайки северния край на града, подгонена от Пасифика към залива. На ъгъла на „Франклин“ и „Джаксън“ една от уличните лампи примигна и изгасна. Колата му беше там, в новите сенки под тъмното око на стълба. Обърна се пак към къщата, хвърли последен поглед към втория етаж, после стисна ключовете в юмрука си и продължи.

Звънецът на вратата иззвъня в десет и половина сутринта. Кейлъб се превъртя на дивана, стъпи на пода, взе халата си от страничната облегалка и го облече. Понеже беше счупил и после заковал с шперплат прозореца до вратата, сега не можеше да види кой е отвън. Предполагаше, че е Кенън. Или може би Бриджит. Или някой от лабораторията.

Отвори вратата.

— Хенри… какво, по дяволите, правиш тук?!

Най-старият му приятел го гледаше. Обувките му бяха мокри и кални и Кейлъб се досети, че сигурно бе паркирал някъде по-далеч и бе дошъл дотук, минавайки по пътеките през евкалиптовите горички.

— По-добре влез, преди някой да те е видял да стоиш на площадката ми.

— Нека първо се събуя…

Хенри се наведе, развърза обувките си, изу ги и едва тогава пристъпи в къщата, а Кейлъб се извъртя странично, за да му направи място да мине. Затвори вратата и го последва по коридора до кухнята.

— Кафе?

— Разбира се.

Кейлъб извади от фризера пакета смляно кафе и взе френската преса от сушилката до умивалника.

— Какво стана с кафемашината?

— Бриджит.

— Съжалявам.

— Най-малкият ми проблем — сви рамене Кейлъб. — Проследи ли те някой дотук?

— Не съм забелязал.

— Вики знае ли какво става?

— Донякъде. Но, Кейлъб…

Кейлъб го прекъсна:

— Не трябва ли да бъдеш с нея и децата? Не е ли Бъдни вечер?

Кейлъб запали колелото под чайника и се обърна с гръб към Хенри, за да сложи кафе във френската преса.

— Тя ми каза да дойда — отговори Хенри.

— Какво?

Кейлъб се извърна. Хенри седеше на един от столовете срещу кухненския плот — същото място, което си бе избрал и Кенън.

— Честно казано, аз не исках — призна Хенри.

— Обзалагам се.

— Но някои неща са по-важни от работата. По-важни са дори и от кариерата. Като например да подкрепиш приятелите си, когато се нуждаят от теб.

— Вики ти е казала това?

— Точно така.

— Звучи добре.

Хенри се усмихна слабо и погледна плота. Газовата горелка тихо съскаше, а чайникът леко пукаше от нагряването.

— Какво има, Кейлъб? Питам, какво не е наред? Не е само Бриджит, нали?

— За бога, Хенри…

— Сериозно говоря, Кейлъб. Има ли нещо друго?

— Нищо особено.

Кейлъб седна на стол срещу Хенри и опря лакти на същия плот.

— Виж се — каза Хенри. — Погледни около себе си.

Хенри кимна към пълната на една четвърт бутилка Berthe de Joux в края на масата за хранене и към почти празната бутилка „Джим Бийм“ до умивалника. Кейлъб бе прекарал известно време, скицирайки миналата нощ, след като се бе прибрал, и беше нарисувал Емелин, както я бе видял за последно — изтегната на възглавниците пред огъня в камината. Тъжните ѝ очи му казваха да се прибере у дома, но формата на тялото ѝ го умоляваше да остане. Спомни си миризмата в тайната стая — тежкия дъх на прах и мъртви спомени. И какво почувства, когато Емелин се притисна в него — кожата ѝ хладна и жива, пулсът ѝ бърз като на птичка, когато лежаха един до друг пред огъня, само на няколко крачки от тайната врата, която тя се бе надявала той да открие. Сега разбираше, че запознанството им не е било случайно, а нещо повече от докосване в тъмното на „Къщата на щитовете“.

— Не е разхвърляно — оправда се Кейлъб и си беше истина.

— Не е… но колко пиеш?

— А… това ли? Не много. Снощи пих само едно. Работих над нещо.

— От лабораторията ли?

— Нещо друго.

— Добре.

— В лабораторията няма проблеми. До края на януари трябва да сглобя данните за НИЗ. Всичко е по график.

— Притесняват ли те? — съчувствено го попита Хенри. — В края на септември беше сериозно разтревожен.

— Казах, няма проблем. Нещата са под контрол.

— През септември си мислех, че основният проблем е търгът.

— „Кристис“ могат да продават каквото пожелаят.

— Да — съгласи се Хенри. — Но ти следиш какво става.

Кейлъб сви рамене и след малко кимна.

— За първи път едно от нещата му замина за повече от милион — обясни той. — Така се заинтересувах. И какво? Това са просто колекционери на произведения на изкуството, които си препродават разни неща. И цените неизменно растат. Което няма нищо общо с мен.

— С тази разлика, че те никога нямаше да продават в тези мащаби, ако баща ти беше нормален човек — напомни Хенри. — Или ако беше останал нормален човек. Не знам… наистина не знам какво е било. Знам как е изглеждало отстрани. А отстрани изглеждаше добре… докато в един момент престана.

— И всеки път, когато някой продаде нещо на такъв търг, в „Таймс“ пишат за това — каза Кейлъб. — И всичко отново се припомня и аз трябва да говоря с теб за това. Или да се опитам някак да заобиколя темата. И трябва да споменаваме колко отвратителни са някои хора, които са готови да платят, за да притежават подобно нещо. Така че нека си го кажем и да преминем нататък. Хората са зли. Те са извратени. Хайде сега да сменим темата?

— Не казвам, че е нужно да говорим за тези неща.

— Чудесно.

Чайникът закипя, Кейлъб стана и наля вода във френската преса. Когато кафето стана, Хенри взе чашата, която му плъзна по плота. Кейлъб седна пак, отпи глътка и зачака какво ще каже приятелят му.

— Онези пациенти в твоите изследвания… те какви са в повечето случаи?

— Рак във финална фаза — отговори Кейлъб. — Постоперативни пациенти. Колкото повече шевове, толкова по-добре. Хора, които влизат в операционната зала с тежки травми.

— И как ги убеждаваш да участват?

— Не е лесно.

— Нещо от рода на „Ей, вие, вместо да ви вливат морфин, ще вземете ли двеста долара, за да ми разкажете колко ви боли?“.

— Горе-долу.

— А онова изследване на батрахотоксина? Продължаваш ли го?

Кейлъб кимна.

— Създаваме 3-D модел. Той ще помогне на други лаборатории да го изучават в компютърни симулации.

— И няма да се тревожат да не замърсят сградата — напомни Хенри. — Защото изпуснеш ли ампула с него, заминава целият персонал.

— Така е.

— Искаш ли да ни дойдеш на гости за вечеря? Вики заръча да те попитам. Затова и дойдох.

— Не — отклони поканата Кейлъб. — Искам да кажа, благодаря. Но трябва да съм си тук.

— За какво?

— Просто трябва да съм тук — настоя Кейлъб. Гледаше в плота, а не към Хенри. — В случай че си дойде.

— Добре.

Хенри отново се огледа и се фокусира върху масата за хранене.

— Какво всъщност е това?

— За кое питаш?

Хенри избута очилата си нагоре и присви очи в опита да прочете етикета на бутилката.

— Berthe de Joux.

— Френски абсент.

Хенри се обърна и опря лакти на плота. Вдигна чашата, отпи от кафето и я остави обратно.

— Малък експеримент с туйона в опит да разбереш как мисли убиецът? — поинтересува се Хенри.

Подхвърли го небрежно, като шега, но вътрешностите на Кейлъб се стегнаха и очите му се присвиха.

— Какво каза… какво?

— Туйонът? Онова, което убиецът дава на всичките си жертви, след като действието на векурония отслабне?

— И какво за него?

— Нали това прави абсента? Това е химикалът в пелина. Някога са смятали, че пелинът — туйонът — прави такива като Ван Гог откачени. Мисля, че е антагонист на GABA рецептора. Което, ако се замисли човек, е доста добро нещо, което да дадеш на някого, когото смяташ да изтезаваш.

Кейлъб изгледа Хенри, после бутилката на масата. Студеното ѝ зелено сияние.

— Туйонът — прошепна той.

Не можеше да каже нищо повече, но мозъкът му работеше на по-високи обороти. Хенри беше прав в едно. Блокирането на GABA рецепторите на даден човек би било идеалната първа стъпка, преди да му причиниш силна болка. Нервите ще бъдат готови да реагират и всички пътища към мозъка ще бъдат разчистени.

— Да — потвърди Хенри, — туйонът. Не ми казвай, че не си знаел, че се съдържа в абсента.

— Не — каза Кейлъб, — не знаех.

— Засрами се. Голям химик да научи нещо от смотан патолог — поусмихна се Хенри, но без особена радост. — Кой изобщо ти каза да пиеш това? Бриджит ли?

Кейлъб поклати глава.

— Не е Бриджит. Беше… и аз не знам. Хрумна ми. Винаги съм искал да опитам.

— И доколкото виждам, харесва ти.

— Предполагам.

Когато Хенри най-сетне си тръгна, Кейлъб изля кафето си в умивалника и отиде при масата за хранене. Издърпа стол и седна пред бутилката абсент, мъчейки се да разчете етикета ѝ. Там нямаше много информация и изобщо не бе описан химическият състав. Но онова, което през последната седмица бе звучало като шепот, сега беше засилващ се грохот. Предполагаше, че не би било възможно да го игнорира цял живот. Работата му беше да прави изводи въз основа на установени факти, да строи мостове, свързващи известното с бялото пространство отвъд него. Не беше като Кенън — да бъде добър и да бъде прав не бяха взаимно независими концепции в професията на Кейлъб. Гледаше бутилката и започваше да разбира какво следва да направи.

Отиде по коридора в банята, взе си душ и се облече набързо. На Бъдни вечер лабораторията щеше да е празна, така че не се налагаше да е и бръснат. Взе коженото куфарче от кабинета си, върна се пак при масата и сложи в него бутилката Berthe de Joux. Поспря за момент, преди да отиде в гаража, за да помисли какво прави в момента. За мястото си в цялата история. Погледна белезите по пръстите си и докосна цицината на челото си. Спомни си ръцете на Емелин около себе си, восъчния труп на мъжа, изтезаван, преди отливът да го вклини под отходната тръба, и за плача на Бриджит по телефона, когато му се обади от самотното си студено ателие на Буш стрийт.

Имаше и още.

Имаше двеста и петдесет неотворени имейла от Джоан Тремонт, несъмнено свързани с молбата за грант през НИЗ. Тъжният начин, по който Хенри му беше кимнал на излизане и приведеният му гръб на път към колата.

18.

В лабораторията нямаше никого, но не беше топло. Звуците могат да се разпространяват през въздухопроводите, да отекват по дължината на сервизни тунели, идейки от други части на болницата. А никоя болница никога не замлъква изцяло. Над тихото бръмчене на включващата се апаратура Кейлъб чуваше кънтенето на вентилацията в тавана. Друг шум идеше изпод пода, където под работния тезгях имаше скрита врата към тунел за кабели. Гласове и машини. Някаква жена плачеше в далечината. По плочките на коридора отвън се чуваха нечии забързани крачки. Всичко това се смесваше и просмукваше като странна асансьорна музика.

Наля капка абсент във флакон за образци и го зареди в люка за автоматично подаване на масспектрометъра. Машината бе програмирана да започне цикъла веднага след завършване на инициализацията. Погледа я малко, послуша как влиза в работен режим и отиде в кабинета си.

Имаше имейли от Бриджит… четири през последния час. Редът „Относно“ беше един и същи: „Моля те“.

Моля те, Кейлъб.

Разбирам.

Не ги отвори и не ги прочете. Вместо това отвори базата данни за органични съединения и потърси в нея за туйон. Скицира структурата на двата най-разпространени изомера, прокара щрих-линии, за да начертае триизмерните ъгли на въглеродните им връзки. Погледна творението си и почука с молив брадичката си, обмисляйки подробностите.

По-нататък, ако се наложеше, можеше да извърши по-фини изследвания, за да уточни молекулярната структура на пробите. Така щеше да може да каже дали туйонът в тъканта на жертвите съвпада с изометричния отпечатък на Berthe de Joux. Но първата задача бе да установи колко туйон в каквато и да било изометрична форма се намира в капката абсент на Емелин. Извади резултатите от анализите на тъканта на Ричард Салазар и разгледа спектралните линии. Човекът беше натъпкан с химикала — почти шейсет милиграма на килограм тегло. Достатъчно, за да разтърсят невралните му пътища и да вкарат мускулите му в болезнени конвулсии.

Кейлъб погледна екрана на компютъра си. Мигащият прозорец в средата го уведомяваше, че анализът на първата му проба е завършил.

Избута стола си назад, отиде в лабораторията и се насочи към принтера, който вече извеждаше страниците на заявената разпечатка, после отиде под червеникавата светлина на знака за изход, за да ги разчете. Главата му хвърляше сянка, затова изнесе разпечатката напред и изтегли глава назад, за да има достатъчно светлина. В абсента имаше десетки органични съединения, но него го интересуваше една-единствена линия.

Откри я, проследи я с пръст до края ѝ и после назад към числовата стойност. Не беше спрял да трепери след излизането си от дома и нервите му бяха опънати до крайност. Но след като видя числото, вече можеше да държи страниците, без да се тресат в ръцете му.

Върна се в кабинета си с разпечатката и я сравни с резултатите от анализа на Ричард Салазар, като събра двете графики една до друга. Беше прочел вярно резултата още първия път. Диаграмите бяха верни и точни. Анализа бе направил той, като беше използвал лабораторно оборудване, което бе възможно най-доброто. Следователно не можеше да има грешка. Ричард Салазар беше натъпкан с туйон, но бе невъзможно да го е приел с пиене на Berthe de Joux. В абсента просто нямаше достатъчно концентрация на туйон, за да се получи желаният ефект. Той по-скоро щеше да умре от алкохолно натравяне, преди да се доближи до наблюдаваното съдържание.

Кейлъб седна и затвори очи.

Грохотът на предупреждението беше утихнал до шепот. Не бе изчезнал напълно, разбира се. Все още имаше твърде много връзки, твърде много необяснени факти. Но шепотът бе поносим. Бяха си дали обещания, а обещанията имаха тежест. Реална, измерима тежест. Ако той можеше да изолира думите в сърцата им и да ги прекара през апаратурата си, щеше да разбере истинската им стойност.

Никога няма да те излъжа, беше казала тя. Никога няма да те нараня.

И рано тази сутрин нещо ново: Твоя съм.

Компютърът му издаде мелодичен сигнал и той погледна екрана. Нов имейл от Бриджит. Дойде му твърде много. Изключи монитора и стана.

Пак беше тъмно и той пак беше трезвен, когато се върна в медицинския център. Беше си тръгнал от защитната стена преди залез и се бе отправил по обратния път през авенютата, загледан в коледното осветление, в примигващите гирлянди в прозорците на няколкото околни къщи. После тръгна да се качва по стръмния хълм към болницата, преследван от трамвая на линията N, движещ се на изток някъде зад него, сипейки сини искри от жиците.

Спря и погледна през улицата към предния вход на болницата. Не минаваха никакви коли. Две от най-близките улични лампи бяха изгорели и сега средата на пряката тънеше в полумрак. До входа водеше извита в полукръг алея. Там бе паркирана призрачно сива кола, от чийто ауспух излизаше облак изгорели газове. Кола от 30-те или 40-те, излъскана и блестяща в меката светлина, идеща откъм болницата. Фаровете ѝ пробиваха през сипещия се дъжд. Погледът му се премести по издължения преден капак, мина през бялата ивица по предната гума и спря на жената, подпряла се на шофьорската врата с крак върху тясното стъпало.

Емелин.

Носеше черна кашмирена пелерина върху роклята си, леко разгърната, за да покаже бялата голота на ръката ѝ, когато я вдигна да го поздрави.

Пресече „Парнас“, заобиколи локвите и се приближи до нея. Тя пое свободната му ръка в своите, придърпа го и го целуна. Беше стоял под дъжда в продължение на три часа, но въпреки това ръцете ѝ бяха по-студени от неговите.

— Здравей, Кейлъб — каза тя след целувката. Не освободи ръката му и я използваше, за да го задържа близко до себе си.

— Емелин.

— Казах ти, че ще бъде скоро, нали?

— Вярно е.

— Не можех да чакам повече — обясни тя.

— Нито аз.

Погледна го и стисна устни. Беше я виждал да го прави, когато влезе във „Флейтистът“, погледна картината на Максфийлд Париш, огледа посетителите и си тръгна.

— Искаш ли да си поиграем? — попита го тя.

— Добре.

— Нали ми вярваш?

— Да.

— И помниш всичко, което ти обещах?

Той кимна и тя се усмихна. Бузите ѝ бяха поруменели от студа, а в косата и по миглите ѝ имаше капчици мъгла. Освободи ръката му, бръкна в гънките на пелерината и извади оттам черен копринен шал. Подаде му го.

— Влез, Кейлъб. И си сложи това.

— Върху очите?

Тя кимна.

— Телефонът ти. У теб ли е?

— В джоба ми.

— Изключи го — каза тя. — Покажи ми… искам да видя, че го правиш.

Изпълни желанието ѝ, а след това тя отново го хвана за ръката, притискайки шала в шепата му. После той заобиколи капака на двигателя. Усещаше горещината от радиатора и виждаше парата, която се отделяше от четирите хромирани корпуси на фаровете. Фигурката върху капачката на радиатора беше на рицар в броня, държащ меч и щит. Отиде от страната на пасажера на тази излязла от някаква машина на времето кола и дръпна сребърната дръжка на масивната врата. Вратата безшумно се отвори, идеално балансирана на пантите си. Той остави куфарчето си в отделението между седалките, съблече палтото си, изтръска капките от него, качи се в колата и затвори вратата. Емелин вече беше зад волана. В колата миришеше на парфюма ѝ и на скъпа кожа. Салонът изглеждаше като току-що слязъл от конвейера. През подметките си Кейлъб усещаше мощния двигател, все още на празен ход.

— Сега ще стоплим — каза тя. — Но първо… шалът.

— Добре.

Разгъна го, сгъна го на две по дължина, за да му придаде дебелина, затвори очи и го завърза върху тях с възел на тила си.

— Добре ли го стегна? — попита го тя. Шепотът ѝ прозвуча толкова близко, че усети дъха ѝ на шията си.

— Достатъчно… не виждам нищо.

— И не надничай… няма да е по правилата. Нали?

— Добре.

— Знаеш ли защо?

— Не.

— Досети се, Кейлъб, лесно е.

Пръстите ѝ го погалиха по устните и се плъзнаха надолу по брадичката му върху шията. После дланта ѝ мина през гърдите му. По диафрагмата и надолу. Не му харесваше да е с вързани очи и не му допадна играта със слагането на превръзката. Но докосването ѝ замиташе страха в него като прах.

— Готова си да ми покажеш къде живееш — отговори Кейлъб, — но още не си готова да разбера как се стига там.

Ръката ѝ спря върху катарамата на колана му и тя пак прошепна в ухото му:

— Настани се удобно, Кейлъб… ще се повозим доста.

Махна ръката си от колана му и Кейлъб я чу да включва на скорост. Старото купе, тежко и мощно, потегли с плавността на кораб. Никога не се беше возил в подобна кола. Дори с превръзката на очите се почувства като пропаднал в друго време. Усещаше се в безопасност тук вътре, редом с Емелин. Беше топло и комфортно, а нагревателят духаше в коленете и слабините му. Отпусна ръце върху палтото си и положи глава на облегалката.

Емелин зави наляво по „Парнас“ и след една-две минути направи нов ляв завой. Кейлъб предполагаше, че сега са на Девето или Десето авеню, но тя често завиваше ту наляво, ту надясно и скоро той загуби всякаква представа къде се намират. В продължение на пет минути Емелин маневрира из пустите булеварди, като не пропусна да смени посоката по всички възможни начини.

— Ако се питаш дали вече съм загубил ориентация, можеш да си спокойна, загубих я — проговори той.

— Добре.

Тя направи поредния завой и той усети ръката ѝ върху коляното си. Покри пръстите ѝ със своите.

— Тази кола… — каза той. — Не бях виждал такава.

— „Инвикта“ — съобщи му тя.

— Английска?

— Така мисля. Той я купи… когато бяхме във Виктория или може би във Ванкувър. Докарахме я в Сиатъл с ферибот. Тогава бях малка.

— Значи това е неговата кола?

— Сега вече е моя — заяви тя и гласът ѝ прозвуча по-ведро. — Харесва ли ти?

— Красива е — призна Кейлъб. — Някой ден вероятно ще мога дори да я разгледам.

Тя леко се засмя и премести ръка по-нагоре по крака му, описвайки осмица върху тъканта на панталона.

— Някой ден. И ще бъде скоро — обеща.

Сега вече караше, без да прави завои, явно следвайки една посока. Измина дълъг участък, без да забавя или спира, затова Кейлъб предположи, че или пресичат парка „Голдън Гейт“, или е хванала зелена вълна по някой от булевардите. А може би пресичаше на червено, без да спира. В нощ като тази това би било лесно. Преди да влезе в колата и да си сложи превръзката, градът беше тъмен и пуст като началото на сън. Като сцена може би. Декор за Емелин, с чиято помощ тя можеше да направи всичко. Представи си редиците къщи просто като фасади, подпрени отзад с греди и осветени от прожектори. Скрити кабели и капаци в пода, за да се получи илюзията.

— Усмихваш се на нещо — забеляза Емелин.

— Мен ли гледаш, или пътя?

— Теб — каза тя. — Винаги гледам теб.

Пътят започна да лъкатуши и Кейлъб усети, че се движат по виражи. Колата се плъзгаше по паважа като по релси, толкова стабилно, че Кейлъб нямаше представа за скоростта.

— Тук е моментът да ме попиташ „Пристигаме ли вече?“, а аз да ти отговоря „Скоро, Кейлъб“.

— Пристигаме ли вече?

— Дори не сме наблизо — отговори му тя. — Отпусни се.

Намали скоростта и той усети, че завиват в нова улица. Изглежда бяха в квартал с взаимно перпендикулярни улици, по които Емелин отново започна да се движи на зигзаг с такава честота, че нямаше как да не бе случаен избор. В един момент тя намали рязко, направи обратен завой и ускори в новата посока, след което се наведе и целуна Кейлъб по шията, точно под лявото ухо.

След десетина минути лъкатушене отново поеха в една посока. Кейлъб чуваше чаткането на дъжда по предното стъкло и ритмичния звук на чистачките. Емелин ускори на един завой, после пак изправи. Внезапно звукът на двигателя и на гумите се промени рязко, сякаш някой бе отнел басите от мелодията, изпълнявана досега. През интервал от секунда се чуваше двойно тупване, сякаш предните колела на колата навлизаха в нов участък от пътя, последвани без забавяне от задните. В цяло Сан Франциско имаше само една пътна отсечка, където можеше да се случи това.

Въпреки превръзката Кейлъб бе убеден, че преминават по моста Голдън Гейт. Тя не можеше да знае, че той познава отлично този маршрут, защото бе пресичал моста многократно.

Но когато слязоха от него, Кейлъб отново загуби ориентация. Емелин продължи да го разхожда нови двайсет минути. Стръмни, виещи се пътища по носовете на Марин. После се спускаха дълго време, след което тя направи последен десен завой и спря.

— Чакай тук.

Слезе от колата, но остави вратата отворена. Той чу тракането на веригите на ролетна врата. След това тя се върна, потеглиха бавно напред и след няколко секунди спряха.

— Остани с превръзката.

— Добре.

Тя изгаси двигателя и слезе от колата, този път затваряйки вратата. За момент Кейлъб остана сам, без да чува нищо отвън. След малко вратата се отвори и той усети ръката ѝ на рамото си.

— Ще ти помогна да слезеш — предупреди го тя. — Внимавай с главата.

Слезе от колата с пръстите ѝ върху тила си, докато не мина през рамката на вратата. Когато се изправи в пълен ръст, тя го насочи още две крачки, за да може да затвори. След това хвана лявата му ръка и бавно го поведе встрани от колата.

Отдясно се разнесе басовият протяжен тон на сирената на моста. Вятърът беше солен и влажен.

— Тук има няколко стъпала — каза му Емелин. — Ето… усещаш ли ги?

— Да.

— Внимавай — високи са.

Изкачиха дървена стълба с паянтови стъпала. Сградата беше отдясно. Плъзна пръсти по обшивката ѝ, докато се качваха. Шестнайсет стъпала в права линия и се озоваха на някаква площадка.

— Стой така… можеш да се държиш за перилата… ето тук.

Емелин сложи ръката му върху грапава греда. Той чу дрънкането на ключове, последвано от плъзгането на резета в ръждясали жлебове. Три на брой.

После тя натисна дръжката на врата, изскърцаха панти и Кейлъб усети полъх в лицето си от отварянето на врата.

— Нали не възразяваш? Че те принудих да го направиш? — попита Емелин. Ключовете отново издрънчаха, когато тя ги извади от ключалката и ги прибра някъде. — Все още го искаш, нали?

— Господи… да! Искам го…

— Тогава влез — покани го тя. Отново го хвана за ръката и го поведе за последните няколко крачки, преди да влезе в дома ѝ. — Има праг с ниско стъпало… но вече пристигнахме.

— Добре.

— Застани тук.

Той застана, леко полюшвайки се в тъмнината под превръзката.

Вратата зад него се затвори и резетата се преместиха. Беше толкова студено, колкото и навън, но поне вятъра го нямаше. Чу я да го заобикаля и да навлиза по-дълбоко в стаята. Изглежда беше просторно. Краката ѝ я отдалечиха може би на десетина метра от него, но звукът не издаваше да има преградни стени. Не се чу отваряне и затваряне на врати, нямаше заглъхване. Тя запали клечка кибрит и след малко той усети дима. Дотогава в стаята долавяше миризмата на чисто спално бельо и парфюм. На набрани цветя и полирано дърво. Някъде вляво тиктакаше часовник. Може би висок, с махало — чуваше го да се клати.

— Добре, Кейлъб — проговори тя. — Свали превръзката. Искам да ме видиш.

19.

Три свещи осветяваха пространството около леглото ѝ. Друго осветление нямаше. По двете страни на дългата стая имаше прозорци, но през тях не се виждаше нищо — грубо нарязани дъски, различни на дължина, бяха заковани за рамките. Колкото до свещите — две от тях бяха в глобуси от тънко стъкло на тясна масичка до леглото. Третата беше в желязна клетка за птици на поставка в края на леглото и тази свещ бе дебела и сякаш бе горяла доста дълго, защото пламъкът ѝ беше потънал дълбоко и осветяваше отвътре издълбан восъчен цилиндър. Тя хвърляше сенки от пръчките на клетката из цялата стая — по голите покривни греди и бялата завивка.

Емелин стоеше до пленената свещ в края на леглото.

Беше съблякла пелерината си и я бе преметнала върху извитите плетеници на рамката на леглото. Стоеше кръстосала ръце под гърдите си и свела глава така, че тъмната ѝ коса частично скриваше лицето ѝ.

Погледна го и подпъхна кичур от косата си зад ухото.

Беше в ефирна черна рокля, пристегната с дълга алена панделка като от палци на балерина. Наклони глава, развърза възела на дясното си рамо и бавно започна да развива лентата от корсажа на роклята и от кръста си, докато не я освободи. Остави панделката да падне на пода. Без нея роклята се смъкна надолу и се разстла в краката ѝ като сянка. Тя стъпи извън нея и тръгна към него с лек шум на петите по стария дъсчен под. Корсетът ѝ беше черен, но толкова тънък и прозрачен, че дори под неуверената светлина на свещите той можеше да види бялата извивка на гърдите ѝ и тъмните кръгчета на ареолите.

— Кейлъб?

— Да?

— Студено ми е.

За втори път тази нощ той се сети за сънищата, за деликатно вплетените в тях сигнали, за издигнатите от подсъзнанието знаци, които назоваваха химерите с истинските им имена. Когато тръгна към нея, знаците се появиха навсякъде. Светлината на свещите беше слаба. Въздухът беше гъст и той трябваше да плува през него, за да я достигне. Дъските на дюшемето се издължаваха, докато вървеше по тях, а сенките скриваха истинското разстояние помежду им. Времето спираше. Но това не беше сън. Той скъсяваше дистанцията — метър и половина, метър… Посегна към ръцете ѝ и тогава тя го притегли към себе си, сякаш го изваждаше от дълбока вода. Плъзна ръце надолу по извивката на ханша ѝ, проследявайки линията на хълбоците, и подпъхна пръсти между кожата и по-плътната лента за жартиерите ѝ. Докато тя го целуваше, той намери предните клипсове, които освобождаваха горния край на чорапите ѝ, и ги откопча едновременно. Вдигна я, като ѝ направи седалка с вплетени пръсти. Краката ѝ го обхванаха през кръста и го стиснаха, докато целуваше горната част на гърдите ѝ. Занесе я до леглото и се наведе да я положи в него.

— Когато те взех от болницата, аз ти казах, че ще е игра — успя да му каже тя между целувките. — Попитах те „Искаш ли да си поиграем?“. Нали помниш?

— Да.

— Не трябваше да го казвам — продължи тя.

Той стоеше изправен странично на леглото, а тя бе заключила крака на гърба му. Дясната ѝ ръка го бе обхванала през шията, а лявата разкопчаваше ризата му. Продължаваше да говори с устни, опрени в шията му:

— Това не е игра, нали така?

— Не. Не е.

— Искам прекалено много — прошепна тя. — Ако не мога да си позволя да загубя, значи не е игра.

— Не е игра — потвърди Кейлъб. — Знам това.

— Обещай ми.

— Вече го направих. Никога няма да те нараня.

— Това е всичко, което ми трябва.

Тя измъкна ризата му от колана, избута я през раменете му, спусна ръцете си на гърба му и я пусна на пода. Той хвана горната част на потника си, съблече го през глава и го пусна. Тя издърпа колана му през гайките, свали ръката си от шията му и използва двете си ръце, за да разкопчае панталона му.

Той зарови пръсти в косата ѝ и вдигна поглед за миг, за да види най-сетне къде се намира.

Домът на Емелин представляваше огромно таванско помещение, може би трийсет метра дълго и наполовина широко, по-голямата част от което оставаше неосветено. Беше с отворен план, ако се изключи някаква ниша в единия от ъглите — може би кухня — и друга по-малка срещу нея, вероятно баня. Повечето мебели бяха събрани край леглото. Виждаха се голям кедров скрин и два моряшки сандъка. Антична масичка бе заобиколена от столове с високи облегалки. Имаше шкаф за посуда, чийто гръб бе с повредени от времето огледала. Други мебели, скрити под метнати върху тях чаршафи, се изпаряваха в сенките отвъд осветения от свещите кръг. С изключение на завивката, която изглеждаше нова и мека, наоколо не се виждаше нищо на по-малко от двеста години.

Емелин прокара леко нокти надолу по гърдите му в опит да привлече вниманието му. Той започна да се обръща към нея, но в този миг се разнесе биенето на часовника, който беше чул преди. Видя го в далечния край на стаята, зад масата. Беше по-висок от него, а изящната му кутия във френски стил Comtoise се извиваше във формите на чело. Светлината на свещите изваждаше от мрака само позлатените му стрелки.

Шест часът.

Обърна се към Емелин. Тя беше свалила ципа на панталона му и сега описваше с целувки линия надолу по гърдите му. Той сложи ръце върху раменете ѝ и леко я натисна обратно върху леглото. Косата ѝ се разпръсна в тъмен ореол по бялата повърхност. Кейлъб отлепи краката ѝ от кръста си, хвана двата ѝ глезена в едната си ръка и изу обувките ѝ с високи токчета. Двамата се гледаха и никой не отместваше поглед. Тя хвана единия си глезен и го подпря на лявото му рамо.

Усмихна му се с ъгълчето на устата си. Посочи чорапа.

Той кимна, хвана горния му ръб и го свали от бедрото ѝ до пръстите. Кожата ѝ беше мека и реагираше с настръхване на докосванията му. Тя премести краката си така, че да може да събуе и другия чорап.

Стана лесно, защото коприната се плъзгаше по алабастрово гладката ѝ кожа.

— Побързай, Кейлъб — прошепна тя, — толкова е студено.

— Искаш ли да се завием?

— Да.

Тя слезе от матрака и стъпи на пода. Без обувки темето ѝ стигаше едва под брадичката му. Наведе се, събу бикините и колана с жартиерите и се обърна с гръб към Кейлъб.

— Помогни ми.

Първоначално не я разбра, но после видя.

Корсетът ѝ се държеше отзад с малки кукички. Извади ги, питайки се как изобщо ги бе закопчала. Пусна корсета в купчината дрехи на пода. Тя се обърна към него, вече напълно гола, прихванала с дясната си ръка цялата тежест на лявата си гърда. Лявата ѝ ръка бе притисната до тялото, защото трепереше.

— Бързо — помоли тя.

Отгърна завивката, мушна се под нея и се намести в средата на леглото. Кейлъб коленичи, развърза обувките си и ги събу прав. Седна на ръба на леглото и изу гащетата и чорапите си с едно движение. После вдигна на свой ред завивката и се мушна под нея.

Легнаха странично и телата им се срещнаха в средата.

Емелин се надигна, за да позволи ръката му да се подпъхне под нея, и после се прегърнаха без никакво разстояние между двамата. Тялото ѝ трепереше срещу неговото, дали от студ или страст, не можеше да каже.

— Стопли ме — каза тя.

Вкопчена в него, се превъртя, за да го намести върху себе си. Не се налагаше да го насочва или да му казва какво да прави и как да се движи. Вдигна колене и повдигна таза си и изведнъж, сякаш не се бе намирал никъде другаде досега, той се озова в нея. И в мига, в който проникна, разбра нещо…

Тя не беше студена навсякъде. В никакъв случай.

Сети се за огън… огън в пръстен от камъни, оставен без надзор през нощта. В най-студения миг преди изгрев там, под пепелта, все още щеше да има въгленчета. Очакващи да бъдат разровени. Някой да хвърли парче дърво и да духне, за да ги разпали. И докато се движеше в нея, притискайки я до себе си, и напипваше ритъма, който най-добре да се синхронизира с повдиганията на таза ѝ, Кейлъб се фокусира върху тази задача: да разпали огъня. Ставаше бавно, но гърдите и бузите ѝ плавно порозовяха, дори краката на гърба му ставаха все по-топли и в един момент тя избухна в пламъци под него.

Не бяха в „Спондюликс“, където трябваше да пее с таен шепот.

А и това бе невъзможно да бъде прошепнато. Пръстите ѝ се забиха в гърба му, зъбите ѝ захапаха рамото му и тя простена името му. Наближаваше и неговото освобождаване, ставаше неотменимо, но той се опита да го задържи. Опита се да я предпази от себе си. Но тя усети засилващото се напрежение в него и го задържа с двете си ръце и със закопчаните на гърба му крака.

— Остани с мен — задъхано каза тя. — Остани в мен. Няма нищо, ако го направиш в мен.

Под него тазът ѝ се издигаше и спускаше с неговите движения и в един момент тя застина и се разтопи в мекия матрак. Завивката бавно се намести около тях и оформи възглавница от топъл въздух под себе си. Той остана в нея дълго след като бяха свършили. Онова, което бяха създали, горещината между тях, също остана. Когато най-сетне се отдели от нея, той подпря една от възглавниците на желязната табла и се облегна на нея. Тя отпусна глава на гърдите му, а той потопи устни в тъмния ореол на косата ѝ.

Погледна през стаята, покрай клетката за птици и античната маса към часовника до далечната стена. Трябваше да примижи, за да различи колко е часът, но когато успя, се надигна объркано.

Беше пет и четвърт. Което, разбира се, беше невъзможно.

— Какво има? — промърмори тя.

— Онзи часовник… Той назад ли върви?

— Да — каза тя с леко сънлив глас. — Тук има странни вещи.

— Странни като колата. Инвиктата…

— Да, като нея. Той колекционираше разни неща. Харесваше му всичко, което е различно. Колата, часовникът… аз.

Притисна я силно, но вдигна глава и се огледа. Пламъците на свещите бяха по-високи заради разтопилия се восък. Кръгът светлина сега се бе разширил. Видя някои от нещата под чаршафите и се опита да си ги представи. Дървени сандъци, куфари, високи огледала на въртящи се поставки. Сети се за нещо и му се стори, че няма начин да бърка. Танцуваща светлина, до която не можеш да достигнеш.

— Той е бил някакъв фокусник, нали? — каза Кейлъб. — Сценичен изпълнител.

— Не — отговори Емелин. Размърда се върху гърдите му и премести ръце, за да го прегърне още по-здраво. И в един момент мускулите ѝ се отпуснаха. Когато проговори, този път гласът ѝ беше абсолютно спокоен: — Но почти…

Отново огледа стаята — всеки път разпознаваше повече неща от предишния. Имаше прашен препариран орел, кацнал върху шкафа с разтворен клюн и подаден език, като уловен в миг на писък. Кристални призми и златни амулети висяха на фини верижки по дръжките на винени чаши в шкафа за сервизи. На кристална масичка за торта до вратата имаше една-единствена изсъхнала роза и колода карти.

— Хипнотизатор — досети се той.

Тя кимна.

— А ти си била асистентката му — прошепна той. — А когато си пораснала достатъчно, направил те е основен помощник. В представленията си.

— Да — каза тя. — Да не би да си ни гледал?

— Не… Никога не съм посещавал нещо подобно.

— Как разбра тогава?

Той поклати глава. Не знаеше как бе разбрал. Като че ли бе изровил стар спомен. Спомен, скрит някъде… като реквизит за фокус, забравен на дъното на моряшки сандък. Но някои неща му бяха подсказали: начинът, по който Емелин вървеше и се държеше… някак извън пространството и времето; фактът, че можеше да спре сърцето му с една дума, с един поглед на тъмните си очи.

— Помниш ли нещо… отпреди него?

— Разбира се, че не — отрече тя. — Помисли какво е правил.

Естествено, нямаше какво да каже на това. Беше много лесно да си представи какво е правил с нея и какво е карал нея да прави. Кейлъб започваше да запълва празните места, да скицира какво се бе случвало извън зоната на нейния достъп, ограничен от дължината на веригата на нашийника.

Той беше колекционер. И е трябвало да ловува.

Повдигна брадичката ѝ с пръст, целуна я и двамата се притиснаха под завивките, където продължаваше да е горещо. Тя отново отпусна глава на гърдите му, а той погледна наляво, забелязвайки друго нещо, което бе пропуснал в бързината да се озоват в леглото. На нощната масичка, зад глобусите на свещите, имаше картина в проста дървена рамка. Скица с въглен, една от петте, които бе нарисувал в онази трескава нощ пред камината в своята дневна. Загледа се в жеста, с който ръката ѝ бе докоснала неговата, когато го бе учила как да налива вода в абсента. Видя прекрасните черти на лицето ѝ в мекия полумрак на „Къщата на щитовете“ и си спомни как се бяха запознали.

Прокара пръсти през косата ѝ и по гърба ѝ под завивките. Тя се изпъна от удоволствие.

— Търсеше ли ме тогава… онази нощ в „Къщата на щитовете“?

Но тя не му отговори.

Когато ритъмът на дишането ѝ се успокои и забави, а дългата стрелка на часовника отброи още пет минути назад в миналото, той разбра, че е заспала. Отпусна се до нея на възглавницата и я остави да го вземе там, където беше.

Не беше сигурен кой от двамата се събуди първи, нито какво го бе разбудило. И не знаеше как започна този път… вторият път. Но тя се озова върху него, завивките се бяха издърпали на хълбоците ѝ, а двете свещи в глобусите току-що бяха изгаснали, защото във въздуха над тях още се виждаше дим. Свещта в клетката продължаваше да гори, да мъждука и да хвърля сенки от пръчките. Емелин бавно го яздеше, подала връхчето на езика си между зъбите.

Тя знаеше къде отиват, познаваше пътя отлично и го отведе там нежно. Този път контролът беше у нея и когато стигнаха, направиха го едновременно. После отново се притиснаха — тя с гръб към него, а гръдта ѝ изпълваше шепата му.

— Спи, Кейлъб — каза тя. — Всичко е наред.

Но тежестта на съня беше прекалено голяма. Не можеше да ѝ отговори. Затова само я притискаше и втория път той беше този, който я пренесе през вратата на нощта.

* * *

Събуди го това, че я нямаше в леглото. Мястото ѝ все още бе топло, но тя не беше на него. Кейлъб посегна към двата края на матрака, но намери само празнота. Седна в тъмнината и остави завивката да се свлече в скута му. И последната свещ бе изгаснала. Погледна този път своя часовник — беше пет сутринта.

Коледната утрин.

Чу запалване на кибритена клечка в далечния край на стаята. Обърна се и видя голия профил на Емелин и пламъка в шепата ѝ. Тя коленичи и запали свещ, после друга. Изгаси с изтръскване клечката, взе свещите в чинийките им и се обърна към Кейлъб.

— Буден си.

— И вече съм обезпокоен — каза той.

— За?

— Че е време да си вървя.

— Но утре ще бъде време да се върнеш. Ако искаш.

— Искам.

Тя остави свещите на масата и се приближи до шкафа. Гледката беше прекрасна — тялото ѝ бе осветено от двете малки свещи, докато тя стоеше пред отворената сянка на шкафа. Изправи се на пръсти, бръкна вътре и се отдръпна, държейки дълго, подплатено с кожа палто. Облече го… гола под него.

— Ще бъде още тъмно, когато се върна — обясни тя, — затова не ми трябва нищо повече. Ти обаче трябва да се облечеш.

Той кимна, извади краката си от уюта под завивката, коленичи до леглото и събра дрехите си.

— Имаш ли баня?

Тя посочи малката ниша в дъното на стаята.

— Там. Има вода, но е студена.

— Няма проблем.

Тръгна натам, но тя го спря. Подаде му една от свещите.

— Това ще ти трябва.

— Благодаря.

Не беше преувеличила за водата. Онова, което струеше от крана, по-скоро приличаше на течен лед. Напълни умивалника и използва кърпа, за да се изкъпе, пристъпвайки от крак на крак и мъчейки се да съхрани топлината. Свещта хвърляше трептящ кръг светлина на каменния плот, като осветяваше разхвърляните вещи на Емелин. Видя четка за коса с костена дръжка, несесер за гримиране със седефени инкрустации по капака.

В задната част на плота имаше рафт със стъклария. Видя стъклена реторта с тумбесто дъно и извито надолу гърло — от онези, които някой алхимик или парфюмер би сложил на слаб огън, за да дестилира някаква съставка. До нея имаше кристални шишенца за парфюм, пълни със златиста течност.

Остави кърпата и взе едно от шишенцата.

Беше тежко и студено. Свали дългата запушалка и повдигна отвора до носа си.

Не беше парфюм.

20.

— Вече можеш да свалиш шала — каза тя.

Той се изправи на седалката, опита се да отговори и разбра, че не е чул какво е казала.

— Извинявай…?

— Превръзката. Можеш да я свалиш.

Пусна ръката ѝ и посегна зад главата си, за да развърже възела. Шалът падна около шията му. Все още беше тъмно. Фаровете осветяваха празен участък на Джуда стрийт — продължаваха да пътуват на изток, нагоре по хълма, към болницата. Сгъна шала и ѝ го подаде.

Емелин го взе, сложи го в скута си, хвана ръката му и я целуна.

— Почти пристигнахме — каза тя.

— Кога ще те видя пак?

— Скоро.

Изкачиха се на хълма и сега медицинският център се простираше от двете страни на улицата. Тя зави покрай тротоара с пожарния кран, изключи от скорост и дръпна ръчната спирачка.

— Ела, Кейлъб.

Притиснаха се в средата на общата предна седалка и той мушна ръка под палтото, за да я притегли за голия хълбок, докато се целуваха.

— По-скоро, отколкото допускаш — каза тя. Целуна за последно ъгълчето на устата му, отдръпна се от него и намести палтото около себе си, след като той дръпна ръката си.

Кейлъб взе палтото и куфарчето си, отвори вратата и слезе от колата. Когато затвори, тя се наклони към него и сложи дланта си на вътрешната страна на стъклото на прозореца. Беше виждал тази картина преди, в съзнанието си, ако не с очите си. Но това не беше детска ръка, а и той виждаше повече страст, отколкото отчаяние в този жест. Наведе се и я погледна в очите. Тя отдръпна ръката си от прозореца, докосна устните си с пръсти и потегли. Той остана до крана с палто, преметнато през ръката, и я проследи с поглед как прави обратен завой. Когато габаритите ѝ се превърнаха в червени точки в мрака, си облече палтото, вдигна куфарчето си и тръгна към лабораторията.

В дъното на комплекса имаше съблекалня и Кейлъб отиде в нея, докато стане кафето. Душът не се използваше много, но беше добре да го имат подръка. Всъщност беше си необходимост, имайки предвид какви неща влизаха и излизаха от неговата лаборатория — отрови, парализиращи вещества, проби от трупове. Както и три и половина шишенца батрахотоксин в хладилния сейф.

Отиде до шкафчето си и го отвори. Винаги държеше в него комплект чисти дрехи, в случай че разлее нещо, което може да се абсорбира през кожата. Съблече се, взе хавлиената кърпа от закачалката на гърба на шкафчето и отиде под душа.

След това нещата се развиха бързо.

Докато масспектрометърът загряваше, той разчисти една от работните маси и извади портфейла си. В него, между сметки и бележки, имаше стара разписка от банкомат, плътно завита с усукани краища като ръчно свита цигара. Разгърна я и извади с пинсети малко късче хартия от салфетка. Имаше златистокехлибарен цвят, защото я бе топнал в шишенцето в банята на Емелин.

Държейки я с пинсетите, отново подуши късчето. Беше ароматно и летливо като горчива мента. Като смес от ментол и пелин. Подготви една от камерите, зареди я, после седна до масата и програмира цикъла да бъде изпълнен паралелно и на трите Крей-клъстера. Щом свършеше, резултатите щяха да отидат на принтера и никъде другаде. Хартията можеше да бъде унищожена по много начини. Електронните файлове бяха по-трудни за откриване и невъзможни за пълно изтриване. Влезе в стаята за почивка, наля си кафе в чужда чаша, капна няколко капки мляко със сметана от кутията на Андреа, облегна се на сивата стена и затвори очи.

Беше напълно искрен във всичко, което бе казал на Емелин. Само че после откри шишенцето.

Плъзна се надолу по стената и седна на пода в стаята за почивка. От този ъгъл можеше да види под хладилника стара капачка от бутилка и умряла хлебарка. През вентилационните отвори се разнесе музика за няколко секунди, явно от някоя от клиниките в друга част на сградата. Вероятно църковна група, пееща коледни песни.

Ако намереше нещо, не беше нужно то да промени каквото и да било. Можеше просто да го игнорира. А можеше и нищо да не излезе. Най-сетне можеше да отиде в лабораторията сега, докато все още не е станало късно, и да дръпне щепсела на спектрометъра. Да извади пробата, да я хвърли в инсинератора и никога да не разбере истината.

Седеше на пода и превърташе в съзнанието си различните възможности, когато чу принтера да се задейства и да започва да изхвърля листове хартия с отпечатаната страна надолу. Ако ги обърнеше… щеше да разбере. Можеше да ги хвърли в шредера. Вместо това ги взе от изходния контейнер и ги занесе до най-близката работна станция, където имаше халогенна лампа на шарнирно рамо. Включи я и обърна купчето с лицевата страна нагоре. Не се налагаше да търси една линия измежду много, да я проследява с пръст и да чете числото на процентите по вертикалната ос.

Защото имаше една-единствена линия.

Без значение как го беше направила, дали с ретортата, или с някакво друго оборудване, но Емелин бе получила химически чист туйон.

И разполагаше с поне десет шишенца на полицата зад умивалника. Достатъчни за още трийсет…

— Кейлъб?

Той отскочи назад и блъсна с лакът рамото на лампата. Крушката падна на плота, счупи се и ситни парченца стъкло се посипаха върху разпечатките.

— Господи, Джоан…!

Когато погледите им се срещнаха, Джоан отстъпи крачка назад.

— Не исках да те стряскам — извини се тя.

— Няма нищо… Извинявай — каза Кейлъб. — Мислех, че съм сам.

— Толкова рано на Коледа сутринта? Не, аз мислех, че съм сама.

— Прибери се у дома.

— Има твърде много работа — отговори му тя. Пристъпваше от крак на крак и говореше бързо, сякаш бе останала цялата нощ на кафе с тревогите си и точно това я бе държало на крак. — А и работя най-добре, когато около мен е тихо. Обикновено. Ти над данните ли работиш?

— Ще ги имам.

— Добре. Аз ще съм тук. Видя ли, че имаме ново постъпление?

— Не.

— Поредният кашон от болницата за ветерани. Трябва да е пристигнал вчера. Не знам как продължават да се материализират в хладилника, но нас ни устройва, нали?

Тя излезе от задната страна на лабораторията, за да отиде в стаята за почивка. Когато изчезна, той забърса с ръка натрошеното стъкло в кошчето за боклук. След това взе разпечатката и отиде в кабината си. По пътя спря и отвори хладилника за пробите. Кашончето беше на средната полица, запечатано с оранжево тиксо. Картоните на пациентите обикновено се изпращаха в пластмасова торбичка, залепена отпред. Взе кашона и погледна картона, четейки през пластмасата подробностите за нараняванията на анонимната 37-годишна жена и изпитаната от нея болка.

Бутна го обратно в дъното на хладилника и го затвори.

Беше три часът, когато си тръгна от лабораторията и провери дали вратите са добре заключени зад него. Погледна през „Парнас“ към главния вход на болницата. Там, на дъгата, където вчера го бе чакала Емелин, беше паркирана линейка. Повдигаше му се, сякаш в изпитото кафе бе имало нещо неприятно. В мозъка му цареше пълен хаос. Беше се събудил от сън, за да се види да прави втори път секс с Емелин на фона на часовник над лявото ѝ рамо, отмерващ времето назад. Беше като влизане от един сън в следващия. Помнеше формата на зърното на гърдата ѝ в устата си, как го бе спряла и го беше изчакала, за да свършат и останат заедно.

Толкова много шишенца.

— Кейлъб!

Вдигна поглед. Тротоарът беше празен, но пред него бе спряла кола и прозорецът от страната на пасажера беше свален. Зад волана видя ръка, която го подканваше да се качи. Наведе се да погледне през прозореца.

— Качвай се — късо нареди Хенри. — И го направи бързо.

— На кого е тази кола?

— На Вики. Возил си се в нея поне осем пъти.

— Не трябва ли сега да си с нея?

— Стига, моля те, влизай.

— Добре.

Кейлъб отвори вратата. Когато се качи в колата, Хенри натисна някакъв бутон на облегалката за ръка и вдигна прозореца му.

— Какво става? — осведоми се Кейлъб. — И как така всички винаги знаят къде да ме намерят?

— Кои са „всички“?

— Ти… Кенън.

— Ако не си тръгнал по баровете, обикновено си на две възможни места: дома ти или лабораторията. Реших първо да проверя тук.

— За какво е цялата олелия?

— Не знаеш ли? — погледна го Хенри. — От вчера е във вестниците… телевизията, радиото… навсякъде.

— Не съм обръщал внимание на нищо.

Хенри свали крака си от педала на спирачката и излезе на „Парнас“.

— Имаме още един случай — съобщи той.

— Като останалите?

— Не съвсем. Този не е попадал във водата. Но има подкожни следи от използване на електрически ток…

— От тейзър.

— Точно така. И следи от игла на спринцовка в шията. И други следи от изтезание.

Слизаха по хълма в Инър Сънсет. „Парнас“ зави към Джуда стрийт, а на Девето авеню попаднаха зад градски трамвай, пъплещ по релси в средата на улицата.

— Щом трупът не е изваден от залива, каква е причината за смъртта?

— Работя над това. Но ако трябва да гадая в момента, бих казал… спиране на сърдечната дейност.

— От шок или от някакъв медикамент? — попита Кейлъб.

— Нямам представа.

— Марси направи ли токсикологията?

— В това е проблемът — въздъхна Хенри. — Не може.

Чакаха на кръстовището на „Джуда“ и Десето, когато трамваят спря с издрънчаване до тях. Хенри взе от скута си оранжев плик и го сложи в скута на Кейлъб.

— Какво е това?

— Докладът от аутопсията, която аз направих тази сутрин. Аутопсията на Марси.

— О, мамка му, Хенри… Марси. Марси ли е била?

Хенри кимна, а Кейлъб затвори очи и стисна дръжката на облегалката за ръка във вратата. Докладът от аутопсията беше дебел и тежък, но това не бе изненадващо. Хенри не пропускаше нищо дори когато под ножа му попадаха приятели или колеги.

Кейлъб се видя някак отстрани да разпечатва плика и да изважда от него куп листа. Първата страница описваше външния оглед на Хенри:

Тялото е на небалсамирана жена от бялата раса, чийто външен вид отговаря на заявената възраст от трийсет и седем годни. Идентификацията е извършена от автора на доклада, който лично е познавал починалата. Капитан Гладстоун от отдела по патология в Оукланд асистира в изследването, за да се гарантира, че аутопсиращият ще запази обективността си… Налице е прясна кръв във външните слухови канали и в ороназалните проходи, което съответства на повторно нелетално прилагане на електрически ток. Следите от игла по шията и лицето изглеждат несвързани с терапевтични процедури, нанесени са с удари на местата на инжектиране. Има забележим и добре развит livor mortis, разпределен дорзално, който не избледнява при силен натиск. Следите от кожни изгаряния са съсредоточени по лицето и гръдния кош…

Останалото сигурно беше още по-лошо. Безстрастно формулирани, чисто физически описания на рани и местата им. Замисли се за страданията ѝ, преди да умре, за часовете ужас и медикаментите в кръвта ѝ, имащи за цел да засилят агонията.

— Времето на смъртта е някъде между единайсет и три — добави Хенри. — Значи е било или късно в нощта на двайсет и трети, или рано сутринта на Коледа.

— Къде е била? — попита Кейлъб. — Къде са я намерили?

Пръстите му трепереха, когато извади снимките от плика в дясната си ръка.

— Някаква стара къща в Пасифик Хайтс. Не нейната. Не ходих на местопрестъплението, така че адресът ми е непознат.

— Кой я е намерил?

— Болногледач.

Кейлъб обърна купчината листове и видя първата черно-бяла фотография. Беше направена с камерата в тавана на стаята за аутопсии и показваше Марси на масата. Хенри вече бе направил Y-образния разрез, бе отделил гръдната кост и бе разкрил органите ѝ. Лицето ѝ беше нарязано и цялото в синини, а мъртвите ѝ очи гледаха право в обектива. Хенри имаше име за тази снимка, за снимките в моргата, направени точно от този ъгъл: позата „Искам възмездие“.

Кейлъб я разгледа… трупът на една жена, която бе познавал още от годините в „Станфорд“. Сети се за аромата на горчива мента. И за миризмата на куче грозде. Смъртноопасни цветове, събиращи влага в сумрака призори. Някак бе успял да задържи кафето в стомаха си, но сега в него бушуваше океан, а вестибуларният му апарат съобщаваше, че пада.

— Защо? — попита той Хенри. — Защо ми го казваш? Нали искаше да не ти се пречкам… заради Кенън.

— Исках да те видя, преди Кенън да те е открил.

— За какво говориш?

— Вчера сутринта, след като си тръгнах от вас, си проверих гласовата поща. Бях получил две съобщения. Едното от тях беше от Кенън, който ми нареждаше да отида на Брайънт стрийт, понеже били намерили нов труп. Това съобщение бе постъпило само пет минути по-рано.

— Е?

— Е… другото беше отпреди него. От вечерта на двайсет и трети. И беше от Марси.

Кейлъб стискаше доклада от аутопсията с всички сили. Трамваят до тях бе набрал скорост през кръстовището, беше излязъл напред и пантографът му отскачаше от контактната жица и осветяваше сивия следобед с електрически сини искри. Кейлъб беше стоял от другата страна на улицата пред къщата „Хаас-Лилиентал“, подпрян на уличен стълб, когато бе забелязал същите електрическосини проблясвания в прозорец на втория етаж. Беше видял високоволтов разряд.

Затвори очи и увеси глава.

— Трябва да е оставила съобщението час-два, преди да се започне — продължи да разказва Хенри. — Убийството ѝ, имам предвид.

— И какво ти каза? — попита Кейлъб, въпреки че не бе сигурен дали иска да знае.

— Каза ми, че е ядосана… за вируса. И че искала да говори с единствения човек, на когото се доверявала по въпроси, свързани със софтуера на спектрометъра. Така че ми се обаждаше да ми поиска телефонния ти номер, понеже щяла да дойде при теб да те види. И искала да ти се обади, преди да цъфне на прага ти.

— Отбий за секунда.

— Какво?

— Отбий, по дяволите, за секунда!

Хенри изви рязко и спря на тротоара. Погледна в огледалото и после към Кейлъб в очакване. Кейлъб сложи ръка върху устата си и потърси слепешката дръжката на вратата. Измъкна се от колата и падна на колене на плочите през католическата църква „Света Ана“. Изхвърли струя кафе и мляко със сметана в кална дъга по цимента на стъпалата пред входа. Залитна напред и ожули дланите си върху плочите. Стоя така, на четири крака, около половин минута. Поемаше задъхано въздух със зрение, замъглено от сълзите вследствие на напъна. Накрая се изправи и избърса уста с ръкава си. Когато вдигна поглед, видя към него да се приближава някаква жена, водеща със себе си дете. Тя веднага размисли и се върна по обратния път, стискайки китката на детето с всички сили.

Кейлъб се качи в колата и затвори вратата.

— Не ми се обади — каза той, едва разпознавайки звука на собствения си шепот. — И изобщо не е идвала да ме види… не съм я виждал от юли.

— А ти къде беше онази нощ?

— Започнах деня с късен брънч в „Парк Чоу“. Поработих малко в лабораторията. Говорих с Кенън. Обикалях с колата, говорих с теб. После отидох в магазина на Станиън, върнах се у нас и си приготвих вечеря.

Хенри отново погледна в огледалото, престрои се в лентата и потегли на запад. Улицата пред тях беше празна с изключение на трамвая, който сега се намираше на две преки напред.

— Когато дойдох при теб на следващата сутрин — продължи да разпитва Хенри, — ти ми каза, че си работил над нещо. Но то нямало нищо общо с лабораторията. И какво, по дяволите, беше това нещо?

— Ти сега какво, на Кенън ли се правиш?

— Ела на себе си, Кейлъб! Ако не можеш да го кажеш на мен, какво ще кажеш на него? Или се надяваш да не те попита?

— Пих абсент и рисувах картини.

— Рисувал си картини?

— Да, аз мога да рисувам, ако искаш да знаеш.

— Научил си го от баща си?

— Господи, Хенри. Кога най-сетне ще престанеш? — измъчено каза Кейлъб. — Сам се научих. А от Бриджит научих много нови неща.

— Излиза ли някъде онази нощ?

— Не.

— Сигурен ли си?

— Да, сигурен съм — заяви Кейлъб. Макар гърлото му да го болеше, за да вика, сега вече крещеше. — Сигурен съм, че не съм ходил никъде. Сигурен съм, че не съм разговарял с Марси. И съм адски сигурен, че не съм я убил. Ясно?

— Колко пиян беше?

— Начукай си го, Хенри.

Кейлъб набута доклада от аутопсията обратно в плика и го хвърли в скута на Хенри. Беше ужасно да лъже Хенри, но сега това нямаше значение.

— Даде ли на Кенън онази гласова поща?

— Не още, но ще го направя.

— Боже мили…

— А ти какво очакваш? Че той няма да провери нейните телефонни разговори, за да разбере на кого се е обаждала онази нощ? Че няма да научи, че ми е звъняла и е оставила гласово съобщение? Да не мислиш, че не може да издейства призовка до „Верайзън“[26], ако откажа да му го предам? Мислиш, че съм толкова глупав да повярвам, че нещо може да се изтрие без следи?

Кейлъб сви рамене.

— Да поговорим сега за сейфа ти — продължи Хенри. — Защо не ми дадеш комбинацията? Аз ще ти го почистя.

— Какво искаш да кажеш?

— Че може би не трябва да държиш повече онова нещо. Може би аз трябва да го съхранявам вместо теб.

— Кенън ли те накара? — попита Кейлъб. — Защото знае, че не може да влезе при мен и да конфискува разни неща, но може спокойно да разгледа всичко, което аз ти дам.

— Не е…

— И ти си се навил? След онова, което ми каза? На него не му пука дали е вярно или не, важното е да може да ми го лепне.

— Кейлъб, не можеш да…

— Той слуша ли сега какво си говорим? — досети се Кейлъб. — Слуша, нали?

Хенри отново погледна в огледалото и даде десен мигач. Докато завиваха по Шестнайсето авеню, Кейлъб погледна в своето странично огледало и видя черен събърбан на пряка зад тях. Отмести поглед.

Хенри беше на път да каже нещо, но Кейлъб го изпревари:

— Остави ме тук.

— Мога да те върна в медицинския център. Можеш да ми дадеш…

— Пусни ме да сляза! Веднага…!

Хенри отби и Кейлъб слезе от колата.

— Кейлъб…

Но той затръшна вратата и тръгна в обратната посока, към „Джуда“. Събърбънът също бе тръгнал да завива надясно по Шестнайсето, но водачът размисли и се върна в лентата, за да продължи на запад. Кейлъб го проследи как се скрива в далечината, и отново тръгна.

21.

Очакваше Кенън и Гарсия да го последват с колата си. Да го закарат на Брайънт стрийт и да го вкарат в стая с бели стени и едностранно огледало на задната стена. А ако това не стане, може би Хенри да заобиколи и да се опита да го накара да се качи в колата му.

Но нито Кенън, нито Хенри се появиха и той продължи да върви необезпокояван.

И все пак нямаше съмнения какво се бе случило. При тези обстоятелства не можеше да обвинява Хенри. Той самият би постъпил по същия начин, ако ролите им бяха разменени, но в действителност между тях винаги беше имало тънка разделителна линия. Бяха близки като братя, но Кейлъб бе от тъмната ѝ страна. Питаше се какъв ли микрофон беше носил Хенри. Обхватът му, изглежда, бе ограничен, защото иначе Кенън и Гарсия щяха да се държат по-назад. Или може би Хенри бе настоял те да са по-наблизо.

Може би беше изплашен.

Пресече Джуда стрийт и тръгна на юг по Шестнайсето авеню, където открадна опакован в полиетиленово фолио брой на „Сан Франциско Кроникъл“ от предните стъпала на една от къщите. Хвана вестника под мишница и го отнесе до „Степс Парк“ на Петнайсето авеню, прекия път за пешеходци, който минаваше под 45-градусов ъгъл между улиците „Къркам“ и „Лотън“. Изкачи повечето стъпала, докато не се скри от чужди погледи сред високите дървета под върха на хълма. Когато седна, можеше да вижда покривите на сградите из Инър Сънсет в посока към парка „Голдън Гейт“. Стъпалата бяха мокри от сутрешния дъжд и от залепналата за земята мъгла, която все още се стелеше от запад. Извади вестника от плика и го разлисти, докато не намери статията за Марси.

След това тръгна по Лотън стрийт към Маунт Сутро и хвърли вестника в първия контейнер за боклук, който му попадна. В репортажа имаше малко твърди факти, но беше включена подробност от уж анонимен източник, която го обезпокои. Някой бе почистил всички повърхности в къщата с ацетон. Полицията нямаше да намери никакви отпечатъци, едва ли щеше да открие и чужда ДНК освен тази на Марси.

Складовете на лабораторията му бяха пълни с ацетон, но такъв химикал не беше никак трудно да се намери. Можеше да се влезе във всеки магазин и да се купи лакочистител. Железарските магазини го продаваха на туби като разредител за боя. Но не беше трудно да се види връзка между начина, по който бе почистено местопрестъплението, и начина, по който би го почистил той, а това никак не му харесваше.

Бръкна в джобовете на палтото си и продължи да върви бавно с наведена глава. Макар да се бе изкъпал в лабораторията и да се бе преоблякъл в нови дрехи, още усещаше Емелин по кожата си, още долавяше вкуса ѝ в дъното на гърлото си. Сладко-горчив вкус, като дъвчене на карамфил или гризане на обелка от мандарина.

И това също никак не му харесваше.

Волвото на Бриджит беше паркирано в долния край на улицата. Подмина го, докато се качваше към къщата си, но се върна при него и надникна вътре. На задната седалка имаше кашони, но бяха празни.

Следваше да го предупреди.

Но може би го беше направила. Той нито бе приемал повикванията ѝ, нито бе отварял имейлите ѝ. Извървя последните трийсетина метра до входа и отвори вратата.

— Бриджит…?

Чу я да се задава откъм кухнята, да шляпа с боси крака по пода, и се досети, че е пила, преди да се е показала. Мина по входния коридор и се облегна на стената на три метра от него. Гледаше го и се опитваше да се усмихне, но очите ѝ трепереха и когато отвори уста да каже нещо, плачът, който се разнесе, беше като отворена рана.

Хвана се за стената, за да се задържи, и я използва, за да се свлече бавно на пода.

— Кейлъб… опитах се, не исках да съм сама…

— Бриджит… — каза той. Приближи се и коленичи пред нея на каменния под. Ръцете ѝ бяха мокри от сълзите, а кожата ѝ бе мека и пулсираше с топлина.

— … сама на Коледа.

— Аз съм тук — чу се той да казва.

Сякаш беше още на прага с единия крак навън. Но всъщност бе изцяло вътре, вратата беше затворена и заключена, а той ѝ помагаше да се изправи.

— Не знаех къде си!

— Съжалявам.

— Опитах да ти се обадя, да ти кажа, че идвам…

— Няма нищо, Бриджит, всичко е наред.

— Не е наред. Мразя това… което си причинихме. Не мога повече да го правя, Кейлъб.

Помогна ѝ да стане и я насочи към дневната, прикрепяйки я. Продължаваше да стиска ключодържателя, но го хвърли странично в кухнята, докато минаваха през нея. Сега вече можеше да я прикрепя с две ръце. Тя беше в същата черна рокля, която носеше на откриването на галерията, където се бяха запознали, но се бе подстригала след последното им виждане. Сега косата ѝ се извиваше навътре над раменете ѝ.

Сети се за шишенцата туйон в тъмната баня на Емелин и за електрическата искра, проблеснала на втория етаж на имението в Пасифик Хайтс. За удара, който бе чул, когато Емелин се бе качила горе, за капката кръв, която бе облизала от върха на пръста си, когато се бе върнала. Видя себе си да пържи миди, докато Марси Хенсли е била вързана гола един етаж над него. Как се дърпа във въжетата, как се дави с кърпата в устата си, как тялото ѝ е нашарено със следи от изгаряне с високоволтов ток.

Сложи Бриджит на дивана и се отпусна на колене пред нея. Тя се наведе напред, така че той можеше пак да я обхване с ръцете си. Придърпа главата ѝ на гърдите си, сложи ръце на тила ѝ и я пристисна към себе си. Беше напрегната. След малко усети пръстите ѝ в косата си.

— Кейлъб…

Вдигна лице и видя следите от собствените си сълзи между гърдите ѝ. С ръце на бузите му тя се наведе напред, затвори очи и го целуна. Беше пила от същото совиньон блан, което той бе използвал преди две нощи, за да направи фюмето. От устните ѝ беше по-добро, отколкото от чашата.

Тя се отдръпна. Носът ѝ беше розов от плача, но цветът, който се бе върнал на бузите ѝ, нямаше връзка със сълзите.

— Кейлъб, толкова съжалявам за всичко.

— Аз бях виновен.

— Но мога да го понеса. Искам да кажа… онова, което си направил. Не е нужно да се опитваш да поправиш нещата — настоя тя. — Мислих по въпроса… говорих с Пола. Дълго говорихме… за неща, за които двамата с теб никога не сме говорили. Ти дори не подозираше, че съм знаела…

— Недей. Моля те.

— Шшш, Кейлъб.

Тя доближи устни до ухото му и прошепна:

— Имах право да се ядосам — продължи тя. — Но сега разбирам… разбирам какво каза, когато се скарахме. Че си го направил, защото си искал да бъдеш с мен. Само с мен. Това, предполагам, е истина. Но не е единственото, нали?

— Не.

Той затвори очи и я прегърна. Знаеше, че не могат да останат вкъщи тази нощ. Трябваше да направи така, че да излязат. Извън къщата… извън града. Трябваше да заминат на юг и да намерят хотел. Нещо семпло, само със закуска, в Монтерей или Кармел. Тя щеше да се съгласи на всичко, стига да ѝ го каже по правилния начин. А утре сутринта щяха да решат какво да правят. Той щеше да се обади на Кенън и да уговори среща на неутрален терен.

Това беше единственият начин.

Ако Емелин бе тръгнала след Марси, следващият щеше да е Хенри. Или Бриджит.

Бриджит стана и вдигна и Кейлъб. Сложи ръцете си на раменете му и го завъртя така, че диванът да остане зад него. Бутна го леко назад и той седна. Погледна го от високо, повдигна полите на роклята си и седна върху него, забивайки крака във възглавниците от двете страни на кръста му. Ръцете му погалиха краката ѝ и се вдигнаха нагоре по задната страна на бедрата ѝ. Притисна я върху слабините си.

Не носеше нищо под роклята си.

— Моля те — каза тя. — Кейлъб, моля те.

Повдигна брадичката му и го целуна, докато другата ѝ ръка разкопчаваше токата на колана му.

— Ако имаш нещо за утре — каза Кейлъб, — отмени го.

— Не те разбирам.

— Тази вечер заминаваме. Махам те оттук.

— Тази вечер?

— Да.

— Но след това — каза Бриджит. — След това?

— Добре.

Тя го яхна по-удобно, затвори очи и го пое в себе си. Той я държеше за бедрата под роклята и я насочваше, готов да се слее с нея. Сега съществуваше само Бриджит, която избутваше встрани презрамките на роклята си, за да освободи ръцете си.

Само Бриджит…

Момичето от галерията, което бе нарисувало чаршафите му с кръвта си, което го обичаше толкова безумно, че едва не го бе убило, когато миналата седмица призна какво бе направил. Когато извади ръцете си от презрамките, той свали горната част на роклята ѝ на кръста ѝ.

— Спри да плачеш, Кейлъб — каза тя.

Но тя също плачеше.

Към края тя обгърна главата му с ръце и го притисна силно към гърдите си, усещайки какво наближава и ускорявайки ритъма си, за да го достигне.

— Остани с мен, Кейлъб — примоли се тя, — остани с мен… в мен.

Беше почти същото, което му беше казала и Емелин. За момент загуби представа къде се намира. Не можеше да разкъса паяжината. Облегна се назад, оставяйки я да задава ритъма, и погледна зад нея към часовника на перваза на камината. Секундната му стрелка се движеше както трябва и ги пренасяше напред във времето.

— Кейлъб… остани в мен.

— Извинявай, Бриджит.

— Няма нищо… вече е без значение, нали? — каза тя. — Остани в мен. Сега побързай… искам го.

Вече лежаха странично един зад друг на дивана, Бриджит беше пред него, а ръката му я прегръщаше през хълбока. Огънят беше запален. Зад плъзгащата се стъклена врата светлинките на Инър Сънсет примигваха в светещата мъгла.

— Гледам я… — проговори Бриджит. — Картината, която си нарисувал. Докато те чаках. Наистина е добра.

— Коя картина?

— Онази… на масичката за кафе.

Вдигна глава, погледна и с мъка сдържа конвулсията си, като я видя. Беше последната рисунка на Емелин, както я бе видял, когато я бе оставил в къщата „Хаас-Лилиентал“ преди две нощи. Тя лежеше на възглавниците, подпряла лакът на масичката за кафе. Подгъвът на роклята ѝ се бе отметнал така, че се виждаше по-голямата част от бедрото ѝ. Очите ѝ бяха затворени, а устните леко отворени, колкото да се видят зъбите ѝ, което придаваше на лицето ѝ изражение на умиротворение.

— Мислех, че съм я прибрал.

— Беше я прибрал. Но аз я намерих и я донесох, за да я погледам. Тук светлината е по-добра — обясни тя. — Извинявай, че я преместих.

— Няма нищо.

— Но наистина е добра. Предполагам, гледал си от картината.

— Какво?

— Знаеш за какво говоря. Онази на Сарджънт. Дето сега е на Почетния легион… единствената, която е рисувал в Сан Франциско.

Кейлъб поклати глава, но вътрешностите му изстинаха. Сякаш всички прозорци на къщата се бяха разтворили едновременно и през тях нахлуваше мъглата.

— Скицирах…

Бриджит се надигна на лакът, подпряла брадичка с дланта си. Докато гледаше скицата, на Кейлъб му се прииска да я вземе и хвърли в огъня.

— Знаеш картината. Тя не е била възложена… както повечето от творбите му. Направил я е за свой приятел. А после я купил Самюъл Лилиентал.

— Кой? — попита Кейлъб.

Думата едва се измъкна от гърлото му, но устата му беше толкова близко до ухото на Бриджит, че тя не усети колко тих е шепотът му.

— Самюъл Лилиентал. Онази красива натруфена къща в Пасифик Хайтс? Тя е негова. И картината дълго стояла в нея. После семейството я дарило на Почетния легион. Написах статия по въпроса, когато работих над дипломната си работа. И разказах в нея историята на картината.

Кейлъб отново изпита онова усещане за пропаст под дома му. За пълна незащитеност. Едно помръдване в грешната посока и тънките като хартия основи под него щяха да се разкъсат.

Попита бавно и предпазливо.

— Аз виждал ли съм картината?

— Не знам — отговори Бриджит. — Но си я нарисувал. Почти точно копие. Така че според мен си я виждал. Може би онзи път, когато бяхме на остров Ейнджъл с Хенри? Аз се опитвах да ти разкажа за моята статия. Но Хенри все сменяше темата. Сякаш се боеше да не обезпокоя Вики… защото историята е тъжна.

Кейлъб се освободи от прегръдката, стана и напъха ризата си в панталона, докато заобикаляше масичката за кафе. Взе скицата и я сложи на перваза над огъня. Щеше да я изгори по-късно, когато Бриджит не гледа.

— Мисля, че съм я виждал — проточи той, защото не беше много уверен. — Ти сигурна ли си, че тя е била в онази къща?

Бриджит кимна.

— Видях я там — отговори тя. — Преди да замине в музея.

— Къде беше? — попита Кейлъб. Полагаше всички усилия гласът му да не го издаде. — Къде в къщата, искам да кажа.

— В дневната. Над камината.

Погледна своята рисунка. Камината беше фон зад Емелин. Никой друг освен Кейлъб не знаеше това, но вратата за тайната стая беше открехната на милиметър. Беше се наложило той да я натисне с цялата си тежест, за да я затвори добре. А Емелин го бе чакала да се върне при нея в леглото и да я вземе в прегръдките си.

— Може би е било преди много време, но някак се е запечатало в подсъзнанието ти — предположи Бриджит. — Понякога се безпокоя за същото, когато работя над нещо.

— Не разбирам.

— Когато рисувам, се питам „Мое ли е всичко това? Или е нещо, което съм носила в себе си толкова дълго, че съм забравила къде съм го видяла?“.

— Трябва да съм я виждал.

Но го каза отместил поглед, а сърцето му биеше толкова силно, че чак го болеше. Не искаше да я гледа в лицето, докато я лъже. А му предстоеше да изрече още много лъжи, ако има късмет.

— И къде отиваме?

— На юг — отговори той. Трябваше да поеме контрола да ги измъкне от клещите на опасността. — Някъде из Биг Сур[27].

Обърна се към нея и забеляза погледа ѝ.

— Нямаме резервация.

— Ще си направим по пътя — успокои я той. — Само че аз дойдох тук от лабораторията пеша и колата ми е там. А на всичко отгоре мисля, че съм си забравил портфейла на бюрото.

Портфейлът му беше на работната маса, до разписката от банкомата, в която бе опаковал парченцето салфетка от банята на Емелин. Застана зад дивана и погледна надолу към Бриджит. Все още гола над кръста, тя се извъртя по гръб, вплете пръсти на тила си и го погледна от долу нагоре.

— Носиш ли си дрехи и лични вещи? — попита я той.

— Ммм…

— Добре. Иди да си събереш багажа. Аз ще изтичам надолу по хълма, за да си прибера портфейла и да взема колата. После се махаме оттук…

Тя се изправи на колене и се наведе през облегалката на дивана, подавайки му ръка. Той помнеше колко много харесва тя Кармел и красивите места на юг и как обича да се разхожда по брега и да отсяда в мотели с изглед към морето. Нямаше да е претенциозен — щеше да се примири с всеки мотел, дори такъв за тираджии, стига да се намира достатъчно далече оттук. Но щеше да ѝ обещае всичко, стига това да помогне да заминат без въпроси. Хвана я за ръката, а тя го притегли, за да го целуне по шията и устните.

— Благодаря ти, Кейлъб.

— Страхотна Коледа, няма що.

— Идеална е — увери го тя. — Най-добрата възможна за нас. Щом сме заедно.

Той кимна и се опипа по джоба за ключовете си. Не бяха там. Спомни си, че на влизане ги бе хвърлил на кухненския плот. Пусна Бриджит и отиде по коридора в кухнята. Ставаше все по-тъмно с отдалечаването му от дневната.

По-тъмно и по-студено.

Кухнята беше като фризер за месо — толкова леденостудена, че виждаше дъха си пред себе си. Намери ключовете, без да пали лампата, и беше на път да се върне при Бриджит, когато нещо на масата в трапезарията го вкамени.

Бутилката Berthe de Joux беше там — точно където се бе намирала, когато говориха с Хенри вчера сутринта.

Един от прозорците на дневната зад масата за хранене беше отворен.

Изглежда бе вдигнал шум, бе издал някакъв звук на уплаха, защото Бриджит извика от дневната:

— Добре ли си, Кейлъб?

— Да.

— Стори ми се каза нещо.

— Нищо… изкашлях се.

Заобиколи плота, отиде до бутилката и я взе. Зеленото стъкло беше студено и опари чувствителните места от нараняването по дланта му. По етикета имаше сърповидни следи от надраскване с нокът, когато я бе вземал, седейки до масата. Когато беше пил сам и беше рисувал. Но след това я бе сложил в куфарчето си и я бе отнесъл в лабораторията, а куфарчето бе останало там след пътуването му с превръзка на очите в колата на Емелин.

Тази бутилка просто не можеше да се намира в дома му!

Затвори очи и се хвана за ръба на масата, опитвайки се да разбере какво става. Скицата, която беше направил, беше копие на рисунка, висяла години наред на мястото, където бе убита Марси. Тази бутилка се бе появила в дома му, където не можеше да се намира. Съществуваше жена на име Емелин и се бяха случили странни неща от мига, в който тя попадна пред очите му.

Господи, помоли се той в себе си, спри това.

Моля те.

Подуши я, преди да я види.

Отвори очи и погледна в сенките вляво от себе си. Огънят в камината беше твърде далече. Тук беше толкова студено, че скрежът по прозорците пълзеше от краищата и образуваше кристални пера. Преди да се завърти на другата страна, усети убождане отстрани на шията.

— Здравей, Кейлъб.

Шепотът през ухото му беше ефирен и печален като крилцето на молец.

Спринцовката в ръката ѝ го накара да замръзне. Тя леко го погали, пръстите ѝ минаха напред-назад по сухожилията на китката му, докато не напипа равновесна точка някъде по средата на предмишницата му. Ласката беше нежна и позната. Докосване от любим.

Стоеше точно зад него.

Усети гърдите ѝ да се притискат в гърба му, плъзването на косата ѝ по врата му. Не можеше да помръдне, но причината не беше само в съдържанието на спринцовката. Беше в докосването, в парфюма ѝ, обгърнал го както паяжината парализира уловената жертва. Беше в равния и спокоен ритъм, с който сърцето ѝ туптеше върху гърба му.

Дъхът ѝ отново мина през ухото му.

— Попита ме кога ще ме видиш пак — напомни тя. — И аз ти казах: по-скоро, отколкото допускаш. Удържах ли на обещанието си?

Иглата бе загубила жилото си. Всичко замря в тихо шумолене.

Усещаше студения натиск на металния връх в кожата си. После… нахлуването на течност. Без никаква болка. Тя го задържа с една ръка през кръста, а с другата пое бутилката абсент, преди безволната му ръка да я изпусне.

— Прекарах толкова добре при последната ни среща — прошепна тя. — И исках да те видя пак… ако може, веднага.

Извади иглата.

Погледът му проследи как се пресяга през него, без да го изпуска през кръста. Остави спринцовката на масата пред тях. Все в същата поза се наведе и целуна дупката от иглата в шията му. Мястото вече изтръпваше, но още не бе загубило чувствителност, та да не усети устните ѝ там. И лекото, студено ухапване със зъби.

Когато го пусна, той падна по лице, удари ръба на масата и се свлече, събаряйки два стола, преди да се срине на пода.

И всичко бе абсолютно безболезнено, макар да усещаше струйката кръв над лявата си вежда.

Емелин коленичи до него с лице, реещо се над неговото. Подпъхна кичур коса зад ухото си, за да не виси в очите ѝ. После сложи два пръста в ръкавица на устните му и ги плъзна надолу по брадичката до шията му. Задържа ги над югуларната му вена със затворени очи и мърдащи устни, докато броеше. Той усещаше пулса си да бие в пръстите ѝ. Беше облякла същата рокля, както при запознанството им. Роклята без гръб на звезда от нямото кино. Косата ѝ беше тъмна и блестяща като натрошен обсидиан.

— Кейлъб…? — извика Бриджит.

Емелин се обърна и погледна през рамо, после върна очи върху Кейлъб. Беше виждал лицето ѝ в плен на истинската наслада, беше я виждал да трепери на ръба на екстаза. Но сега не беше така… тя не се наслаждаваше на случващото се.

— Съжалявам — прошепна Емелин. — Съжалявам за това.

Изправи се и Кейлъб видя сянката ѝ да пресича в посока на дневната. Не можеше да завърти глава, за да я проследи, не можеше да я види. Виждаше само сянката ѝ, издължена върху пода. После тя изчезна и се възцари тишина, но само за кратко, защото след малко Бриджит извика пак.

— Кейлъб!

Въздухът бе пронизан от електрикововиолетово проблясване, последвано мигновено от изпращяването на високоволтов разряд.

Откъм дневната се разнесе писъкът на Бриджит… висок и пронизителен.

Кейлъб се опита да помръдне, но не можеше. Можеше само да гледа долната страна на масата и краката на съборените столове.

Продължаваше да не чувства никаква болка.

22.

Първи се върнаха звуците. Много по-късно отново се появи и светлината.

Звуците бяха остри и идваха отблизо, но светлината беше разсеяна. Разредена от сенки и аморфни щрихи, размита в мъгла.

Точно отдясно чу раздиращия звук на дебел цип. След това някакви малки предмети изчаткаха един по един върху дървена повърхност. Стъкленици, метални инструменти. Чифт токчета на обувки по дъсчен под. Изсъскването на коприна по гладка кожа.

Усещаше и миризми: характерния застоял серен дим на кибритена клечка, опипващите студени пръсти на спирт за разтриване и течен йод. Парфюмът на Емелин… деликатен като хипнотично внушение.

Светлината бе от потрепващите ниски пламъчета на свещи. Опита се да примигне, опита се да изчисти влажното сияние, замъгляващо зрението му. Но очите му отказваха както да примигнат, така и да се фокусират.

Усети натиск странично на главата, после върху челото си. Натискане и дърпане. Чифт ножици щракнаха над веждите му. След това две ръце вдигнаха ивица влажна марля от очите му и той видя гредите от секвоя, кръстосващи тавана на спалнята му. Ръцете отново се появиха в полезрението му и сложиха навита на руло хавлиена кърпа под главата му. Не усети нищо освен натиска им, когато преместваха главата му.

Шията му беше като омекнало стъбло на растение.

Но сега, с кърпата под главата, вече можеше да вижда пред себе си.

Лежеше на леглото си… гол. Ръката пак се появи, спря се на бузата му и леко завъртя лицето му надясно. Главата му се търкулна като падаща ваза. Нещо в шията му изпука безболезнено… беше като счупването на клонка на другия край на горска поляна.

Емелин седеше на дървен стол между леглото и стената. Махна ръката си от бузата му. На нощната масичка имаше черна кожена чанта, заобиколена от вотивни свещи. Чантата беше отворена, но той не можеше да види какво е извадила от нея.

— Здравей, Кейлъб — каза тя. — Не се опитвай да мърдаш, моля те.

Той понечи да използва устата си, но тя сякаш не беше свързана към мозъка му. Нищо не беше. Не можеше да отговори. Запита се дали не е парализиран и дали онзи тревожен звук в шията му не бе прерязал нервите в основата на черепа му. И не бе оставил мозъка му като самотен остров.

Но можеше да чува бясното биене на сърцето си и да поема въздух, колкото да не умре. Беше му дала нещо повече от векуроний. Усещаше и сухото щипане на морфина. Какво друго…? Можеше само да гадае.

— Не можеш да говориш — продължи тя. — Но не ти се налага. Знам от какво се нуждаеш. И аз ще се погрижа, защото съм ти… приятел, помниш ли?

Посегна към него и ръката ѝ се скри от погледа му.

Усети лек натиск върху челото си, сякаш тя се опитваше да избута главата му в навитата кърпа. Но не беше наясно какво всъщност прави. Може би само махаше косата от челото му. Или успокоително го галеше. Не, нямаше как да знае със сигурност.

— Не беше предвидено да си удряш главата в масата, както се получи — каза тя. — Трябваше да те отпусна по-нежно. Но се погрижих, ето виж…

Тя посегна в кожената чанта и извади от нея седефения несесер, който бе видял в банята ѝ. Отвори го с щракване, огледа се за миг в огледалцето и поправи с кутрето си червилото в ъгълчето на устата си. После завъртя огледалото към него.

Беше прекалено близко и под лош ъгъл.

Виждаше само устата си… отпусната и отворена. От левия ъгъл към ухото му се стичаше лига. Емелин издърпа малко огледалцето, обърна го нагоре и сега той видя челото си.

Ръбът на масата беше оставил два-три сантиметров разрез над веждата му. Беше зашила раната с черен конец… шест шева. Хирургическите възли бяха перфектно поставени по горния ръб на разкъсването. Челото му беше отекло и розово, блестящо от мехлема, с който го бе намазала. Но не кървеше.

Наистина се беше погрижила.

Емелин пак щракна несесера, този път за да го затвори, и го остави на масичката до леглото. Стана и отиде с полюшване на бедрата до скрина в другия край на спалнята. Можеше да я следи с очите си, но изобщо не можеше да помръдне главата си. Бутилката абсент беше върху скрина, редом с чаша и кана вода. Тя си наля питие и без да бърза, започна да налива вода капка по капка върху бучката захар.

Изглежда беше донесла свои чаши и свои лъжички, защото върху скрина се виждаха автентичните тежки тумбести кристални чаши и сребърните лъжички с прорез. По две, но беше направила само едно питие.

Тя се върна, седна до него, кръстоса крака и постави питието си на коляното. Затвори очи и с наслаждение отпи от абсента. След това издиша шумно и той усети пелина и сладкия анасонов аромат.

— Когато отидохме в „Спондюликс“ ти изпях любовна песен — проговори тя. — Помниш ли? Разбираш ли какво означава това…? Любовна песен? За теб?

Погледна го и потърси в изражението на лицето му отговор. Отпи нова малка глътка. Гранули захар се завихряха по дъното на чашата, когато я накланяше.

— Трябваха ми три питиета, за да го направя — продължи Емелин. — Беше трудно… да пея за теб. Да събера куража да го направя…

Остави питието си, огледа маникюра си и пак срещна погледа му.

— И това ще бъде трудно…

Кейлъб я видя да се навежда към него и някак извънтелесно проследи как го хваща за брадичката с палец и показалец. Наклони главата му обратно към центъра, така че той отново впери поглед в тавана. Но завъртането продължи и след малко той гледаше към другата стена на спалнята.

Бриджит бе завързана за стол от лявата страна на леглото.

Лицето ѝ бе пребито и отекло, а устата ѝ запушена с кърпа за подсушаване на съдове. Погледите им се срещнаха. Тя се опита да кажа нещо през превръзката, което прозвуча като неговото име. Умолително… Отново усети натиск върху брадичката си и лицето му пак се извъртя по дъгата през тавана и дясната стена с Емелин. Тя отдръпна ръката си от брадичката му и взе питието си.

— Обещахме си някои неща — прошепна Емелин. — Изрекохме думи, които означават нещо. Ти каза, че никога няма да ме нараниш. Но го направи…

Отпи.

— Не се ли досещаш, че онова, което направи тази нощ, ме нарани. Онова, което те видях да правиш?

Избърса бузата му с обратната страна на ръката си. В едното си ухо Кейлъб чуваше Бриджит задавено да вика името му, повтаряйки го без паузи.

— Знаеш ли колко самотна бях? — продължи Емелин. — И колко добре се почувствах, когато ти се отдадох? Но, Кейлъб… аз ще ти дам още един шанс. И няма да наруша обещанието си — няма да те нараня. Просто трябваше да помисля и да реша как да постъпя. Трябваше да измисля как да направя така, че да запомниш. И никога повече да не я видиш. Никога да не разговаряш с нея.

Емелин вдигна ръката му от матрака и я задържа в своята. Изглеждаше сякаш взема ръката на манекен. Той почувства само леко напрежение в лакътя и това беше всичко.

— И го измислих.

Видя я да целува пръстите му един по един и да връща ръката му обратно на матрака до бедрото му. Бръкна в чантата и извади от нея чиста бяла кърпа за ръце, която разстла върху гръдния му кош. След това взе от масичката до леглото чифт пинсети и водач за игла, които сложи върху кърпата. При следващото бръкване извади от чантата малък, опакован във фолио пакет, разкъса опаковката и извади от нея извита игла, в която вече бе вдянат 30-сантиметров черен хирургически конец. Накрая взе спринцовката от масата и я хвана между два пръста с палец в металния пръстен на буталото.

— Както казах, ще бъде трудно — каза тя. — Но ти обещавам, че изобщо няма да те заболи.

Тя хвана долната му устна с палец и показалец, издърпа я навън и заби хиподермичната игла в нея. Натисна леко буталото, извади иглата и я вкара пак, този път в горната устна. Когато свърши, остави спринцовката на кърпата. Довърши питието си и се върна при скрина, за да си направи следващо.

Убиваше си времето в очакване инжекцията да започне да действа.

Кейлъб чуваше Бриджит в левия ъгъл на стаята. Вече не се мъчеше да извика името му. Сега само плачеше. Емелин стоеше с гръб и към двамата и капеше вода върху бучката захар. Понеже роклята ѝ беше без гръб, бледата ѝ кожа се виждаше от врата до гладката, извита навътре крива на лумбалните ѝ прешлени. Под лопатките ѝ имаше следи от одраскване. Сигурно бяха негово дело, макар да бе станало неволно. Вероятно се бе вкопчил в нея втория път, когато бяха превили секс. Когато се беше придърпал, за да я целуне по гърдите и шията.

Емелин каза на Кейлъб, без да се обръща:

— Не се безпокой. Когато приключа с теб, ще се погрижа и за нея.

Бриджит продължаваше да плаче.

Емелин седна отново с питие в едната и кърпа за подсушаване на съдове в другата ръка. Попи устата му с кърпата, сгъна я и я пъхна под брадичката му. Отпи от питието, но този път не го преглътна. Вместо това се плъзна от края на стола и се отпусна на колене на пода до него. Наведе се и го целуна, оставяйки студения абсент да премине от нейната уста в неговата. Сложи ръка на бузата му и задържа устните им притиснати, докато абсентът не се изля в гърлото му.

Отдръпна се, но малко, колкото носът ѝ да се отдели от неговия.

— Преди малко гледаше гърба ми — каза тя. — Тези драскотини са от теб. Но няма нищо. Това не ме нарани. Можеш да го направиш пак, ако искаш. Винаги, когато пожелаеш.

Отново се наведе над него и пак го целуна.

После седна обратно на стола и намести с пръсти роклята върху коленете си. Взе иглата. Взе водача на иглата от кърпата на гърдите му и го закопча в средата на извитата хирургическа игла. Взе пинсетите в другата си ръка, усмихна му се леко и издърпа с пинсетите горната му устна.

— Така че запомни… — каза тя.

И с бавно извиване на иглата я вкара по средата на устната му.

— … никога повече да не говориш с нея.

Заключващият механизъм на водача щракна остро, когато тя освободи иглата, после щракна пак, когато хвана върха ѝ от вътрешната страна на горната му устна. Нямаше болка, но той усети дръпване, когато тя издърпа иглата, за да премине. Бриджит беше притихнала и той чуваше шумоленето на преминаващия през него конец. Емелин хвана долната му устна с пинсетите, изви пак китка и пред погледа му вкара иглата в нея и я извади от външната страна. Остави иглата да виси и направи две бримки около водача. След това използва челюстите на клещичките му, за да хване свободния край на конеца, който издърпа през бримките, подпъхвайки го така, че да затегне първата половина на бримката. Преметна втора бримка, за да завърши възела, затегна го и сряза конеца с малки ножички.

Седна обратно.

— Това беше първият — обяви тя. — Има още осем. След което ще поговорим за очите ти. За да запомниш никога повече да не я поглеждаш.

Когато приключи с устата му, тя взе несесера, отвори огледалото и му го поднесе. Устата му бе очертана с кръв. Устните му вече започваха да подпухват и да се свиват около дупките от иглата. Емелин затвори с щракване огледалото и го хвърли в кожената чанта. Отпи глътка от питието и взе пак спринцовката.

— Огледалото няма да ни трябва повече. Защото няма да можеш да виждаш. Но кълна ти се, Кейлъб… — прошепна тя, — няма да те заболи.

Започна с лявото му око.

И беше права — няколко минути по-късно, когато издърпа горния му клепач с пинсетите, прокара хирургическата игла през него и заши окото му, той не усети нищо.

Сега беше в тъмнина, но Емелин все още бе край него. Просто го държеше за ръката. Не можеше да усети пръстите ѝ, вплетени в неговите, не можеше да определи топла или студена е ръката ѝ, но усещаше натиска, докато масажираше дланта му.

Отново зашепна в дясното му ухо:

— Ще се погрижа за Бриджит. Но на теб ти трябва това…

Натиск върху шията и усещане за нещо, разливащо се под кожата му.

— Ще отнеме около минута. Ще заспиш. И няма да можеш да чуваш. Не искам да знаеш. По-добре е да не знаеш…

Изведнъж той проби…

Леглото го нямаше. Подът под него се бе оказал илюзия, заблуждавала го с години наред, че е солидна опора. Плъзна се през него и откри празнотата, от която през цялото време се беше страхувал. Истинските основи на къщата му се оказаха просто вакуум.

23.

Кейлъб тичаше.

Спъна се в ръба на тротоара, падна на мокрия паваж, вдигна се на крака и залитна. Удари се в подпорната стена на отсрещната страна на улицата, остърга се в нея, одра рамото си и отвори нови порезни рани в дланите си. Писъкът остана зад устните му и прозвуча като мокро, гъргорещо мучене. Продължи да бяга. Глезените му се удариха в бронята на паркирана кола, той се стовари върху капака на двигателя ѝ и удари главата си в предното стъкло.

Алармата на колата се задейства.

Свлече се от капака и се сви на топка върху асфалта. Алармата премина през целия си цикъл и беше толкова оглушителна, че потисна болката му и я обезличи. Остана на земята и закрещя.

След още два сигнала алармата замлъкна. Разнесоха се стъпки… някой тичаше по цимент в обувки с твърди подметки. Той се сви още по-силно и обхвана с ръце глезените си. Друга група хора притичаха от различна посока.

Миг тишина и после пронизителният писък на жена:

— Това е Кейлъб Мадокс. Мисля, че е…

— Мили боже!

— Видя ли лицето му?

— … извика…? Обади ли се някой…

— … очите му, божичко, Тери, погледни очите му…

— Не го докосвай. Дръпни се от него. Идват.

Срязаха шевовете на устните му на носилката в линейката и някой завъртя главата му и го остави да повърне кръвта и жлъчката, които беше погълнал. Усети струите да излизат от тялото му и допира на металното ведро в бузата си. После го дръпнаха обратно и го оставиха да крещи, но го задържаха върху тапицираната носилка и слушаха нечленоразделните му вопли.

— Емелин… беше Емелин. Бриджит е при нея. Търсете я. Полицията… Кенън. Не можах да я намеря… опитах… но не виждам.

— Сър…

— Не мога да виждам!

Отново закрещя, а парамедиците се хвърлиха, за да го удържат, сложиха му коланите, биха му нещо. Крещя по целия път надолу по хълма, хвърля се през коланите и това продължи, докато линейката не спря пред входа на спешната помощ. Но той продължи да се дърпа и блъска по пътя. Викаше за Бриджит, за Кенън…

Но от дясната му ръка бе започнала да се разстила топла вълна, успокоително сияние, така че когато попадна в ръцете на първите лекари, вече можеше да лежи неподвижно, докато те срязваха шевовете в клепачите му и издърпваха конците с пинсети.

Някой, може би сестра, стоеше до него с ръце на ушите му, за да задържи главата му неподвижна.

— Спри, Кейлъб — каза някой. — Почти свършихме.

Държащите главата му ръце не го пуснаха. Подушваше латекса по ръцете на лекарите. Натискът на инструменти по долните му клепачи не преставаше, но беше някак успокоителен. Ножиците остро щракаха над дясното му око, а конците щипеха, докато лекарят ги издърпваше.

— Това е.

— Още не мога да ги отворя — прошепна той.

— Сега…

Някакви нови ръце се заловиха с него, той усети топла кърпа върху очите си, която избърса съсирената кръв, продължаваща да ги запечатва. Примигна в бялата светлина, затвори очи отново и погледна предпазливо под заслона на ръцете си.

— Махнете тази светлина от мен.

В стаята имаше шестима души. Двама от тях бяха униформени. Дежурните в болницата полицаи. Погледна по-възрастния от двамата — жена, чиято коса беше вързана в плътна руса опашка.

— Инспектор Кенън — каза Кейлъб.

— Тръгнал е насам — каза жената и отмести поглед от него.

Кейлъб погледна надолу по тялото си. Във вената под лакътя му имаше абокат, който се държеше там благодарение на бял лейкопласт. Тръбичката отиваше към система за вливане на стойка до него. Спомни си как бе изскочил от къщата… преобърнати маси и столове, съборени лавици за книги. Пълзейки на четири крака в търсене на Бриджит.

— Някой трябва да влезе в къщата ми — прошепна той. — Бриджит може още да е там.

— От полицейското управление влязоха. Беше празна… съжалявам.

Кейлъб погледна лекаря. Познаваше го, понякога бяха обядвали на една маса в кафето на болницата. Но не можеше да се сети за името му. И не можеше да повдигне главата си. Чувстваше се така, сякаш левитира на метър от пода, покрит със син чаршаф.

— Колко е часът?

— Два и половина.

— През нощта или през деня?

— През нощта.

Кейлъб затвори очи и се опита да пресметне наум, да си спомни кога се бе прибрал у дома си. Не можа.

— Къде, по дяволите, е Кенън?

— Идва, доктор Мадокс — каза полицайката. — Искате ли да ни разкажете какво ви се е случило?

— Ще кажа на Кенън. Доведете ми Кенън.

* * *

Една сестра беше втрила антибиотичен крем около очите и устните му и бе изключила флуоресцентното осветление в тавана. Преди да го остави, беше взела руло марля и бе обвила с нея главата около очите му.

— Само за малко — успокоила го бе тя. — Докато не спре кръвотечението.

— Добре.

— Трябва ли ви нещо?

— Не.

Ако отвореше очи зад рехавата марля, можеше да види квадрат светлина от прозореца във вратата и да различи стойката за интравенозно вливане. Лежеше под чаршафа в полумрака, слушаше монитора на сърдечната си дейност и звуците извън стаята. Питаше се какво ли бяха сложили в системата за вливане. Диазепам, мидазолам? Нещо успокоително, за да спре да крещи. Последното, което помнеше със сигурност, беше как Емелин бе изляла в устата му абсент с целувка.

Опита се да размърда ръце и крака и те реагираха. Вдигна лявата си ръка на гърдите си и опипа с нея дясната, докато не напипа абоката. Отлепи лепенката и измъкна иглата от вената си. Заби я в матрака до себе си, където щеше да остане скрита. Какъвто и да беше транквилизаторът, той не го искаше.

Вратата се отвори.

Видя през марлята силует, подпрял се за миг в края на осветения правоъгълник, преди да влезе в стаята. Последва плъзгане на краката на стол по плочките на пода и после чу до него да сяда някой.

— Вие ли сте, Кенън?

— Да.

— Бриджит… тя… тя не беше…

— Намерили са я. Преди час. Идвам оттам.

Кенън спря, извади бележник от задния си джоб и го сложи на коляното си.

— Хайде, кажете ми…

— Жива е. Някой я е натъпкал с какво ли не и я е изхвърлил надолу по хълма от задната ти веранда.

— Къде е тя сега?

— На безопасно място — уклончиво отговори Кенън. — И това е всичко, което ще ви кажа.

— Тя разказа ли ви за Емелин?

Кенън не му отговори веднага. Остана да седи в мълчание в тъмнината отдясно на Кейлъб. Кардиомониторът издаваше бавни сигнали.

— В безопасност е — повтори накрая Кенън. — Оставил съм добри хора край нея.

Кейлъб се бе опитал да седне, но се отказа. Отпусна глава на възглавницата и придърпа чаршафа нагоре, за да скрие абоката и тръбичката.

— Не бях напълно откровен с вас — каза Кейлъб. — Когато разговаряхме… не споменах за някои неща.

— Каква изненада — каза Кенън. — Кажете ми нещо, което не знам.

— Онази нощ в „Къщата на щитовете“ имаше една жена. Търсих я.

— И я намерихте.

— Да.

— Ще записвам разговора ни, господин Мадокс.

— Добре.

Кейлъб чу Кенън да се размърдва. После щракна бутон — явно беше включил касетофона. В тъмнината отдясно светна червен индикатор.

— Започнете да ми разказвате от началото — каза Кенън.

Кейлъб говори час и половина. Кенън зададе няколко въпроса, но през по-голямата част от времето слушаше. Веднъж в стаята влезе сестра, но излезе заднешком и затвори вратата, когато Кенън я отпрати с жест. Докато говореше, Кейлъб усещаше как действието на влетите му лекарства отслабва. Но така и не стана, нито се опита да махне превръзката от очите си. Говори шепнешком и не пропусна нищо.

С изключение на няколко неща.

Ако не бяха намерили Бриджит, щеше да се наложи да каже на Кенън за моста Голдън Гейт. Но те я бяха намерили и тя беше в безопасност. Така че пропусна това. Замисли се за последната студена целувка на Емелин, преди да зашие устата му. Тя плачеше, докато го правеше. Беше усетил сълзите ѝ по бузата си.

И не спомена пред Кенън онова, което Бриджит му бе казала за картината на Джон Сингър Сарджънт — онази, която бе престояла десетилетия в къщата „Хаас-Лилиентал“, преди да бъде преместена при Почетния легион. Той самият още не знаеше какво да мисли за това.

Накрая Кенън проговори:

— Господин Мадокс… доктор Мадокс… тази Емелин разбира ли от компютри?

— Какво?

— Вие мислите, че тя е била отгледана от своя похитител. Някакъв хипнотизатор… общо взето, сценичен фокусник. Смятате ли, че този хипнотизатор би могъл да я научи как се пише софтуер?

— Не знам.

— Не ви ли се струва доста невероятно?

— Не знам.

— И не сте се качили на втория етаж на „Хаас-Лилиентал“?

— Не.

— Дори за минутка… примерно, да ползвате тоалетната?

— Не ползвах тоалетната там. Дори не знам, че е имало такава на втория етаж.

— Значи няма да намерим там ваша ДНК — горе, искам да кажа? Или ваши косми?

Сега Кейлъб беше напълно разбуден. Усещаше по нервите в гръбнака си да протича електрически ток и да се влива в пръстите на ръцете и краката му. Остана да лежи напълно неподвижен и отговори шепнешком:

— Ако има… мои косми… те са паднали от Емелин. Целувахме се… тя няколко пъти прокара пръсти през косата ми.

Кенън не му отговори. Тишината се нарушаваше само от ритмичните сигнали на монитора. Но пулсът му се бе ускорил през последните секунди.

— Как се чувствате, доктор Мадокс?

— Как мислите, че се чувствам?

— Не изглеждате много добре. Но мозъкът ви, изглежда, може да разсъждава ясно. Наред ли сте? Ще запомните ли този разговор?

— Предполагам.

— Когато миналата седмица се скарахте с Бриджит… какъв беше поводът?

— Хайде, Кенън. Това няма нищо общо!

Кенън се прозя и изпъна ръце напред. Кейлъб бе загубил представа за времето. Единственият прозорец в стаята беше на вратата.

— Попитах Хенри — каза Кенън. — Понеже двамата с него сте стари приятели, сетих се, че той трябва да знае.

— Значи сигурно ви е казал истината.

— Когато сте го направили, смятали ли сте да го пазите в тайна от нея цял живот? Интересува ме какво сте си мислили…

— Не знам.

— Тя е искала да има деца — продължи Кенън. — А вие — не. Но не сте искали и да го обсъждате. Така че просто сте отишли и сте го направили, докато тя е била извън града. Така ли стана?

— Горе-долу — призна неохотно Кейлъб. Не искаше да обяснява, не искаше да разкрива пред Кенън, че това не беше егоистичен акт. Беше го направил заради двамата. Беше го направил заради децата, които никога нямаше да се родят и нямаше да го обвиняват за наследеното.

— И после, по-късно, сте ѝ казали. А тя не го е приела добре.

Кейлъб не отговори. След малко чу Кенън да изключва записващия касетофон.

— А какво ще ми кажете за баща си и за месеците, които вие и майка ви сте прекарали в „Лангли Портър“? Или за времето на вашето изчезване. Разказахте ли ѝ и за това?

Кейлъб лежеше неподвижно, слушаше кардиомонитора и мечтаеше да го забави. Чакаше честотата на пулса му да падне до онази степен, когато Кенън щеше да разбере, че е припаднал. Кенън обаче седеше до него също така абсолютно неподвижен и мълчалив. Трябваше да му се признае — беше търпелив.

— Дали Бриджит е разбрала как сте се чувствали? — проговори накрая Кенън. — Аз бях там. Веднага след като баща ви го направи. Намерих ви приковани за пода. Вие знаехте ли това?

Краката на стола одраскаха линолеума, защото Кенън го придърпа по-близко до леглото. Наведе се до ухото на Кейлъб и продължи шепнешком, изоставил официалния тон:

— Не знам какъв е бил животът ти преди онзи ден. Но имам добра представа. Видях мазето, видях всичко, което той бе направил за двама ви. Кучешките нашийници, оковите… всичко — каза Кенън. — Не е откачил изведнъж, нали така? Искам да кажа, че няма как да се събудиш една сутрин и да вкопаеш халки в бетонен под, без да си го обмислил преди това.

Кенън се отдръпна, облегна се и помълча. Някакви сенки пробягаха през малкия прозорец във вратата, когато група сестри изтичаха в коридора със скърцане на меки подметки по чистия под.

После отново се наведе:

— Било е подготвяно с години, нали? — шепнеше той. — Мисленето за това е било като чесане на краста. Може и да не го е искал, но не е бил в състояние да му се противопостави. Не е спрял да планира, не е вземал почивка от галерии и представления. Но през цялото това време се е спускал по тайна стълба надолу към ада. А ти и майка ти сте го съпровождали, без значение искали ли сте, или не.

Кейлъб затвори очи зад марлята и се остави да потъне в сенките. Можеше да намери път през тях, беше навигирал през тъмния край на спектъра през по-голямата част от живота си.

— Предполагам, че вече няма да говориш — каза накрая Кенън. — След като те намерих първия път, казаха, че не си говорил цяла седмица. Така че няма проблем… свикнали сме, така да се каже. Точно както би могло да се очаква от Кейлъб Елис… пардон, Кейлъб Мадокс. Но ако се сетиш за нещо, което искаш да споделиш с мен, само кажи на полицаите. Тук винаги ще има двама.

Кенън стана. С едното си око Кейлъб го видя да прибира касетофона в джоба си, да взема палтото си от облегалката на стола и да излиза. Точно когато излизаше, друг мъж се опита да влезе. Но Кенън хвана лекаря за ръка.

— Може ли навън за момент, докторе? — каза Кенън. — Искам да ви попитам нещо.

В мига, в който вратата се затвори, Кейлъб седна в леглото и остави чаршафа да се свлече на кръста му. Свали превръзката от главата си и кървенето около очите му започна отново. Не му пукаше. На гърдите му висеше плетеница от жици към адхезивни електроди. Посегна към кардиомонитора и го изключи. Не искаше да се разнесе аларма, когато отлепи електродите.

Изправи се на треперещи крака. Но можеше да върви.

Омота чаршафа около себе си, отиде при вратата и застана странично на прозореца в нея. Кенън беше с гръб. Пишеше нещо в бележника.

— Десет милиграма — каза той. — Диазепем… п-а-м, м като Майк?

— Точно така.

— И какво прави този… диазепам?

— Това е транквилант. Валиум. Когато го доведоха тук, той крещеше. Наложи се да го успокоим, защото се дърпаше като…

— Такава доза… нали не халюцинира или нещо подобно? Може да разбира въпроси и да им отговаря?

— Разбира се — заяви докторът. Беше същият, чието име Кейлъб не можеше да си спомни. — Е, може да е малко объркан. Все едно говорите с някого, който е пил цяла нощ. Може да не си спомни какво ви е казал.

Кенън кимна и прибра бележника си.

— Добре — каза той. — Имам един последен въпрос.

— Давайте.

— Възможно ли е да си го е причинил сам?

Докторът вдигна поглед от клипборда си и отстъпи крачка назад. Кейлъб се подпря на касата на вратата и се вслуша. В стаята беше студено. Толкова студено колкото бе в кухнята, преди Емелин да го издебне. Помнеше аромата на парфюма ѝ, начина, по който той бе преминал над рамото му и го беше обгърнал като бързо растяща плетеница от лиани.

— Шевовете ли?

— Да… Очите и устата. Може ли някой да направи такова нещо със себе си? Да си зашие клепачите?

Докторът помълча загледан в краката си, докато обмисляше тази възможност. Прокара палец по устните си, затвори лявото си око и дръпна напред единия си клепач. Когато пак погледна Кенън, Кейлъб рязко се отмести от прозореца.

— Устата… би било лесно — проточи накрая докторът. — Ако стоиш пред огледало. Едното око… може би. Но… господи, инспекторе!… Трябва да си напълно откачен.

Кейлъб се върна при прозореца навреме, за да види как Кенън се изкашля в ръката си.

— Не се безпокоя дали е напълно откачен. Това не ми е проблем. Само искам да знам… би ли могъл да го направи?

— Може би.

— Без да му е бил нужен лекар?

— Вече всичко има в интернет. А ако си прекарал много време в болници, можеш да се научиш с гледане. Самият възел не е кой знае какво.

— А шевовете на двете очи еднакви ли са?

— Моля…?

— Шевовете — повтори Кенън. — Бяха ли еднакви на двете очи?

— На дясното беше малко неравен — замислено каза докторът. — Но на устата и лявото око бяха идеални.

— Имате ли снимки?

— Парамедиците трябва да са направили. В линейката.

Кенън извади портфейла си. Кейлъб се притисна към ръба на вратата, като гледаше през квадратния прозорец с едното си око.

— Това е картичката ми. Виждате ли там имейл адреса ми? Искам онези снимки да ми бъдат изпратени до разсъмване!

— Добре — обеща докторът. — Но вижте… неравни шевове? Това може да се дължи на всичко. Той се е блъскал в разни неща, падал е. Може възлите да са се разхлабили, може нещо да е скъсал…

Кенън го гледаше.

— Попитах ви дали е възможно да го е направил той — повтори Кенън. — И вие не казахте „не“.

Докторът го изгледа в отговор и кимна.

— Не го направих.

Кенън прибра портфейла си.

— Къде са онези двама полицаи? Дежурните в болницата?

— Чакат във фоайето.

— Идете и ги извикайте — нареди Кенън. — Поставете ги пред тази врата. Да ме извикат в мига, в който той се събуди.

— Разбрано.

— Благодаря, докторе.

24.

Кейлъб знаеше, че има минута, може би по-малко. Възможностите му намаляваха с всяка изтекла секунда, а когато болничната полиция дойдеше до стаята му, те щяха да се изчерпят до нула. Открехна вратата и погледна навън. Кенън и докторът бяха тръгнали в една и съща посока и сега вървяха по широк коридор, водещ към рецепцията на спешното отделение, която се намираше до главния вход. Червена пластмасова табела на стената срещу стаята му описваше къде се намират различните отделения на този етаж. Стрелката под РАДИОЛОГИЯ сочеше навътре в сградата. Обгърна се със синия чаршаф, огледа се още веднъж, за да се увери, че е сам, и тръгна възможно най-бързо.

Зави на ъгъла и изкуцука през двойната, обшита с оловна ламарина врата, която бе вход на отделението за компютърна томография. Вътре беше тъмно. Скенерът бе голям корпус в центъра на стаята, а плъзгащото се на релси легло бе готово да вкара пациент в кухината.

Мина през сервизната врата за контролната зала. Тук, на дървена закачалка на стената, висеше бяла лабораторна манта. Кейлъб пусна чаршафа на пода и облече мантата, която стигна малко над коленете му.

Друга оловна врата водеше от контролната зала към отсека на захранването. Когато отвори вратата, той чу оповестителната система да изпуква веднъж, след което от тавана се разнесе женски глас:

— Ъъ… в спешното имаме код „сиво“ — съобщи жената. — Повтарям: код „сиво“ в спешното.

И интеркомът замлъкна.

Вече го търсеха. Щяха да започнат от рецепцията, да покрият първо изходите и да тръгнат от тях навътре. Щеше да мине известно време, преди някой да се погрижи да провери тук. Но той не планираше да се задържа повече от необходимото. Влезе в захранващия отсек, запали лампата и затвори вратата.

Люкът за достъп до сервизния тунел беше на задната стена на отсека, където от пода се издигаха масивни кабелни снопове и влизаха в разпределителното табло. Коленичи и вдигна капака в пода, като с мъка го изправи във вертикално положение. В сервизния тунел се спускаше желязна стълба. Не беше съвсем тъмно заради слабо светещите индикатори на различни блокове. Изправи се, изгаси светлината в отсека, спусна се и затвори капака над главата си.

Медицинският център имаше собствена електростанция в задната част на кампуса, забита в склона на Маунт Сутро. Чуваше я пред себе си — ниското бучене на генераторите ѝ, въртенето на вентилаторите, водния поток в охлаждащата кула с принудително нагнетяване. На циментовите стени в пресечните точки на тунелната система имаше осветителни крушки, защитени с метална мрежа. Когато стигна до първото разклонение, той прочете номерата на кабелните тръби, погледна назад към пътя, по който бе дошъл, и съобрази накъде трябва да върви. Наляво започваше по-малък неосветен пасаж, който потъваше някъде под Парнас стрийт и по кабелите в него се подаваше захранване и отопление за неговата лаборатория. Тръгна натам. Сега вече трябваше да лази в тъмнина. На всеки десетина метра спираше и се вслушваше зад себе си.

Очакваше да чуе гласове, тичане. Но нямаше нищо такова.

Изпълзя навън в нишата за захранването зад масспектрометъра и се изправи в основната стая на лабораторията си, облечен единствено във вече изцапаната лабораторна манта. Портфейлът му беше, където го бе оставил — отворен на работната маса. Взе го и отиде в съблекалнята. Когато Емелин го беше докарала след единственото им преспиване, той се бе преоблякъл и бе оставил старите си дрехи в своето шкафче. Единственото, което му липсваше, бяха обувките. Седна на дървената пейка, облече се и хвърли мантата в кошчето на път за умивалника.

Знаеше, че преди да излезе, преди да потърси място, където да се скрие, трябва да види лицето си, затова застана пред огледалото и се погледна в него. Очите му бяха подпухнали и около тях имаше кървави кръгове. Устните му бяха нацупени и кървящи на десетина места, а лицето му бе омазано със сиво-черния прах от тунела. По антибиотичния мехлем бяха полепнали песъчинки и крилца на измрели насекоми. За щастие в банята имаше хартиени кърпи и сапун. Нямаше време за разкош, но трябваше малко да се почисти, защото иначе нямаше да стигне далече.

Когато излезе от лабораторията, беше четири и половина сутринта.

Колата му беше в гаража, но нямаше ключове за нея. Дори да бяха у него обаче, не мислеше, че да шофира сега е добра идея. Кенън щеше да поиска общо издирване и всяка патрулна кола в града щеше да се оглежда за него. Също така изключено бе и да се прибере у дома. Там със сигурност вече бяха хората на Кенън и претърсваха къщата — събираха улики в пластмасови пликове, правеха снимки. Излезе от паркинга на най-ниско ниво от страната на Карл стрийт, пресече трамвайната линия и тръгна пеша надолу по „Аргуело“. Вървеше на север, към парка. Беше без сако, а чорапите му подгизнаха още след първата пряка.

Придържаше се към сенките в близост до редицата къщи, а веднъж, когато мина полицейска кола, се наложи да приклекне зад паркиран миниван. Отне му петнайсет минути да намери каквото търсеше. Мотоциклетът беше поне десетгодишен — евтин спортен модел, който и като нов не би впечатлил никого. Беше паркиран между джип и очукана хонда под огромната сянка от короната на кедрово дърво на Фредерик стрийт. Беше подпрян на пачия си крак, без да е заключен.

Коленичи до мотоциклета, напипа жиците между блока на предния фар и кормилото и ги проследи до пластмасовия кожух. Продължи да ги проследява с ръце, докато пръстите му опряха в трижилния съединител. Пластмасата беше толкова стара, че заключващият клип се счупи, когато го разтвори.

Нямаше значение.

Кейлъб извади кламер от джоба на панталона си. Още преди да излезе от лабораторията, го беше счупил до нужната дължина. Сега го изви в U-образна форма. Беше научавал по нещо полезно във всяка калифорнийска институция, в която бе пребивавал: гимназията, „Бъркли“, „Станфорд“. Но този номер дължеше на интенданта на психиатрията „Лангли Портър“, който му бе позволил да го следи тайно в продължение на двата месеца, през които майка му беше седяла на тъмно и бе плакала между операциите.

Вкара огънатия кламер в „женския“ куплунг и чу запалването на мотоциклета да прецъква еднократно. На дясната му ръка все още имаше лейкопласт от абоката. Откъсна парче и фиксира кламера на място, за да не се измъкне по време на карането. Изправи се, яхна мотоциклета и вдигна пачия крак.

Машината запали от първия опит.

Шест сутринта, а дъждът нямаше и намерение да спира.

Лежеше на матрака, гледаше петната от влага по тавана и слушаше как камионът за събиране на боклук изпразва контейнерите в уличката зад хотела. На спускане по Еди стрийт в сърцето на Тендърлойн бе забелязал поне десетина подобни хотела. Но офисът на „Кобърн Армс“ светеше, а човекът зад армираното стъкло прие заплащане в брой, без да задава въпроси.

След като плати за стаята, на Кейлъб му останаха триста и петдесет долара. Банкоматът на Кастро стрийт имаше дневен лимит за теглене, така че до утрешния ден нямаше да може да тегли повече. Разбира се, ако междувременно Кенън не наложеше запор на сметките му. Нямаше представа за мащаба на операцията и колко широка мрежа щеше да хвърли инспекторът. В стаята му имаше телевизор, който обаче не работеше. Всъщност кинескопът му беше счупен и предишните наематели на стаята бяха използвали изтърбушената кутия вместо кошче за боклук. Така че сега бе натъпкан с празни бутилки от уиски и използвани игли от спринцовки. Както и навити на масури окървавени парчета тоалетна хартия.

Беше му толкова студено, че единственото, на което беше способен, бе да се вмъкне в мръсното легло. Обви се с твърдите одеяла и остана да лежи, треперейки. Беше изморен и можеше да заспи веднага, но знаеше какво ще се случи, ако го направи: ще чуе задавените писъци на Бриджит и ще я види завързана за стола. Страхуваше се, че затвори ли очи, ще види лицето ѝ. Нямаше да може да понесе, ако то е насечено като лицето на майка му… нарязано и оставено за Кенън.

Или щеше да види Кенън… седящ в мрака и осветен единственото от червеното око на записващия касетофон.

Беше невъзможно полицията да е намерила негови косми на втория етаж на „Хаас-Лилиентал“. Не, наистина беше невъзможно. Но щом една бутилка Berthe de Joux можеше да намери пътя от заключената му лаборатория до заключената му къща, то и един косъм можеше да се озове навсякъде.

Погледна към прозореца. През струящия дъжд се виждаше мигащата светлина на боклукчийски камион. Чудеше се къде ли е Бриджит. Питаше се какви ли са раните ѝ. Съвсем скоро тя щеше да започне да говори. Поведението на Кенън подсказваше, че още не бе казала нищо. Може да беше в шок или под въздействието на силни успокоителни. Да крещи неразбрано, да припада и да забелва очи. А може и изобщо да не бе идвала в съзнание. Но съвсем скоро щеше да им разкаже за Емелин. Трябваше да им каже.

До изгрев-слънце все още имаше часове. Но той не спа.

В десет сутринта се отправи към „Гудуил“[28] на Гиъри стрийт. По средата на пътя погледна китката си и видя, че още носи пластмасовата гривна от болницата.

Мушна пръст под нея и я откопча със сила. Остави я да падне в канавката при другия боклук.

Когато влезе, иззвъня звънец и мъжът зад щанда вдигна поглед от списанието, което разглеждаше. Погледна Кейлъб. Забеляза, че е бос. Забеляза окървавената му риза. Забеляза набоденото му лице. Остави списанието и извади изпод щанда палка. Посочи с нея гръдния кош на Кейлъб.

— Ако ми носиш неприятности, върни ги на майната си отвън.

— Нося пари… в брой — успокои го Кейлъб. — Не неприятности.

Извади портфейла си и разгърна банкнотите като ветрило.

Мъжът прибра палката и кимна. Седна обратно на стола си и пак взе списанието.

— Обувките са отзад. Якетата също.

Десет минути по-късно беше обут в боти и облечен в яке, способно да го защити от дъжда. Дори имаше ръкавици и плетена шапка. Слънчевите очила бяха мехлем за очите, макар денят да беше студен и дъждът да започваше пак. На път към Еди стрийт забеляза аптека. Там със сигурност продаваха грим и ако успееше да спре кръвотеченията, можеше да го използва, когато стане прекалено тъмно за слънчеви очила.

Прекара деня, криейки се в стаята си в „Кобърн Армс“. Гледаше разбития телевизор и притискаше кубчета лед към лицето си. Представяше си Бриджит в болничната ѝ стая, замаяна от последействието на медикаментите на Емелин. Но тя беше добре… Кенън му беше казал, че е добре.

Колкото до Емелин… той дори не можеше да си представи с какво се занимава тя денем.

Може би спеше в леглото си с табли от преплетени чугунени лиани и с всяко вдишване вкарваше дим от свещите в сънищата си. Когато се стъмни, сигурно идваше в града със своята „Инвикта Блек Принс“, за да нападне нелегалните барове. На лов и като колекционер.

Седеше на леглото, мислеше за тези неща и търкаше лед по раните си. Отпиваше от бутилката „Джим Бийм“, която бе купил, но алкохолът беше неспособен да му въздейства. Все още не бе възстановил напълно остротата на сетивата си след болницата. Почука подпухналите си устни с пръсти и се вслуша в сирените на патрулните коли, сновящи по улиците на Тендърлойн като глутница вълци.

Също като Емелин той чакаше здрача.

Калифорнийският Дворец на Почетния легион се намира дълбоко в парка „Лендс Енд“, в северозападния край на града. Кейлъб паркира мотоциклета на „Ел Камино дел Мар“, на пет минути пеша от музея. В четири и половина следобед паркът беше студен и във властта на ветровете.

Край туристическите пътеки имаше паркирани съвсем малко коли. Денят не предразполагаше към ходене. Чуваше вълните да се разбиват в основата на скалите под мястото, където беше паркирал. Равномерни удари и свистенето на въздушното течение през дупките в скалите. Извади кламера от дупките в куплунга, за да не се изтощава акумулаторът, и приседна на седалката, загледан на североизток, към моста.

Докато беше все още светло, извади тубичката фон дьо тен от джоба си, изцеди малко на пръста си и се наведе над огледалото на мотоциклета, за да скрие синините и дупките от игла около очите си и над веждите. Далеч не беше майстор в гримирането, но след като го размаза назад към слепоочията си и надолу по бузите си и леко го разглади, както правеше, за да придаде дълбочина и светлосенки на скица с въглен, резултатът стана приемлив. Най-малкото можеше да влезе и излезе от галерията.

Изчака залеза и тръгна към музея. Щеше да бъде отворен още половин час. Пресече паркинга, качи се по стълбите пред входа и мина под каменната арка, водеща към вътрешния двор, където един бронз на Роден зъзнеше под бръснещия дъжд. На входа един пазач му отвори вратата.

— Скоро затваряме — предупреди го той.

— Ще успея. Искам само да видя набързо нещо.

Плати входната такса на касата и взе брошурата, която жената му подаде.

— Нещо конкретно ли ви интересува?

— Една картина на Джон Сингър Сарджънт. Но не знам как се казва.

— Имаме две негови, и двете са в „Галерия 17“.

Започна да разгръща брошурата в търсене на карта. Но жената го хвана за ръката и му посочи празния коридор.

— Тръгнете натам и завийте надясно. Намира се по средата на източното крило.

— Благодаря.

Подмина още двама охранители на път към галерията. Ботите му от „Гудуил“ скърцаха по паркета. Погледна зад себе си и забеляза, че оставя мокри следи. Вторият от двамата охранители го наблюдаваше, пъхнал палци в колана си.

Когато се добра до „Галерия 17“, тя беше празна. В средата на квадратната зала имаше голяма пейка. На всяка стена висяха окачени по пет картини. Веднага забеляза интересуващата го в далечния десен ъгъл.

Ако в залата имаше часовник, той със сигурност вървеше назад. Защото това просто не можеше да е истина. Всяка друга галерия, покрай която бе минал, беше ярко осветена, но в тази две от халогенните лампи липсваха. Светлината тук беше тежка и медена като светлината на свещи. Тръгна бавно към картината и подът сякаш започна да се издига. Беше като да вървиш по движещ се тротоар. Не искаше да я вижда и дори не искаше да се приближава до нея.

Все пак прекоси стаята и застана право пред нея.

Бриджит беше права — той я бе нарисувал почти точно. Но това беше заради видяното в „Хаас-Лилиентал“… Емелин, подпряна на възглавниците, го гледа да си тръгва. Не помнеше да е виждал тази картина преди. Залата започваше да се върти, стените се приближаваха и отдалечаваха, сякаш току-що бе преполовил бутилка абсент. Само картината оставаше неподвижна.

Беше Емелин, легнала на кушетка върху тънък дюшек. Устните ѝ бяха леко разтворени, а изражението на спокойна тъга се получаваше заради ъгъла на веждите и наклона на очите ѝ. Жената на картината лежеше в затворническа килия вместо в имение. Подът беше от плочи, в разкъсванията на дюшека пробиваше слама. С изключение на тези подробности, неговата скица беше точно копие на тази картина. А Емелин беше точно копие на жената, която Джон Сингър Сарджънт бе нарисувал през 1917 година. Стомахът на Кейлъб се сви в замръзнал юмрук.

Редом с картината на стената имаше стъклен плакет.

Джон Сингър Сарджънт

Американец, 1856-1925

Г-ца Емелин Понюри във вечерта преди обесването ѝ в

Сан Куентин, 1917

Масло върху платно

Подписана в долния десен ъгъл: Джон С. Сарджънт

Дарена от тръста „Хаас-Лилиентал“

Залитна назад и се опря в пейката в средата на залата, където седна с лице към картината.

Трябваше да се хване за ръба на пейката, за да не падне по лице на пода.

— Вече затваряме.

Погледна странично, изненадан.

Беше жената, която му даде брошурата. Не я беше чул да влиза в галерията. Беше се облякла в червен шлифер и държеше чантичката си под мишница. Няколко ключа на ключодържател висяха на розова лента. Тя пресече стаята и седна на пейката, като остави метър разстояние помежду им.

— Тази ли дойдохте да видите? — попита тя, кимвайки към картината.

— Тази.

— И на мен ми въздейства — каза тя. — Толкова е различна от всичките му останали. С изключение може би на просякинята в Париж. Знаете ли я?

Кейлъб кимна — репродукцията, дело на Бриджит, висеше в спалнята му. Беше единственото, което му беше останало от нея.

— И тя е такава — продължи жената, — със същото изражение.

— Изплашена.

— Да — съгласи се тя. — Същото тревожно изражение.

— Коя е тя? — поинтересува се Кейлъб.

Шепнеше, без да откъсва поглед от картината. Не можеше да се насили. Жената до него сви рамене. Шлиферът ѝ изшумоля в тихата галерия. Някъде в далечината се чуваха кънтящите тежки врати, затваряни от охраната.

— Имаше една студентка по изобразително изкуство, която идваше редовно тук преди… шест-седем години. Тя ми разказа историята. Беше я проучила. Но не съм запомнила всичко, което тя знаеше в големи подробности.

— Нищо, каквото си спомняте — подкани я Кейлъб.

— Беше свързано с някаква отравяне… била отровила гост, мисля, на хотел „Палас“, в бара. Където после картината останала. На процеса момичето казало, че било похитено. От някакъв шоумен… сценичен изпълнител на нещо, който я влачел със себе си от щат в щат. Обяснила, че нямала избор заради нещата, които ѝ бил причинил. Ужасяващи неща. Но никой не ѝ повярвал — завърши жената. — И я обесили за стореното.

Говореше тихо, без да поглежда Кейлъб. Той я чакаше да продължи, защото историята явно не беше свършила. И след малко тя продължи:

— Джон Сарджънт бил приятел с нейния адвокат. Направил скицата, когато двамата я посетили в Сан Куентин в нощта, преди да я обесят. Нарисувал я на следващия ден.

— Без да му позира модел?

— Да — прошепна тя. — Защото, когато я рисувал, нея вече я нямало.

Помълчаха минута заради Емелин Понюри, която чакаше да бъде обесена.

— Какво се е случило с нея? — попита Кейлъб. — Драскотините имам предвид.

Изглеждаше сякаш някой бе забил нокти в боята по ръцете на Емелин. Няколко от драскотините стигаха чак до платното.

— Вандалски акт — обясни жената. — Може би преди двайсет и пет години. Преди да я докарат в музея.

— Но защо? — удиви се Кейлъб.

Всъщност можеше да се досети. Изглеждаше така, сякаш някой се бе опитал да изрови Емелин от платното. Сякаш бе забил нокти до китките на Емелин, беше се опитал да пробие бариерата на боята, за да ѝ помогне да излезе от рамката и да стъпи в реалния свят.

На пейката до него жената поклати глава.

— Не мисля, че някой знае какво точно се е случило — призна тя. — Дори онова момиче… студентката, не знаеше. Преди реставрацията изглеждаше съвсем зле.

— Онази студентка… била е красиво момиче, нали? — прошепна Кейлъб. — Руса коса до раменете, синьо-сиви очи?

— Познавате ли я?

— Някога.

Жената стана.

— Вече заключиха главния вход. Елате с мен. Ще ви изведа.

Но Кейлъб не стана веднага. Картината толкова перфектно изобразяваше Емелин, че почти долавяше парфюма ѝ. Ако слезеше сега, ако го целунеше… устните ѝ щяха да охладят раните му.

Щяха да бъдат студени като абсент и успокоителни като морфин.

Ще е лесно, нали? — можеше да му прошепне тя. — Тук, на тази пейка. Можеш да ме имаш както пожелаеш…

— Господине…?

— Извинете. Идвам…

Господи, помисли си той. Моля те, нека това спре.

Имаше само един човек, който можеше да знае какво става. Да се види с него щеше да бъде опасно, но Кейлъб знаеше, че няма друг избор.

25.

Кейлъб стоеше в сенките на Бей стрийт в квартал Марина, крачеше, за да му е по-топло, и наблюдаваше светлините в къщата на отсрещната страна на улицата. Не беше дошъл да краде, но вече бе откраднал нещо. И като се замислеше, вероятно щеше да го направи пак, преди да си тръгне. Имаше поне едно друго нещо, което искаше, и можеше да го получи тук.

Беше на две преки от скутера „Веспа“ в момента. Беше си чист късмет да се натъкне на него, да насили багажника към седалките и да намери вътре каска за мотоциклет. Каската щеше да му трябва по-късно днес, когато щеше да мине по моста Голдън Гейт. Там, край островчетата за плащане на пътна такса, обикновено имаше полицаи. Да мине покрай тях без каска щеше да е прекалено опасно.

Наблюдаваше къщата.

Като другите на улицата, и тук долният етаж бе гараж, а до вратата на гаража започваше стълбище, което водеше нагоре до малка веранда и главния вход. Високите прозорци на дневната бяха на втория етаж, точно над гаража. В полезрението му се появи жена. Тя дръпна завесите, събра шепа в юмрук, за да надникне през отражението от вътрешната страна, и огледа улицата. След малко се скри в задната част на къщата.

Пет минути по-късно пред къщата спря кола и вратата на гаража започна да се вдига. Докато колата завиваше за влизане, Кейлъб пресече улицата, като се държеше вдясно, където шофьорът не можеше да го види, ако случайно му хрумне да погледне в огледалото. Шмугна се в гаража след колата. Притисна се към стената, когато вратата започна да се спуска.

Вратата на шофьора се отвори и Кейлъб излезе от сенките, за да заобиколи задницата на колата.

— Седни обратно, Хенри. Но задръж вратата отворена.

Той сложи петте си пръста върху гърдите на Хенри и го бутна обратно на седалката му. Краката на Хенри останаха на пода на гаража.

— Кейлъб… господи!

Кейлъб се наведе и погледна в колата, за да се увери, че са само двамата.

— Дръж ръцете си на коленете — прошепна той.

— Какво е това?

— А какво ти изглежда? — попита Кейлъб. Държеше каската с една ръка зад гърба си, криейки я от погледа на Хенри.

— Трябва да се предадеш. Мога аз да им се обадя вместо теб. Можем да ги изчакаме отвън.

— Много смешно, Хенри — каза Кейлъб. — Дай ми телефона си.

— Какво?

— Телефонът. Твоят. Извади го бавно от джоба си.

Хенри изрови телефона си от джоба на панталона и посегна да го подаде на Кейлъб.

— Не. Първо го изключи. Покажи ми. Искам да те видя да го правиш.

— Боже, Кейлъб. — И Хенри изключи телефона си. Подаде го на Кейлъб. — Сега щастлив ли си?

— Каква е паролата?

— Нямам.

— Ще видим…

Кейлъб включи телефона и изчака зареждането на началния екран. Не му беше поискана парола.

— Сложи ръцете си на коленете — нареди Кейлъб. — И бъди тих. Не искам Вики да слезе при нас.

— А какво искаш?

Въпросът бе основателен. Кейлъб не знаеше какво точно иска. Искаше отговори. Искаше да знае коя е Емелин… или поне какво е била. Не мислеше, че Хенри знае това, но може би знаеше други свързани неща.

— Къщата „Хаас-Лилиентал“, където е убита Марси… Били ли сме там двамата с теб заедно някога?

— Мамка му, Кейлъб! — гневно прошепна Хенри. — Кенън провежда най-голямото издирване в Северна Калифорния от Зодиакалните убийства[29] насам. И търси теб. А ти се появяваш пред дома ми, нахвърляш ми се в гаража и искаш да знаеш точно това?

Кейлъб търпеливо наклони глава.

— Били ли сме там?

Хенри го гледаше с отворена уста.

— С класа ни — каза накрая той. — Кейлъб… не си ли спомняш? Наистина ли?

— Не.

— Случи се, когато ти изчезна. Бяхме заедно с госпожа Копенхаген и останалите деца, а когато влязохме в следващата стая, теб те нямаше.

— Не си го спомням.

— Претърсиха къщата, буквално я разглобиха. Не те намериха и ни накараха да чакаме в училищния автобус. Полицията и придружителите ни се заловиха с квартала. Къща по къща.

Досега Хенри бе гледал краката си на пода в гаража, но сега вдигна поглед и погледна Кейлъб в очите.

— Най-трудното беше, когато доведоха майка ти — продължи да разказва Хенри. — Тя едва се държеше на краката си. Хвърли бастуна си и падна на улицата. Закрещя. Но ти трябва да знаеш това, Кейлъб.

— Не го знам.

— Във вестниците писаха толкова много. А аз знам, че си чел материалите.

— В репортажите само се казваше, че било музей — каза Кейлъб. — Не се споменаваше кой.

— Беше „Хаас-Лилиентал“.

— Сигурен ли си?

— Кейлъб, стига, моля ти се! Аз бях там. Когато си тръгнахме, след като не можахме да измислим по какъв друг начин да помогнем на майка ти, аз и родителите ми се заловихме да разлепваме листовки по цялата Франклин стрийт. По телефонните стълбове и паркираните коли. Аз самият залепих една на предната веранда на „Хаас-Лилиентал“.

Изведнъж споменът изплува и той ги видя в съзнанието си: листовките по двете страни на Франклин стрийт. Бяха залепени по телефонни и електрически стълбове, долните им краища бяха нарязани в готови за откъсване ивици, които се вееха от вятъра. По-малки листовки бяха подпъхвани под чистачките на паркираните коли и всеки ранен дъжд ги залепваше за предното стъкло.

Всички те задаваха един и същи въпрос с едри удебелени букви:

ВИЖДАЛИ ЛИ СТЕ КЕЙЛЪБ ЕЛИС?

Когато Кейлъб стана на четиринайсет години и майка му отново можеше да ходи без накуцване и да показва лицето си на дневна светлина, тя се омъжи повторно. През годините преди това — след като той се бе появил, но преди тя да се омъжи пак — се бяха върнали към моминското ѝ име. През онези години той се казваше Кейлъб Белами. Но през двете седмици на неговото изчезване майка му беше полужива и ѝ предстоеше още цяла година хирургически операции. Не им беше хрумнало да се отърват законно от фамилното име на чудовището. Така че Хенри и родителите му бяха напечатали „Кейлъб Елис“ на листовките си над училищната му черно-бяла снимка.

Кейлъб погледна Хенри и погледът му се фокусира. Искаше да разтрие очите си, но раничките около тях пареха толкова силно, че не смееше да ги докосне.

— Намерили са ме отвън — прошепна той.

И това не помнеше, но бе прочел за него. Хенри го изгледа и кимна.

— Отсъствал си точно четиринайсет дни — подхвана той историята. — С точност почти до минута. Пръстите ти били издраскани, всичките ти нокти били счупени. Бил си покрит с пръст, с ухапвания от паяци по ръцете и лицето. Иначе… бил си наред. Така и не успели да научат от теб нищо смислено. Много хора решили, че си бил взет от някого.

— Отвлечен?

Хенри кимна.

— След това… той или те пуснал, или ти сам си избягал. Преценили, че рано или късно ще започнеш да говориш. Но…

Над тях се разнесоха крачки: Вики вървеше по дюшемето над главите им. Двамата погледнаха тавана на гаража и после се спогледаха. Над тях Вики отвори входната врата и пусна някого вътре.

— Но какво?

— Само че имало нещо особено в тази теория за отвличането — продължи да шепне Хенри. — А на мен ми хрумна нещо. След като така или иначе съм патолог, реших, че най-сетне мога да дам своя принос. Снощи започнах да преглеждам полицейските доклади в Пасифик Хайтс от онези времена.

— Винаги ли си искал да ровиш в живота ми, или това е новата ти страст? — осведоми се Кейлъб. — Само не си помисляй да извикаш! Не ме интересува кой е там горе с Вики. Тук сме само аз и ти.

Без да му обръща внимание, Хенри продължи. Но внимаваше да не надига глас.

— През двете седмици, когато те нямаше, е имало десет прониквания с взлом в рамките на пет преки около „Хаас-Лилиентал“. Това е нещо като превишение с хиляда процента за квартала. Така и не заловили никого — каза Хенри. — Но всичко приключило, когато ти си се върнал.

Кейлъб стискаше мотоциклетната каска с такава сила, че се изплаши да не я счупи.

— Искаш да кажеш, че съм бил аз?

Хенри вдигна ръка и Кейлъб си наложи да се въздържи да я сграбчи.

— И какво мислиш, че съм крадял?

— Храна — отговори Хенри. — Крадял си храна. Защото това е единственото нещо, което изчезвало от къщите.

Мина половин минута. Кейлъб искаше да изкрещи, че не помни… че това е лудост. Искаше да заудря Хенри с каската, докато не започне да говори логични неща. Накрая отстъпи крачка, за да бъде по-далече от приятеля си.

— Всички казваха, че съм бил отвлечен. Прекарах целия си живот, чувствайки се омърсен, питайки се какво ли ми е направил. Поглеждах през рамо и очаквах да видя баща ми или нещо по-лошо… а ти смяташ, че съм се крил в къщата през цялото време? — попита той. — Че съм се прокрадвал нощем и съм разбивал килерите на хората? Че всичко е било някаква ненормална лудория?

Хенри поклати глава. Не беше в знак на несъгласие, а по-скоро съжаление.

— Е, поне звучи възможно най-логично — каза той. — Ако помислиш и се опиташ да обясниш случилото се.

— Държиш се като терапевт.

— Но ти така и не отиде на терапевт. А може би трябваше. Или може би просто трябваше да си поговорим — въздъхна той. И понеже Кейлъб не му отговори, продължи: — Мисля, че си намерил място, където да се вмъкнеш. Някакво скривалище, което никой друг не е открил. А когато полицаите се изнесли и къщата се изпразнила, си можел да правиш каквото винаги си искал да правиш.

— И какво е то, Хенри?

— Да бъдеш в друг свят поне за малко. От всички деца, които някога са мечтали за друг свят…

— Това е лудост.

— Не е… и аз не твърдя, че става дума за лудория. Започнах моето проучване снощи, след като си избягал от болницата. Четох различни дела. Трябваше да го направя още преди години… Но не е било и шега. Мисля, че е било нещо друго. Може би… дисоциативна фуга.

— Фуга?

Хенри кимна и вдигна поглед към Кейлъб.

— Това е психично разстройство от рода на…

— Знам какво е.

— Тогава знаеш, че обяснява събитията.

— Хенри… трябва да зарежеш това.

— Размишлявам, нищо повече. Защото при точния човек травмата го отключва. В твоя случай екстремна травма. Изчезваш в първия ден след връщането си в училище. При първата удала ти се възможност, когато си усетил, че никой не следи всеки твой ход. Не ми говори, че няма връзка — изчезването и случилото се преди него.

Кейлъб затвори очи и захапа върха на езика си. Трябваше да се съсредоточи. Това беше пътят назад. Разтресе глава и отвори очи.

— Можеш да мислиш каквото си пожелаеш, Хенри — каза той. — Няма никакво значение. Аз само искам да знам за къщата. Видя ли ме да се качвам горе? Говоря за тогава?

— Искаш Кенън да повярва, че това е обяснението за косъма ти там? Че никой не е използвал прахосмукачка в къщата от тогава досега?

— Не отговори на въпроса ми.

— Ние се качихме горе.

— А преди това… видяхме ли картината? Онази с момичето?

Хенри кимна.

— Видяхме я.

— Миналото лято ти ни взе за един уикенд на „Знак на крак“. Прекарахме нощта на остров Ейнджъл. Помниш ли?

— Помня — потвърди Хенри.

— В неделята бяхме в Сосалито и обядвахме в „Трайдънт“ — онзи ресторант на кея.

— И какво?

— Бриджит ни разказа една история, нали така? Всъщност опита се. За статия, която написала във връзка с дипломната си работа.

Хенри поклати глава.

— Кейлъб… въртиш се в кръг десетилетия наред и не го съзнаваш. Беше грешка, че досега не разговаряхме за това. Аз си мислех, че си наред. Университетът, лабораторията, Бриджит… какво да го предъвкваме, когато всичко е нормално?

Но Кейлъб не го слушаше.

— „Трайдънт“ май го затвориха, нали така?

Хенри кимна, но Кейлъб не беше сигурен какво изразява лицето на приятеля му. На него вече нямаше страх. Ако имаше нещо, то може би бе тъга или съжаление.

— Кеят бе ударен от откъснала се от котвата баржа — продължи Кейлъб. Беше го прочел във вестника в уикенда след екскурзията им. — Счупила няколко пилона… и сградата станала опасна.

Кейлъб разтри слепоочието си с палец. Очите му пареха, а устните му сякаш бяха докосвали жица под напрежение. Бяха твърди и напукани между дупките от иглата. Беше забравил обяда им в „Трайдънт“ и нямаше никакъв спомен за какво бяха разговаряли. Но сега в главата му се въртеше картина на масата, на която бяха седели… на открито, на нещо като горна палуба. Бриджит им беше казала нещо и бе посочила нагоре, към северния край на залива Ричардсън Бей, в посока на Сан Куентин. Тогава не му се бе сторило важно.

Но сега вдигна поглед към Хенри:

— Защо смени темата онзи ден? — попита той. — Прекъсна я. Защо не я остави да довърши?

— А ти как мислиш? — контрира го с въпрос Хенри. — Аз знам отлично за какво е добре да мислиш и за какво не е. Ти никога не си ѝ разказвал за баща си и за случилото се у вас… по-късно. А нямаше начин да се говори за онази картина, без да се засегне тази тема.

Това беше отчасти вярно. Беше спестил на Бриджит много неща. Не ѝ беше разказвал защо Хенри го поглежда косо, когато мълчи прекалено дълго. Или защо Хенри се грижи за какво може да мисли Кейлъб и за какво не бива.

— Наистина ли са намерили мой косъм горе?

— Така твърди Кенън.

— Мамка му…

Кейлъб се надигна и се облегна на стената, затискайки каската с гърба си.

— Трябва да се предадеш, Кейлъб — прошепна Хенри.

— Аз обясних на Кенън как е попаднал там — каза той. — Тя ме целуна в кухнята.

— Кой те целуна?

— Емелин — отговори Кейлъб. — Момичето от картината. Сигурно е залепнал за роклята ѝ, когато ме целуна. За косъма ми говоря, за ДНК-то. И после се качи горе. Каза, че трябвало да затвори прозорец. Аз междувременно готвех второто блюдо.

— Кейлъб — тихо натърти Хенри, — моля те, предай се. Ако искаш, мога веднага да те откарам.

Кейлъб се отдели от стената, каската падна, той се наведе и я вдигна.

— Не — каза той.

Пристъпи към Хенри и посегна покрай него в колата. Опипа около сенника и натисна дистанционното за вратата. Тя бавно започна да се вдига.

— Тази вечер видях Бриджит — каза Хенри. — Видях какво си ѝ причинил. Тя ще се оправи. Но, Кейлъб…

— Хенри, не съм го направил аз.

— Кой тогава, по дяволите, го е направил?

— Питай Бриджит.

— Тя не помни нищо. Точно както си искал. Знаел си как действат тези медикаменти. — Хенри вече не шепнеше. — Когато се е напила, си я натъпкал с бензодиазепини. После си я бутнал или тя е избягала от теб и сама е паднала от терасата. Бог знае какво си щял да ѝ сториш, ако я беше заловил… но всичко това не напомня ли доста за баща ти, а? Зашиването, длетата, които си оставил в спалнята…

— Беше Емелин!

Отправи се към вратата. Хенри слезе от колата и го сграбчи за китката.

— Къде отиваш, Кейлъб? Не можеш да избягаш от това!

Кейлъб се опита да изтръгне ръката си, но Хенри се оказа твърде силен. Двамата се сборичкаха и се блъснаха вкопчени в лавиците за инструменти по стената. Кейлъб пак изпусна каската и затърси със свободната си ръка по горната полица, докато не напипа някаква дървена дръжка. По пода се посипаха всякакви инструменти, когато свали чука от полицата. Вдигна ръка, но не замахна. Никога нямаше да замахне срещу Хенри. И двамата го знаеха отлично. Но Хенри пусна китката му и отстъпи назад, докато не се опря в колата.

— Мога да я намеря — задъхано каза Кейлъб. — И мога да сложа край на всичко.

Без да изпуска Хенри от поглед, той се наведе да вдигне каската си. После се обърна и побягна по улицата, без да чува какво вика Хенри зад него.

Беше грешка да допуска Хенри да види каската. Беше грешка изобщо да идва да го види. Сега знаеха как е облечен и как се придвижва. Така че нямаше никакво време за губене.

Трябваше да мине по моста Голдън Гейт.

Спринтира по последните три пресечки до мотоциклета, клекна до предната гума и намести кламера в отворите. Сложи си каската, яхна мотоциклета и го запали. От Бей стрийт беше лесно да стигне до Голдън Гейт. С мотоциклет щеше да стигне в „Президио“[30] за две минути.

Трафикът не бе нищо особено, но когато наближи по-бавните коли, ги изпревари, карайки с максималната разрешена скорост. Улиците бяха мокри от дъжда, така че на завоите поднасяше, но успя да се задържи, без да падне. Когато стигна до площадката за плащане на таксата, намали на петдесет и мина направо, знаейки, че камерите ще сканират номера му. Ако собственикът на мотора нямаше акаунт за преминаване по моста, щеше да получи разписка до няколко седмици. Но тогава вече нищо нямаше да има значение.

Сега Кейлъб вече беше на моста и се вслушваше в свистенето на гумите след промяната на пътната настилка. Мотоциклетът подскачаше леко по връзките между сегментираните участъци и той мина под южната кула, съблюдавайки ограничението на скоростта. Погледна последователно в двете огледала и не видя нищо. Само електрическото сияние на града, изгубен под прищевките на времето.

На около половин километър, след като мостът излизаше на суша, имаше площадка за разглеждане. Кейлъб отби и паркира мотоциклета, но остана на седалката с двигател на празен ход. Когато Емелин го бе извела от инвиктата и го бе придружила до горния етаж, той усещаше само ръката ѝ и виждаше, макар и размити, извивките на тялото ѝ под меката пелерина. Но беше чул сирената на Голдън Гейт и бе подушил залива. Беше сигурен, че е заливът, а не откритият океан откъм другата страна на полуострова. На океанската страна нямаше сгради.

Значи Емелин живееше в Сосалито.

Ако беше много по̀ на север — в Тибурон или Мил Валей — сирената щеше да бъде прекалено далече, за да се чува. А Сосалито бе подходящо с оглед на останалите факти. С Хенри бяха обиколили всички пречиствателни станции в залива и Кейлъб доказа извън всяко съмнение, че Чарлз Крейн е бил заклещен под изходната тръба между Сосалито и моста. Емелин разполагаше с почти половин декар застроена площ на самия бряг на Сосалито и прозорците ѝ бяха заковани с дъски отвътре. И той бе получил доста добра идея къде е това.

Не, не обща идея, а точната сграда.

Преди да вкара мотоциклета на скорост, извади мобилния телефон на Хенри от джоба си. Още беше включен. Изключи го и го прибра.

От площадката за разглеждане до центъра на Сосалито имаше три километра. Измина пътя бавно, като остави вятъра да носи в лицето му нощните миризми на влажен евкалипт и дафиново дърво. Пред него притича койот и замря за миг, обърнат с блестящи очи към мотоциклета, после изчезна нагоре по склона. Когато стигна до последния завой преди центъра на града, Кейлъб видя целта си. Паркира на триста метра от ресторанта и извървя останалото разстояние.

Кеят и сградата бяха още на местата си, но ъглите бяха грешни.

Бяха изминали шест месеца след инцидента и „Трайдънт“ не изглеждаше като пред повторно отваряне. Прозорците бяха заковани с дъски, понеже силата на удара от баржата бе избила всички стъкла. Входът към пристана бе преграден с ограда от плетена мрежа. Не се виждаше да е направено нещо повече от това.

Мина една кола и после крайбрежната улица опустя. Кейлъб тръгна покрай оградата и стигна до средата ѝ. Порталът беше отворен, а веригата и катинарът висяха над ключалката. Извади телефона от джоба си, включи го и тръгна по разнебитената дъсчена платформа.

На дъските до ресторанта някой беше издигнал временна гаражна палатка. Сянката на Кейлъб изчезна под него, когато той стигна до края на осветения от уличните лампи участък. Отметна входното платнище на палатката и по краката му потекоха ручейчета събрала се из гънките на брезента дъждовна вода.

За момент помисли, че палатката е празна. Но когато зрението му се адаптира към сенките, той видя пред себе си задницата на инвиктата и елиптичния ѝ заден прозорец. Багажникът все още беше открехнат на сантиметър, сякаш не бе затворен достатъчно енергично. Повдигна капака и използва светлината на телефона си като фенерче.

Единственото нещо в багажника беше официална черна обувка. Мъжка обувка.

Отстъпи навън от палатката и погледна към страничната стена на ресторанта. От там, разбира се, не можеше да идва никаква светлина. Между палатката и сградата имаше място колкото да минат двама души, вървящи един до друг. Емелин го беше прекарала през тази междина, когато го бе отвела горе, за да правят секс. Ръцете ѝ бяха върху неговата ръка, тялото ѝ бе силно притиснато към неговото. Сега минаваше по същия маршрут за втори път.

Отзад, там, където краят на кея свършваше в морето, намери стълбите. Застана пред тях, без да се качва. Чу сирената на пет километра оттук, на стената на южната кула на моста. На метър-два под него вълните се плискаха между пилоните. При отлив течението щеше да се обърне навътре и да завие право на юг. Намери номера на Кенън в телефона на Хенри и го набра.

Кенън вдигна веднага.

— Инспекторе?

— Да.

— Кейлъб Елис се обажда… Кейлъб Мадокс.

— Знам.

— Ще ти кажа къде съм, ако обещаеш да дойдеш сам.

— Не е нужно да ми казваш… виждам те в момента.

Кейлъб се извърна рязко и погледна назад, към уличното осветление, където кеят излизаше на брега. Там, до тротоара, имаше паркиран тъмен джип. До него беше изправен силуетът на мъж.

— Заобиколи и застани пред палатката — нареди му Кенън. — Дръж телефона на ухото си, а другата си ръка вдигни на главата.

Кейлъб се подчини.

Застанал пред палатката с гръб към инвиктата, той проследи Кенън да минава през портала. Беше извадил пистолета си, но го държеше в отпусната край бедрото си ръка с дуло, сочещо към дъските. Затвори телефона си и го прибра в джоба си. Кейлъб продължаваше да държи вдигнат телефона на Хенри.

— Пристъпи към сградата и опри ръце на стената.

Кенън посочи с пистолета към дъсчената стена на ресторанта. Кейлъб опря ръце на дъските и застана с разкрачени крака.

— Бил си при Хенри? — попита той през рамо. — Ти ли беше онзи, който влезе?

Кенън кимна.

— Той нямаше представа, иначе щеше да извика. Но телефонът на Вики може да проследява неговия. Най-полезното приложение, което съм виждал. Опри нос на стената.

Кенън започна да го претърсва: ръцете, странично, чатала, краката. Извади портфейла на Кейлъб и го прерови. После взе телефона от ръката му и със същото движение свали лявата ръка на Кейлъб зад гърба му. Когато му сложи белезниците, отстъпи назад.

— Обърни се — каза Кенън.

Кейлъб се облегна на стената и проследи с поглед как Кенън закопчава пистолета си в кобура. След като сложи предпазния ремък, опря за момент длан на гърдите си. Отстъпи крачка от Кейлъб, погледна надолу и издиша тежко през носа си.

— Добре ли си, инспекторе?

— Добре съм.

Но не беше много добре — беше потен, макар температурата да бе около пет градуса. Махна ръката си от гърдите и избърса с нея лицето си.

— Ще ми прочетеш ли правата ми?

— Знаеш ли ги?

— Със сигурност.

— Тогава ще го пропуснем. Ще го оставим за участъка — каза Кенън. — Ти ми се обади, така че за какво става дума?

— Погледни в палатката.

Кенън отстъпи назад към палатката, без да изпуска от поглед Кейлъб. Хвана края на платнището, отметна го и надникна вътре. Погледна бързо към Кейлъб, за да се увери, че не е помръднал, после разшири отвора. Остана загледан във вътрешността на палатката в продължение на половин минута и после пусна края на платнището.

— Господи… — прошепна той.

Спря по средата на пътя обратно към Кейлъб, като да разкърши мускулите на шията си с наклони в двете посоки като боксьор между рундовете. Погледна дясната си ръка и разтри палец в останалите четири пръста. После докосна горния джоб на якето си, където бе прибрал портфейла на Кейлъб.

По лицето му пак беше избила пот.

— Това е „Блек Принс“ — проговори Кейлъб. — „Инвикта“ са направили само петнайсет. И вероятно само една като тази.

— Няма нищо…

Някакъв писък го прекъсна. Той подскочи, но Кейлъб не беше изненадан ни най-малко.

Беше писък на мъж, нисък и вибриращ. Звукът, издаван от бик в кланица. Писъкът заглъхна, но след малко пак се разнесе, този път по-силен — мъжът явно бе спрял, колкото да си поеме дълбоко въздух. Идеше от вътрешността на сградата.

Кенън извади пистолета си и сграбчи Кейлъб за яката на ризата.

— Стълбите… къде са стълбите?

— Отзад.

— Пред мен! Върви!

Кенън го извъртя за рамото и го блъсна напред, опрял дулото на пистолета си между лопатките му. Изтичаха между палатката и сградата и завиха на ъгъла, където Кенън го удари в тила странично с оръжието.

— Нагоре! И не се опитвай да се криеш зад мен…

Кейлъб изтича нагоре по стълбите, вземайки по две стъпала, без да се старае да бъде тих. Кенън го следваше отблизо. Когато стигнаха площадката, инспекторът сграбчи веригата между окованите китки на Кейлъб и го дръпна от вратата. После се изпъна назад и стовари крак в ключалката. Сухото дърво на касата се разцепи при първия ритник и се счупи на две при втория. Рамката хлътна навътре заедно с трите резета в нея.

Кенън дишаше толкова шумно, че Кейлъб го чуваше въпреки писъците вътре. Но инспекторът не спря. Бутна Кейлъб в стаята и го натисна надолу така, че той се просна на дюшемето, поемайки по-голямата част от падането с лявото си рамо.

Първоначално си помисли, че има пожар. Че целият етаж е в пламъци. Но после очите му намериха отправна точка и погледът му се фокусира. Гледаше в море от вотивни свещи. Хиляди… Всичко, което беше тук преди, го нямаше. Бяха останали единствено свещите и матракът в средата.

Емелин се изправяше. Беше коленичила в началото на матрака. Полите на черната ѝ рокля се бяха пръснали на пода в стесняващ се с бавното ѝ изправяне кръг. Кобра, стегната като пружина и издигаща се. До нея, завързан за матрака, лежеше мъж. Потрепваше и цялото му тяло отскачаше от матрака в невъобразими конвулсии. На лицето му имаше нещо.

Кейлъб се напрегна да се надигне, но не можа. Завъртя се странично и се напрегна да свали белезниците си. В полезрението му се появи Кенън. Той се опитваше да държи Емелин на мушка, но ръцете му трепереха. Пистолетът сочеше повече към Кейлъб, отколкото към нея.

— Спри! — каза той.

Гласът му беше задавен. Трябваше да изтика думите през някакво препятствие в гърлото си. Внезапно се наведе напред и се подпря с една ръка на коляното, като бегач, стигнал до предела на силите си. Задъхан и смазан. Когато Кенън вдигна глава, Кейлъб видя издутите вени и сухожилия на шията му. Погледите им се срещнаха.

— Не мърдай — каза Кенън.

Но този път гласът му бе едва доловим шепот.

Емелин се изправи в цял ръст и направи крачка към Кенън. Той стреля в нея. Кейлъб не разбра дали изобщо се опитваше да я улучи. Една свещ в стъклена сфера на метър от глезена на Емелин експлодира. Беше по-близко до главата на Кейлъб. Зад нея мъжът на матрака продължаваше да се гърчи. Нещото на лицето му бе направено от желязо. По двете му страни в двойни редици минаваха винтове.

— Инспекторе, ще улучите някого — укоризнено каза Емелин.

Продължаваше да пристъпва към него. Роклята ѝ беше дълга отзад и я следваше като черен шлейф. Емелин намери път между свещите, но полите на роклята ѝ минаха през тях. Тя паднаха, разля се восък, изгаснаха и от тях се вдигна дим. Кейлъб се превъртя по гръб и с няколко извивки докара окованите си ръце под бедрата. Не сваляше очи от Емелин.

— Изглеждате зле, инспекторе — отбеляза Емелин. — Да ви предложа нещо за пиене? Чаша вода например? Или нещо по-силно?

Кенън стреля пак, но Емелин дори не трепна.

Куршумът мина на три метра от нея и се заби в задната стена на сградата.

— Спри…

— Трябваше да внимавате повече какво докосвате — каза му Емелин. — Някои неща проникват през кожата.

Кенън падна на колене. Лицето му беше виолетово.

— Мадокс… — изхърка той.

Но Емелин само поклати глава.

— Ако искате да говорите с Кейлъб, гледайте към него — посъветва го тя. — Защото в момента гледате към мен.

Кенън свали едната си ръка от дръжката на пистолета и се хвана за гърлото. Но само с една ръка му липсваше сила да го държи. Изпусна го и се заби по чело, когато опита да се наведе и да си го вземе. Емелин бавно се отправи към него с леко полюшване на бедрата. Когато стигна до пистолета, тя го избута с токчето си извън неговия обхват.

— Опасно е да се пипа портфейлът на човек — прошепна Емелин. — Никога не се знае какво може да има по него.

Кейлъб сви колене, после вдигна ръцете си и прокара крака над веригата на белезниците. С ръце отпред се превъртя на колене. И взе пистолета на Кенън.

Емелин най-сетне се обърна към него.

— Здравей, Кейлъб. Мисля, че приятелят ти е отровен.

Той насочи пистолета към нея, но тя само го гледаше. Кейлъб продължаваше да стои на колене. Кенън лежеше между тях и бе спрял да помръдва. И двамата го гледаха.

— Всъщност май си отиде — каза тя. — Как мислиш? На мен ми се струва като предал богу дух.

— Какво си ти? — прошепна той.

— Твоя — отговори му тя. — Изцяло твоя.

Мъжът на матрака вече беше спрял да крещи. Под капсулованата му глава се разтичаше локвичка кръв.

Емелин мина покрай Кейлъб в посока към вратата. Шлейфът на роклята ѝ димеше отзад след досега си с разтопен восък и запалени свещи. Тя спря на площадката и погледна назад през отворената врата. Вдигна ръка в ръкавица в жест към него. В съзнанието му изникна картината как бе опряла ръка в стъклото на прозореца, когато го бе оставила с колата. Беше жест за сбогом, но едновременно с това и обещание. А Емелин спазваше обещанията си. Всичките.

Тя му кимна, явно прочела мисълта му в очите.

— Скоро — каза тя.

Започна да слиза по стълбите и се скри от погледа му. Той свали поглед към треперещите си ръце, с които държеше оръжието. Никога досега не беше опирал пръст в спусък.

Когато запали, осемцилиндровият двигател на инвиктата прозвуча като гръмотевица.

Като гръмотевица в нощта, когато бурята приближава и вече е достатъчно близо, за да те събуди и разтресе прозорците. Кейлъб затвори очи, изчака грохотът да започне да се отдалечава, докато не заглъхна напълно. После хвърли оръжието и отиде при Кенън.

Но и Кенън си беше отишъл.

26.

Полицейският участък на Сосалито беше малка тухлена сграда на Джонсън стрийт, толкова близко до „Трайдънт“, че той остана в колата с Гарсия само за минутка, преди да го издърпат навън и съпроводят до горния етаж. Стаята за разпити беше с размера на неговата баня. Седеше на лек пластмасов стол с оковани ръце, вързани към зазидана в стената метална релса. Между него и Гарсия имаше маса с бял пластмасов плот. Никой от останалите не беше влязъл в стаята, но той предполагаше, че са се наредили от другата страна на огледалото в съседната стая за наблюдение. Или гледат през монтираната в ъгъла камера.

Гарсия приключи с четенето от гърба на бяла пощенска картичка.

— Разбирате ли правата си, както ви ги прочетох, господин Мадокс?

— Да.

Лявото му око започваше да отича и се налагаше да извие шия, за да вижда Гарсия ясно. Чистата линия шевове на челото му се беше отворила или когато Кенън го бе хвърлил в стаята, или когато един от хората на Гарсия го бе помел и му бе счупил рамото.

— Не знам дали бих могъл да ви помогна, ако решите да говорите — обясни Гарсия. — Имам толкова много инкриминиращи факти срещу вас, че просто не се налага да ви питам нищо. Но ако искате да обясните, ако ви се прави този опит, ще ви изслушам. Може да знаете нещо, което не ми е известно.

Кейлъб вдигна поглед към него.

— Не съм го направил — каза той. — Кенън получи сърдечен пристъп. Когато вие дойдохте, аз се опитвах да му помогна.

Гарсия повдигна вежда.

— Той е дошъл, арестувал ви е и умрял на място?

— Не беше съвсем така. Той изтича нагоре по стълбите… изби с ритник вратата. Хвърли ме през стаята, за да не съм на пътя му. И тогава я видя. Видя какво бе направила на онзи човек.

— „Онзи човек“ — повтори Гарсия. — Кога го видяхте?

— Когато минахме през вратата… когато Кенън изби вратата и влязохме в стаята. Той беше на матрака.

— Искам да кажа преди това. Виждали ли сте го преди Марси Хенсли или веднага след?

— Не съм го виждал до тази нощ, когато аз и Кенън го намерихме.

— Да… — проточи Гарсия. — Добре. Ще говорим пак за това.

Погледна през рамо към огледалото на стената зад себе си. Направи с ръка някакъв жест, който Кейлъб не успя да види. После пак се обърна към Кейлъб.

— А Кенън… аутопсията ще разкрие, че е било инфаркт, така ли?

— Да — потвърди Кейлъб.

— Защото вие знаете всичко за аутопсиите, нали, доктор Мадокс?

Кейлъб се размърда на стола си. Ако го плъзнеше по-близко до стената, щеше да може да държи ръцете си в скута.

— Знам за аутопсиите — съгласи се Кейлъб, — но знам и какво видях. И беше тя.

— Чудесно — каза Гарсия. — Сега ми разкажете за момичето. Елвира, Господарката на мрака.

— Емелин — поправи го Кейлъб. — Казва се Емелин.

— Аз изслушах записа на Кенън — каза Гарсия. Бележникът му беше на масата, но той не записваше нищо в него. Просто наблюдаваше Кейлъб. — Говоря за разговора ви в КУСФ. Така че знам как сте я описали. И говорих с всички, които са били в „Къщата на щитовете“ в нощта, когато казвате, че сте се запознали с нея. Така че ето сега въпроса ми… Но бъдете снизходителен, защото ще ви прозвучи като шега.

Гарсия го изгледа, но Кейлъб не отмести поглед.

— Един часът сутринта е — продължи Гарсия — и в бара имат девет нормални мъже. Не се вижда никакво момиче. Тогава влиза Бети Пейдж[31], по нощница и на токчета. И никой там — повтарям никой, включително барманът, не я забелязва.

Кейлъб отмести очи, погледна ръцете си и впитите в тях белезници. Гарсия направи пауза и го изчака отново да вдигне лице. Тогава продължи:

— С изключение на вас. Вие я забелязвате. Та… искам да зная защо трябва да вярвам на това?

— Не мога да ви кажа какво са видели останалите.

— Чували ли сте за „Спондюликс“? Заведение на Ноб Хил?

Кейлъб кимна.

— Кенън ме изпрати там да го проверя. Знаете ли, че зад бара има видеокамера?

— Не.

— Тя е записвала.

Кейлъб стисна металната релса, за да не забележи Гарсия, че ръцете му треперят. Но Гарсия не го гледаше. Той беше посегнал надолу, за да извади нещо от куфарчето си. Когато отново се вдигна на стола си, държеше таблет. Включи го, превъртя през някакво меню и го премести на масата между тях. На екрана имаше застинал черно-бял кадър.

Камерата, изглежда, бе монтирана доста зад бара, откъдето можеше да държи в зрителното поле касовия апарат. Но във фона Кейлъб забеляза себе си. Държеше вотивна свещ и чаша абсент, но пианото не се виждаше. Дори столчето за пианото не се виждаше.

— Искате ли да го пусна на възпроизвеждане? Да го видите с очите си?

Кейлъб не каза нищо, но ръката на Гарсия се премести върху екрана и чукна някакъв бутон. Кадърът оживя. Нямаше звук, само пикселизирано видео с ниска разделителна способност. Кейлъб се видя на екрана. Полюшваше се напред-назад.

Устните му се движеха.

— Странно… не мислите ли? — попита го Гарсия. — Чудя се какво ли пеете.

— Не съм пял. Там има пиано. Извън кадър е. Тя ми свиреше на него.

— Кенън умира от сърдечен пристъп и никой друг освен вас не вижда това. Емелин влиза в „Къщата на щитовете“ и никой друг освен вас не я вижда. Бриджит е хвърлена през терасата ви, но не помни нищо. А Емелин отива в „Спондюликс“, изпива три питиета, свири на пиано, почиства след вас и нито за миг не влиза в полезрението на тази камера?

Кейлъб поклати глава.

— Не знам какво е правила, след като аз си тръгнах.

— А знаете ли какво друго има на този запис? Ако превъртите назад два часа преди вашата песен и танца там?

— Не.

— Джъстин Холанд. Той излязъл с клиент да вечеря онази нощ. След вечерята се отбил в „Спондюликс“ за питие. Бил сам. Нямахме представа къде е ходил до днес благодарение на вас. Но е седял там петнайсет минути… момент, вие знаете кой е Джъстин Холанд, нали?

— Знам кой е.

— Разбира се. — Гарсия театрално се плесна по челото. — Защото по някаква случайност вие сте го намерили в залива на Сан Франциско на следващата нощ, така ли беше? Или поне така сте съобщили на Кенън, а Хенри ви е подкрепил.

Кейлъб погледна екрана на таблета. На видеото той оставяше свещта на края на пианото. След това излезе от кадър. Понеже се случваше зад кадър, Кейлъб не можеше да го обясни на Гарсия. Но Емелин го прегръщаше там. В този момент тя слагаше палтото му върху раменете му и се притискаше в него. И между двама им нямаше нищо друго освен малко дрехи.

Гарсия избута таблета по-близко до него.

— Колко комплекта данни от пациенти не ви стигат да приложите към молбата си за грант от НИЗ? — поинтересува се Гарсия.

— Какво?

— Говорихме с Джоан Тремонт. Говорихме надълго и нашироко. Тя ви е преследвала да довършите събирането на данни. Трябвали са ви пациенти, които ги боли… но такива, които били склонни да не вземат каквито и да било лекарства.

— Това е вярно. И аз имам данните.

— Само че няма доброволци, готови да се лишат от морфина, който им е нужен. В най-добрия случай има неколцина, склонни да устискат за кратко и след това да ви излъжат. Или такива, които изобщо не страдат от жестоки болки. Така че не разполагате с архив от данни — от НИЗ смятат, че данните ви са недостатъчни.

— Данните са добри. Имам архив.

— Разбира се. Намерили сте хубав начин да ги събирате, нали така? — подсказа Гарсия. — Правите така, че те да не вземат нищо против болката. И им осигурявате много болка.

— Това са дивотии.

— Джоан ни разказа за мострите. Как са започнали да се появяват в лабораторията с пациентски картони от болницата на Асоциацията на ветераните. Със специална доставка, а?

— Имам договор с асоциацията.

— Може би това обяснява купчината празни картони от тази асоциация в онзи дом на смъртта в Сосалито. Епруветките за мостри, иглите — каза Гарсия. — Колко пари стоят зад гранта?

Кейлъб гледаше белезниците си. Заключалките им бяха толкова прости. Можеше да ги отключи за минута, ако имаше нужния инструмент. Върна погледа си към Гарсия, който отговаряше на собствения си въпрос:

— Финансиране за години напред… милиони долари. Така ли е?

Кейлъб кимна.

— Натискът е бил сериозен, предполагам? — попита Гарсия. Беше се подпрял на лакти, изнесен напред. — Много стрес. Не сте знаели дали няма да загубите гранта. Толкова хора са зависели от получаването му. Джоана, Андреа… половин дузина лаборанти.

— Зад всеки, отговарящ за нещо, има хора, които разчитат на него — каза Кейлъб.

— Но не всеки изперква — уточни Гарсия. — Като вас. Само че при вас има специални обстоятелства, нали? Може би дори не е ставало дума за парите. Може би те са били извинението ви за пред вас самия и случилото се е било в известен смисъл неизбежно.

Кейлъб не отговори, но и не отмести очи. Мислеше си за Бриджит и гневния ѝ изблик, когато научи за операцията, която си бе направил. Блъсна го назад и махна ръцете му от раменете си. Изкрещя му, че е лъжец и че през цялото време я е заблуждавал. Чашата беше първото попаднало ѝ подръка и тя я хвърли слепешката с всички сили…

— Доктор Мадокс…?

— Какво?

— Чухте ли последния ми въпрос?

— Опасявам се, че не.

— Отидохте ли в офиса на Хенри Нюком през септември, веднага след операцията си?

Кейлъб кимна.

— Били сте разстроен… и пиян. Всъщност били сте толкова не на себе си, че той си е записал някои неща, след като сте си тръгнали. Казали сте му, че Бриджит ви е притискала, но не сте можели да направите онова, което тя желае. И сте били разтревожени за гранта. Толкова много пари…

Видеоклипът на таблета започна пак от началото. Кейлъб гледаше зърнистото изображение на себе си, полюшването в полумрака, свещта и питието. Не изглеждаше добре. Ризата му се бе измъкнала от панталона, докато бе седял до Емелин, а бледото му лице беше потно. Без звука на пианото движенията му изглеждаха глупави… а дали не беше твърде пиян, за да стои стабилно. И може би мърмореше нещо на себе си. Но ако изглеждаше зле, причината бе, че в картината липсваше контекст. Ако камерата беше изтеглена още метър назад, всичко щеше да изглежда логично.

— Знаете ли какво още ми каза той? — попита го Гарсия.

— Не мога да се досетя.

— Той смята, че е разбрал какво не ви е наред — обясни Гарсия. — Така че да поговорим за това.

— В думите ви няма смисъл.

— Момичето от картината — продължи Гарсия. — Къщата „Хаас-Лилиентал“, където сте изчезнали.

Кейлъб вдигна поглед от екрана и срещна този на Гарсия.

— Бях на дванайсет, когато се случи това. Когато бях взет.

— Взет? Странна дума — отбеляза Гарсия. — Към тази версия ли се придържате?

— Говорили сте с Хенри твърде много. Ако бяхте прочели папката, щяхте да знаете, че не помня нищо.

Гарсия погледна часовника си и после огледалото зад себе си.

— Онзи урок на открито според Хенри е бил в първия ви учебен ден след връщането ви в училище. Нямало ви е два месеца — напомни Гарсия. — Помните защо.

— Това няма нищо общо с нищо.

— Ако сте били на дванайсет и ви се е наложило да наблюдавате как баща ви е завързал майка ви за стол, а после я е рязал и шил три денонощия, преди да пръсне мозъка си по тавана с ловджийска пушка, това има общо с всичко — натърти Гарсия. — Пречупило ви е може би. Дори без последното му изпълнение, шедьовъра на баща ви, вече ви е било твърде много. Кенън ми е разказвал какво е било там, в къщата ви. Впрочем и Хенри.

— Защо не доведете Хенри? Вместо да седите там и да ми описвате какво мисли той.

Гарсия кимна.

— Той е тук. Но не мисля, че иска да ви вижда.

— Сигурно се чувства осквернен, а?

— Кенън е снимал лицето на майка ви, след като баща ви свършил с нея. И след като свършил и със себе си, предполагам. Виждал съм я — за снимката говоря — и знаете ли какво се чудя?

— Не.

— Бриджит — изненада го Гарсия. — Щяхте ли да го повторите с нея?

Кейлъб остана да седи, без да отговаря. Гледаше плота на масата, празната му белота, и се опитваше да пребори червенината, която усещаше да избива по бузите му.

— Никой не знае всичко, което баща ви е използвал върху майка ви. Никой освен вас, разбира се. Какво е използвал върху нея. Накарал ви е да гледате. Вие ли ги подредихте за нея? Длетата и останалото…?

Кейлъб не отговори. Чуваше я да крещи: Събуди се, Кейлъб! Но не можеше да ѝ помогне с нищо, когато Емелин стана от леглото и се обърна към нея. Когато отново вдигна поглед, Гарсия говореше. Не беше сигурен колко е пропуснал, но не му пукаше.

— … знаели за пръстовите отпечатъци, нали? — питаше го нещо Гарсия.

— Не ви чух.

— Отпечатъците? Как остават неизменни през целия ви живот? Днес изглеждат така, както са изглеждали, когато сте били на дванайсет години, с тази разлика, че тогава ръцете ви са били по-малки.

— И какво?

— Ами това, че намерихме стаята ви в къщата „Хаас-Лилиентал“ — обясни Гарсия. — Хенри каза, че сте добър в намирането на неща, но аз мисля, че никой от нас не разбра — истински разбра, имам предвид — докато не видяхме онази врата. Аз никога не бях виждал нещо подобно на онази стая. И пръстовите ви отпечатъци са навсякъде из нея.

— Влязох там еднократно и не съм докосвал нищо.

— Може би наскоро сте влизали там само веднъж. И наскоро не сте докосвали нищо. Но някога сте докосвали много неща. Тогава, когато ръцете ви са били по-малки…

— Какво значение има това?

Гарсия сви рамене.

— За Кенън голямо, защото най-сетне разбрал.

— Не се съмнявам.

— Знаете ли, че той е онзи, който ви е намерил?

Кейлъб кимна.

— Спомена ми го.

— Бил е там и трите пъти. Когато баща ви най-сетне направил онова, за което се е подготвял. Когато сте изчезнали. И когато сте се появили и Кенън ви е намерил. Тогава бил патрулен полицай в онзи квартал. Така че когато сте измъкнали парцала от устата си и сте закрещели, той първи се озовал там.

— Страхотно.

— Ако не бе дошъл и не бе развързал вас и майка ви, тя е щяла да умре от кръвозагуба, а вие от глад. А след болницата, когато сте изчезнали, той нито за миг не спрял да ви издирва. И ако не беше ви видял на верандата, знае ли човек…? Можело е пак да изчезнете. И да се заврете обратно във вашата стая.

Кейлъб стискаше релсата с всички сили и гледаше плота на масата. През изминалата седмица бе преживял усещането как подът под него се продънва и той пропада в забвението. Сега би дал всичко това да се случи наистина.

— Така че се надявам за ваше добро да не сте го убили. И че е било обикновен инфаркт. Защото, ако сте убили човека, спасил ви на два пъти? — Гарсия се наведе през масата и зашепна: — Човекът, занесъл на ръце майка ви в линейката? Човекът, намерил клещите, с които да ви освободи от оковите…? Не знам… Дори не искам да знам какво е заслуженото наказание за това.

— Начукай си го, Гарсия.

— Не е нужно да ми разказвате за батрахотоксина — подмина изблика му Гарсия. — Хенри вече го направи.

— Тогава и той да си го начука.

— Оставили сте сейфа отворен след бягството си от болницата. Но преди да напуснете, сте разбили шишенцата по целия под. Само че ние бяхме с костюми за биологична защита, когато влязохме там. Затова никой от нас не пострада. Можете да благодарите на Хенри за това — продължаваше да разказва Гарсия. — А Хенри? Той дълги години ви е бил добър приятел. Каза, че сте най-умният човек, когото познава… едновременно с това и най-деликатният. Може би с приятелството ви е свършено. Той поне е положил усилия да не стане така.

— Не съм…

Кейлъб спря и вдигна поглед. Най-сетне погледна Гарсия в очите. За първи път по време на целия им разговор беше абсолютно сигурен в нещо.

— Никой не може да проникне в онзи сейф. Никой!

Беше лесно да се каже, защото бе истината. Но в настъпилата тишина той се замисли за онова, което следваше от това твърдение. Погледна към ръцете си, които бяха побелели и студени от спирането на кръвообращението в китките му.

Накрая Гарсия му отговори:

— Именно…

Хвърли бележника си на масата. Така и не бе записал дори една буква в него.

— Емелин… тя като глас в главата ви ли е, или можете наистина да я видите?

Кейлъб гледаше екрана и си спомняше първите ноти на песента, която му бе изсвирила. Като чаткането на дъжда по прозорците на къща, отдалечена от останалите. Ако можеха да отидат някъде — само те, двамата — дъждът щеше да звучи по този начин по прозорците на спалнята им.

— Не искаш да захапеш, а? — подкани го Гарсия.

Кейлъб поклати глава и се наведе по-близко до екрана. Емелин не се виждаше, но може би щеше да забележи сянката ѝ. Нещо… Каквото и да било, стига да покаже, че е там. Стъклената сфера беше толкова топла в ръцете му. Топлина и светлина срещу студената зеленина на абсента в тумбестата чаша. Видя устните си да помръдват в такт с думите, които Емелин пееше в същия момент.

Гарсия се пресегна и дръпна таблета. Изключи зациклилото видео и прибра компютъра в куфарчето си.

— Тя е реална — проговори Кейлъб. Но долавяше вплетените в думите си нотки на страх и напрежение. Звучеше като човек, уловил се на нокти за перваза на висок етаж. — Запознахме се. Докосвал съм я.

— Сигурно — каза Гарсия. — Проблемът е, че сте единственият. Защото тя не съществува освен в главата ви и на една картина.

Някой почука на вратата.

Гарсия избута стола си назад и отиде да отвори вратата. Стоеше с гръб към Кейлъб и блокира отвора, за да се наклони през него. Шепнешком се размениха реплики. После Гарсия излезе в коридора и остави вратата да се затвори с щракване зад него. Кейлъб остана с ръце, приковани към релсата, и се опита да не поглежда към огледалото на другата стена. Там със сигурност имаше група хора, които зорко го наблюдаваха. Така че увеси глава, за да не виждат лицето му.

Гарсия се върна след пет минути. Остави на масата няколко листа с лицето надолу, седна на стола си и се подпря на лакти, събирайки ръцете си в юмруци. И започна без заобикалки:

— През септември сте били в моргата. Казали сте на Хенри за операцията, споделили сте с него, как да се изразя… загрижеността си. Бриджит. НИЗ, които не ви оставяли на мира. И по средата на разговора ви някой се обажда на Хенри. Трябвало да приеме повикването. Затова сте излезли от кабината му. Така ли е?

Гарсия го гледаше толкова напрегнато, сякаш беше прожекторът на яхтата на Хенри. Затова и сенките бяха по-дълбоки.

— Имали сте десет минути… може би петнайсет. Напълно сам в цялата морга. И точно тогава сте инсталирали вируса в масспектрометъра на Марси. Защото убийствата са започнали в онази нощ. Чарлз Крейн влиза в бар и напуска нашия свят. Бил е първият, нали?

Кейлъб запази мълчание дълго, загледан в масата. Мислеше си какво ли би било да пропадне през пода. Тъмнината там долу бе ужасяваща, но след като тя те погълне, става като черен кашмирен плащ. Топла и безопасна.

Тя ще се погрижи за това, каза си Кейлъб.

— Доктор Мадокс…?

— Не съм направил такова нещо.

— Ще видим — обеща Гарсия. — Електронните данни се заличават много трудно. Трудно дори за умен човек като вас. А и със случая вече се занимава ФБР.

— Тогава те ще ме оневинят.

— Силно се съмнявам — каза Гарсия. — Но може би ще обясните нещо друго… Колко души ви се обадиха на двайсет и трети декември?

Кейлъб нямаше отговор и само поклати отрицателно глава. Не беше сигурен дори коя е днешната дата и нямаше начин да се върне назад през толкова дни и нощи.

— Говоря за деня, в който сте приготвили вечеря за Емелин. Та колко хора ви се позвъниха в онзи ден?

— Двама — Бриджит и Емелин.

— Емелин ви се е обадила по време на брънча ви в „Парк Чоу“, нали така?

— Точно така.

— Обадила ви се е от автомат… от номер, който ви е бил непознат.

Кейлъб кимна.

— И сте говорили с Хенри, докато сте шофирали. Вие сте му позвънили. Преди да влезете в магазина на „Станиън“, където сте се натъкнали на трите приятелки на Бриджит.

— Да… — замисли се Кейлъб. — Така беше, аз му позвъних.

— И това са разговорите ви по телефона за двайсет и трети, така ли е?

— Така е.

Гарсия взе листа и го обърна. Плъзна го по масата, за да може Кейлъб да го прочете.

— Намерихме мобилния ви телефон в дома ви. Това е разпечатка на разговорите ви за двайсет и трето число.

Кейлъб погледна страницата. Първият запис беше за изходящ разговор до номера на Хенри. Нямаше нищо преди него, но трябваше да има късо повикване сутринта. Входящ разговор.

— Този списък не е пълен — каза Кейлъб. — Не сте включили всичко.

Гарсия поклати глава.

— Напротив, това е всичко.

Кейлъб погледна другите два записа в списъка.

Имаше пропуснато повикване от Бриджит и после, по-късно вечерта, повикване от непознат за него номер в Сан Франциско.

— Този — каза той. Не можеше да го посочи заради белезниците, вързани към релсата. — В дъното. Тогава ми се обади тя. Малко след единайсет, за да ми каже къде да отида.

— Така ли мислите? — попита го Гарсия. Наведе се и взе листа. — Смятате, че това е Емелин?

— Тогава ми се обади тя. В единайсет. Това е единственото ми повикване в единайсет часа.

— Това е номерът на Марси Хенсли — съобщи му Гарсия. — Тя ви е позвънила, както е казала, че ще направи. Изчакала е известно време Хенри да ѝ позвъни, за да ѝ каже телефонния ви номер. И понеже той не го направил, тя го открила по друг начин.

Кейлъб не вдигна поглед. Затвори очи и се облегна на стената.

Когато Емелин си бе тръгнала от „Трайдънт“, а Кенън бе агонизирал на пода, тя бе опряла длан на невидимото стъкло, което ги разделяше. Беше му махнала за сбогом, но едновременно и като обещание. А досега винаги бе спазвала обещанията си.

Скоро, беше му казала тя.

Кейлъб вдигна поглед към Гарсия и се оттласна от стената.

— Искам да се обадя на адвокат.

— Знаете ли кое е жалко? — попита го Гарсия. — На целия свят има един-единствен човек, който знае какво се е случило в онази стая тази нощ. Вие. А вие сте напълно откачен…

27.

Чак в три и половина сутринта оформиха документите за прехвърлянето му в участъка на Брайънт стрийт. Когато напуснаха участъка на Сосалито, той остана практически празен, макар че няколко души се изправиха в работните си клетки, за да проследят как се изнизват. Гарсия вървеше зад него и сложи ръка на рамото му, когато тръгнаха надолу по стълбите. Колоната се водеше от униформен полицай на име Гедаро.

Слязоха в гаража, където ги чакаше кола на Полицейското управление на Сан Франциско. Патрулният полицай отвори задната врата и натисна надолу главата на Кейлъб.

— Внимавай…

Ръцете му отново бяха оковани на гърба, така че трябваше да се наведе напред и почти да опре лице в металната мрежа, разделяща задната седалка от предната. Не влезе достатъчно навътре. Когато полицаят затръшна вратата, нещо го бодеше в бедрото.

Гарсия седна отпред. Обърна се и погледна Кейлъб през преградната стена.

— Удобно ли е там отзад?

— Добре съм.

Гедаро се настани зад волана и запали двигателя. Потеглиха, завиха надясно и поеха в посока на водата. Гедаро гледаше в огледалото.

— Без ескорт ли сме?

— Не ти ли казаха? — попита Гарсия. — Някакъв пътен инцидент до моста. Почукаха на вратата и ми казаха точно преди всички да се изнесат.

Кейлъб вече се бе отместил от вратата, но нещо продължаваше да се забива в крака му. Беше кламерът във формата на буквата U, който бе използвал, за да запали мотоциклета. Тази нощ го бяха обискирали два пъти, но и Кенън, и Гарсия не бяха намерили кламера. Беше го обвил в лейкопласт и той вероятно се бе вмъкнал под подгъва на джоба му. Те бяха търсили ножове и инструменти, а не джобен мъх.

— Искаш ли сирена? — попита патрулният.

— Няма нужда — отговори Гарсия. — Без сирени. Мисля че на Сосалито му стига за тази нощ.

Кейлъб се наклони към прозореца и изнесе лявата си ръка възможно най-близко до десния си джоб. Това изпрати дъжд от искри в счупеното му рамо, но той не отрони звук. Вкара пръсти в джоба и започна да дърпа подгъва.

Когато подминаха „Трайдънт“ Кейлъб се извърна. Не искаше пак да вижда проклетата сграда. Вместо това видя цифровия часовник на таблото, отразен в тъмния прозорец до Гарсия. Прочете цифрите отзад напред:

3:31.

Беше 3:33, когато се бяха качили в колата.

Скоро, бе обещала Емелин. И при спомена за гласа ѝ, за обещанието в отворената длан той усети парфюма ѝ. Не в колата. В колата миришеше на пот и на измито с белина повърнато. На оръжейно масло. Но тя идваше. Знаеше го. Отново погледна напред в колата. Полицай Гедаро беше висок мъж и задната част на униформената му яка лежеше над горната страна на облегалката и опираше в металната мрежа, която го отделяше от Кейлъб. Част от синьо-черната тъкан се подаваше през мрежата от страната на Кейлъб.

Гарсия не си беше сложил обезопасителния колан.

Когато направиха последния завой на авеню „Алигзандър“ преди подлеза и рампата за вливане в магистрала 101, пред тях се появиха мигащи светлини и светещи конуси за пътна сигнализация.

— О, боже — обади се Гарсия. — Никой не ми каза, че било тук.

— Какво да ти каже?

— Намали. Спри там, до онзи.

Гедаро натисна спирачката. Пръстите на Кейлъб докоснаха кламера. Издърпа го и го остави да падне в дланта му.

Погледна отражението на часовника.

3:30.

Гедаро спря на първата линия сигнални знаци и свали прозореца откъм своята страна. Приближи се патрулен полицай и се наведе вътре. Кимна на Гедаро, но заговори на Гарсия:

— Няма заобиколен път, сър. Някакъв частен бус се преобърнал на завоя. Ако искате да се качите на моста, ще трябва да се върнете в Сосалито, да тръгнете по Спенсър и да се качите на магистралата там.

— Не можеш ли да ни пуснеш?

— Не, сър. Бих го направил, ако можех.

— Добре — въздъхна Гарсия. Погледна мигащите светлини и после Гедаро. — Връщаме се. Минаваме през града, после използваме рампата при Спенсър.

Гедаро направи обратен завой с маневра. Не бяха изминали много, когато проговори:

— Можем да вземем тунела при „Бънкър“. Ще ни спести връщането.

— По „Бънкър“ по-бързо ли ще стане? — поиска да се увери Гарсия.

— Би трябвало.

— Както прецениш. За себе си знам, че не ми се връща по целия път.

След трийсет секунди стигнаха до кръстовище. Кейлъб не можеше да види имената на улиците, но Гедаро зави наляво. Минаха през едно кръгово и пред тях се видя входът на тунела при Бънкър Роуд. Изглеждаше като малка дупка в склона на хълма. След малко ускориха надолу в западна посока през еднопосочния тунел, който беше тесен и тъмен като изкопан на ръка минен забой. Нагъсто разположените светлини в тавана се стрелкаха в щрихована линия, а извитите бетонни стени връщаха обратно към тях ехото от рева на двигателя. Кейлъб работеше над белезниците си и гледаше право през струящия мрак в тила на Гедаро.

Чу я, преди да я види — ръмжащата 8-цилиндрова „Инвикта“ точно зад тях. Кейлъб погледна наляво. Видя хромираните фарове, изправената радиаторна решетка, увенчана със статуетката на рицар с броня. След това се появи капакът — призрачно сив и невъзможно дълъг. За да се намести до тях в тесния тунел, левите ѝ колела сигурно бяха по извивката на долната част на стената на тунела.

Нещо зад гърба на Кейлъб щракна. Лявата му китка изпита моментално облекчение от притока на свежа кръв в пръстите му.

Не му обърна внимание.

Очите му бяха върху Черния принц. Светлините на тунела се отразяваха в прозорците му — трептящи и оранжеви, сякаш някой бе запалил пожар в коженото купе.

Кейлъб отново впери поглед напред.

Гедаро носеше под ризата си позлатен ланец. Част от покритието му се бе обелило около заключващите клипсове над врата му. Под златното покритие прозираше стомана. Закопчалката на ланеца беше извън досега на Кейлъб, далече от преградната мрежа. Но с кламера в ръцете си, той знаеше, че може да го хване като с кука и да изтегли веригата през пролуките на мрежата. Онова, което последва в съзнанието му, не беше план, а картина: той стиска веригата в юмрука си и опъва с всички сили назад. Щеше да е като острие през гръкляна на Гедаро.

Черния принц вече беше редом с него, носеше се през тунела като летящо насекомо, толкова наблизо, че усещаше ритъма на цилиндрите му в червата си. И тогава я видя зад волана. Беше извадила ръка през отворения прозорец и пръстът ѝ с лакиран нокът лежеше върху монтираното във вратата огледало. Въздушното течение в тунела развяваше тъмната ѝ коса над главата като ято скорци при залез.

Емелин.

Устните му беззвучно произнесоха името ѝ и той се наведе към мрежата.

Когато Емелин зави към тях, не можеха по никакъв начин да се противопоставят. Инвиктата беше по-голяма и по-тежка, а и се движеше по-бързо. Полицаят се поколеба между газта и спирачките и това предреши изхода. Бронята на инвиктата се заби в шофьорската врата на патрулната кола и я прикова към стената на тунела. Хоризонтален фонтан от искри се посипа по прозореца на Кейлъб, преди той да се счупи. Кейлъб се удари в преградата зад главата на Гарсия и усети как носът му се забива в плетеницата на дебелата жица. След това десните гуми на колата им се озоваха във въздуха. Кейлъб излетя в ниската половина на колата и се удари в бронирания прозорец.

Чуваше двигателя да работи, но не се движеха. Някъде наблизо се строши стъклен панел, но нищо не го удари. Изправи се на седалката и когато го направи, шията му изпука и за миг изчезнаха звук и образ.

И после всичко се върна.

На прозореца до него имаше кръв, наслоена толкова дебело, че не можеше да вижда през напуканото стъкло. Нещо навън се движеше. Чу крачки. Високи токчета по цимент. Но на предната седалка нищо не помръдваше: Гарсия висеше наполовина през отвора на предното стъкло. Краката му още бяха в колата и леко подритваха. Но това беше много повече, отколкото можеше да направи другият полицай. Патрулният беше счупил врата си — главата му висеше извита назад и празният му поглед бе забит в Кейлъб.

Вратата на Кейлъб се отвори и той го усети: замайващия аромат на утринна роса. На цветя, които не можеше да съществуват. Никога не бяха и никога нямаше да съществуват. Погледна ръцете си. Не помнеше да си е свалял белезниците, но тях ги нямаше. Стискаше в левия си юмрук скъсана златна верига. Пусна я и избърса окървавената си ръка в панталона.

— Здравей, Кейлъб — проговори тя. — Бях ти обещала да дойда скоро. Нали?

Обърна се и я погледна. Беше облечена във все същата рокля с черен шлейф, прогорен на дупки. Подаде му ръка. Часовникът показваше 3:28.

— Идваш ли?

Гласът ѝ го достигаше само през едното му ухо. Другото регистрираше пронизително пищене. Изгледа ръката ѝ. Фините черти по дланта ѝ, едва забележимата мрежа от капиляри под гладката ѝ кожа. Беше рисувал тази ръка веднъж. Напрегна се да си спомни кога. Беше картина, която бе носил в себе си толкова отдавна, че не можеше да каже къде я бе видял за първи път.

— Идваш ли?

Когато проговори, думите му прозвучаха така, сякаш идеха през уста, пълна с топящ се лед. Всъщност това трябва да беше кръв. И парченца счупен зъб.

— Ти не стоиш там — каза той. — Ти си… не си направила това.

— Има ли значение, Кейлъб? Пука ли ти какво казва кой да е от тях?

Зрението му раздвояваше образите при всяко помръдване на очите. Затвори ги и с примигване отстрани кръвта. Когато погледна пак, тя продължаваше да стои до отворената врата. Двете ѝ изображения се плъзнаха едно към друго и се сляха в общо. Едно плътно, красиво цяло.

— Обичах те — каза той. — От първия път, когато те видях. Тогава бях малко хлапе.

— Знам.

— И те исках… да те спася… за да ме спасиш.

— Помниш ли кога се намерихме?

Опита се да поклати глава, но вратът му бе възел от извити нерви и дори опитът за помръдване изпращаше болезнени спазми по ръцете му. Изкрещя, докато не му остана дъх. Когато можа, отново я погледна.

— Мога да ти го дам — каза тя. — Искаш ли го?

— Не мога да го направя. Не и сам.

— Затвори очи, Кейлъб. Ще ти го дам. Онази сутрин накарахме времето да спре. Нека ти покажа…

Той затвори очи. Връхчетата на пръстите ѝ докоснаха челото му и начертаха кръг в кръвта. Беше там… споменът. Беше на нейните пръсти и в следващия миг вече се смесваше с кръвта по кожата му, просмукваше се в него. Не се оказа загубен за двайсет и пет години. Емелин му го бе съхранявала. Беше го пазила, докато стане готов да си го вземе обратно. Когато прехвърлянето свърши, тя дръпна ръката си.

— Спомняш ли си сега, Кейлъб?

Слязоха от автобуса и застанаха на тротоара под ръмящия дъжд, докато учителят им и двамата придружители за урока на открито ги брояха. После се качиха по стъпалата и Кейлъб вървеше до Хенри, който избута очилата си нагоре, за да прочете табелката до вратата.

Бяха в кухнята, когато го видя.

Майсторът по ремонта сигурно бе отишъл да обядва. По пода край умивалника имаше разхвърляни инструменти. Гаечни ключове, оксижен за заварки, дълга плоска отвертка с нащърбен връх от въглеродна стомана. Кейлъб стоеше в края на групата. Никой освен Хенри не забеляза, когато той направи крачка към сандъчето за инструменти. Преподавателят говореше за някакви фургони за доставка на лед.

На пода имаше нож с острие черно, извито и остро като тигров нокът. Беше точно като ножа на баща му с разликата, че по този нямаше кръв.

— Кейлъб — прошепна Хенри.

Кейлъб чу гида да извежда класа от кухнята и да го въвежда в трапезарията. Майсторът бе обвил дръжката на ножа в черен изолирбанд, за по-стабилно хващане. Баща му беше направил същото. В края на работата му дръжката би станала много хлъзгава без изолирбанда.

Кейлъб затвори силно очи и ги отвори.

Беше в къщата музей и се намираше сам в кухнята. Не, не можеше да е ножът. Майка му беше в новия апартамент и лицето ѝ беше бинтовано. Останалите деца бяха в съседната стая. Знаеше го, но не ги чуваше. Чуваше само баща си и неговите лаещи викове.

Ножът беше на пода, където го бе хвърлил баща му. Но нещо не беше наред. Той вече не се намираше в мазето. Някакъв мъж се бе появил там и го бе пуснал навън. Беше в музея. В някаква кухня на музей. Ножът си беше, където го бе зарязал майсторът.

Принадлежеше на сметището, където беше отишла пепелта на баща му. Знаеше, че трябва да се отърве от нея. Острието не можеше да бъде изгорено, но поне можеше да бъде заровено.

Кейлъб смяташе, че е сам, докато върху него не падна нечия сянка. Вдигна поглед и бързо стана от колене. Хлапето, взело ножа от пода, се казваше Дрю. До днес той беше само лице в задната част на стаята. От онези деца, които прокарват пръст по думите, докато четат, и които носят обувки с велкро, защото връзките са прекалено сложни за тях. Но сега Дрю държеше ножа така, че извитият му връх сочеше в корема на Кейлъб.

— Такъв ли беше? — прошепна Дрю. — Онзи, който е използвал?

Кейлъб гледаше ножа. Гърлото му беше стегнато, сякаш висеше на бесилка.

— Такъв е бил, нали? — каза Дрю с глас, който прозвуча като съскане. Учителят им беше в съседната стая. — И ти си го искал.

Дори да можеше да проговори, нямаше да го направи. Момчето не бе разбрало нищо, но Кейлъб знаеше, че не му дължи никакви обяснения.

— Хареса ли ти да гледаш? — продължаваше да го разпитва Дрю.

И размаха острието на няколко сантиметра от очите на Кейлъб.

— Хареса ли ти да гледаш как я реже?

Кейлъб усети ръка на рамото си. Не се обърна и не свали поглед от стрелкащото се острие, но знаеше, че ръката е на Хенри.

— Остави го, Дрю — каза Хенри.

Хлапето отстъпи крачка. Хенри беше най-високият в класа им, а това означаваше трийсет сантиметра над Дрю.

— Не съм…

Хенри беше и най-бързият в класа. Той се стрелна покрай Кейлъб, улови китката на Дрю, дръпна ръката му нагоре и я изви. Блъсна го към умивалника и сложи длан върху устата му. Ножът издрънча на пода.

— Ще мълчиш — продължи да шепне Хенри. — Сега ще те пусна и ти ще се върнеш при останалите. Разбра ли ме?

Дрю кимна с ококорени очи.

— Да не си казал гък — прошепна Хенри. — И видя ли те пак да се заяждаш с Кейлъб, няма да кажа на учителя, а лично ще се разправя с теб.

Хенри пусна момчето и го проследи как напуска кухнята с препъване. После сложи ръце на раменете на Кейлъб.

— Добре ли си?

Кейлъб не отговори. Примката на врата му се беше дозатегнала. Но Хенри можеше да го разчете със или без думи.

— Дишай — каза му той. — Така ще се оправиш по-бързо, нали?

Вече успокоен, Хенри го насочи към вратата. Влязоха в трапезарията и се присъединиха към класа. Няколко от децата се обърнаха, когато ги усетиха, и го изгледаха с тъмните си очи.

И тогава той разбра, че никога няма да може да се върне изцяло при тях. Дрю го знаеше, знаеха го и другите. И може би най-добре го знаеше Хенри. За тях той беше кошмар, чудовище. Намираха се в безопасност, защото всичко вече беше приключило. Беше история, приказка. И макар на Кейлъб да не му беше писано никога да бъде част от тях, сега част от него им принадлежеше. Те можеха да откъснат историята му, да я изрежат от него, преди да спре да бъде жива. Можеха да си присвоят неговата тъмнина. Нещо, на което да се дивят, преди да го захвърлят.

Беше много трудно да посрещне погледите им. Огледа се в новата стая. Гърлото му продължаваше да бъде запушено и не знаеше дали беше вдишвал, откакто бе видял ножа. Имаше камина, а над нея — картина. Млада жена го гледаше, но нейният поглед не го нараняваше. Болката напусна гърлото му. От картината струеше светлина. Докато я гледаше, жената помръдна лявата си ръка. Той отстъпи и се блъсна в Хенри.

— Кейлъб — настойчиво му прошепна Хенри, — трябва да дишаш.

Обърна се към приятеля си с широко разтворени очи и отново погледна картината. Сега жената използваше единия си лакът, за да се подпре на сламения дюшек. Лявата ѝ ръка бе протегната към него с дланта напред. Тя сви три пъти показалец. Искаше от него да се приближи, но Хенри го отведе.

Знаеше, че сега е разумно да мълчи.

Но в следващата стая се изплъзна от Хенри и се премести в задната част на групата. На горната площадка изостави съучениците си. Там чу шепот. Тя го викаше от перваза. Произнасяше името му като две прошепнати от вятъра срички.

Кей-лъб.

Слезе при нея. Можеше ли да не го направи?

Долу изглеждаше така, сякаш слънцето бе залязло. Сякаш беше минал някой от персонала и бе запалил невидими свещи. Над него гласовете на децата изтъняваха и ставаха все по-слаби. А когато напълно изчезнаха… къщата въздъхна.

Прекоси стаята и застана пред нея. Моментът се разтегна в безкрайност. Дори не усети да пресича хоризонта, защото беше сам с нея. Само Кейлъб и Емелин във водопада. Изкривено пространство и зациклена памет. Времето беше толкова омекнало, че часовниците висяха като влажни парцали. Бяха на една стъпка разстояние и не отместваха поглед един от друг. Желаеше я толкова силно, че чак го болеше.

Беше натрапчиво прекрасна. И ѝ предстоеше да бъде обесена.

Не се изплаши, когато тя се надигна в седнала поза в картината, прехвърли се на перваза и скочи леко долу като танцьорка. Взе възглавниците от дивана и ги разхвърля по пода. Това беше образът, който щеше да остане толкова вероломно, толкова неизличимо в мислите и най-дълбоките му спомени и щеше да чака точния момент да разцъфти наново. Очите ѝ бяха притворени, на устните ѝ играеше намек за усмивка. Чакаше го, молеше го да я докосне. Умоляваше го да накара часовниците да вървят назад, за да може да се върне при нея. За да може да я отведе. Да я спаси от утринта. Този път никакви вериги не можеха да го спрат. Нямаше железни халки в пода.

Камината се запали зад нея и тя разтвори ръце, за да го приеме.

Преди да отиде при нея, той отново погледна перваза на камината. Затворническата килия в рамката беше празна. Падна на колене пред нея, разтърсен от ридание, което не се налагаше да обяснява, защото знаеше, че тя е…

— Кейлъб?

Вдигна поглед. Бяха в тунела. Подаваше му ръка с дланта нагоре. Пръстите ѝ бяха черно-червени от кръвта по челото му.

— … част от мен — довърши мисълта си той.

— Затова ела — каза тя. — Моля те, ела. Сега трябва да побързаме. Ти ще шофираш полицейската кола. Изкарай я от тунела. Ще те чакам.

— Хенри ми разказа за мен… за нас.

— Трябва да побързаш, Кейлъб. Тръгни на север. Скрий телата и смени колата. Ще те пресрещна. Но трябва да побързаш.

Отново затвори очи и посегна за ръката ѝ. Трябваше да е там, лесна за хващане. Беше намерил ръката ѝ с превръзка на очите. Беше я намерил в тъмната половина на Сан Франциско, разполагайки само с парфюма ѝ и със спомена на пръстите ѝ върху китката му. Беше намерил тайната ѝ стая… тяхната тайна стая.

Но сега, като посегна за нея, пръстите му срещнаха само въздух. Когато вдигна поглед, видя само стената на тунела.

Беше си тръгнала. Черния принц го нямаше.

— Емелин?

Всички звуци в тунела бяха изчезнали. Вентилацията и двигателят на колата работеха, без да издават звук. Дори краката на Гарсия подритваха таблото безшумно. Единственият шум беше сухо стържене… звукът, който есенните листа издават, падайки по тротоара под котешката лапа на вятъра.

Наведе се през отворената врата и погледна назад.

Някакво парче хартия се търкаляше към него по настилката, носено от въздушното течение в тунела. Още не можеше да прочете текста на страницата, но знаеше какъв е и кожата му настръхна от предчувствието. Знаеше, че е от Емелин. Тя искаше да го види, както бе искала да намери тайната врата. Не му беше трябвал ключ, за да влезе в стаята зад камината; стаята не изискваше ключ, защото самата тя беше ключ. Тя знаеше, че ако той се вмъкне в нея и подиша десетилетните прах и мухъл, ако види разхвърляните скици и покритата с паяжини кушетка, това ще отвори още по-дълбоко скрита врата. И сега искаше от него да отвори още една.

Надигна се от задната седалка и се изправи, после застъпи с крак листа, преди да го е подминал.

Беше листовка. Същата като онези, които беше видял по Хейт стрийт и до рибарския кей, и по бог знае колко булеварди през последните няколко месеца. От септември насам ги лепяха по уличните стълбове и забождаха по дърветата. Беше ги виждал залепени по витрините на магазини пряка след пряка. Стени от хартия, покриващи цели фасади на магазини, обгръщащи дебели дървета и стигащи до най-високите им и тънки клони. Беше виждал тълпи от хора да ги подминават, без да обърнат поглед и на милиметър и без да забавят ход дори за секундата, която щеше да им отнеме да прочетат имената на изчезналите.

Наведе се и взе листовката в ръка. Над трите черно-бели фотографии имаше текст в получер шрифт:

ВИЖДАЛИ ЛИ СТЕ ИНСПЕКТОР ГАРСИЯ ИЛИ ПОЛИЦАЙ ГЕДАРО? ДЕЙВИД ХЕЙНИ?

Първите две снимки бяха невъзможни. Лицето на Гарсия беше смазано и насечено, едното му око беше пробито от все още стърчащо в очната му кухина парче стъкло. Полицай Гедаро беше с гръб към фотоапарата, но някак гледаше в обектива, понеже шията му бе счупена и главата му бе извъртяна на сто и осемдесет градуса. Кожата по гърлото му бе извита в спирала като нишките във въже. Последната снимка показваше мъжа, който лежеше на матрака в „Трайдънт“, лицето му все така заключено в металната маска. Кейлъб хвърли листа и го проследи да отлита от него по лекия завой на тунела и да се разтапя в дебнещата отвън мъгла.

Преди двайсет и пет години баща му може би също бе видял листовки. На неговата съвест тежаха изчезнали хора, петнайсет на брой, като се започне от деня, в който се бе родил Кейлъб. Лицата им покриваха стените на мазето по време на последните три дни от касапската му работа. Листовки, бележки, брошури, разхвърляни като след потоп. Баща му, окървавен до лактите, пеещ, докато оформяше последната си скулптура с дървен чук и импровизирано длето, буквално газеше в море от листовки и ги разчистваше пред лицето си, когато спираше, за да размаха ръце към тавана, или се завърташе в кръг и нанасяше крошета във въздуха, докато крещеше на езици, на които никой не говореше.

Може би колекционерите, които купуваха картините му, искаха да съзрат в тях някакви намеци. Искаха да застанат пред тях в тихите си стаи и да ги изучават за знаци и предупреждения. За скрити изображения с тъмен потенциал, като заровени семена. По същия начин Хенри и останалите щяха да ровят из дома и лабораторията му, щяха да препрочитат статиите му за намек на генезиса на мрака, наречен Кейлъб, когото бяха открили като плевел в редиците си. Щяха да каталогизират откритията си, да пишат за тях в научни списания и може би някой ден друг вид колекционери щяха да започнат да търгуват с въгленовите му скици, да наддават за тях на тайни търгове и да ги отнасят по домовете си, за да изучават полусенките в поредицата актови снимки на Бриджит Лорънт, надявайки са да разпознаят момента, в който спектърът бе почернял изцяло.

Погледна надолу по празния тунел.

— Емелин? — прошепна той.

Не му отговори. Нямаше как да му отговори, защото си беше отишла.

Пак затвори очи и се хвана за покрива на колата, за да не падне. Трябваше да диша и да се съсредоточи. Това беше пътят назад. Да се концентрира върху нея. Да се концентрира върху каквото и да било, но най-вече върху нея.

— Емелин.

Прошепнато бавно, името ѝ прозвуча като три ниски вълни, целуващи гостоприемен бряг. Пусна думата на воля в съзнанието си и я остави да го промие.

Дори след като си бе тръгнала, продължаваше да усеща уханието ѝ.

Твоя съм, беше му казала, а досега никога не го беше лъгала. Всичко беше истина, всяко обещание удържано. Парфюмът ѝ, стелещ се над огънатия метал и горящата гума, беше ново обещание. Обещание, че ако всичко друго си отиде, ако не остане никаква надежда за някакво правдоподобно бъдеще, ще остане Емелин.

Отвори очи, обърна се и затвори вратата на колата откъм страната на пасажера. Отиде до шофьорската врата и погледна полицай Гедаро през напукания прозорец. После погледна към предницата на колата. Разбитото предно стъкло бе разпръснато ветриловидно по капака и в косата на Гарсия. Парчето в дясното око на инспектора проблясваше в кехлибарената светлина. Но двигателят продължаваше да работи. Ако я изтеглеше на заден ход от стената и включеше на предна предавка, Кейлъб сигурно щеше да успее да я подкара. Може би нямаше да стигне далече, но на него не му трябваше да стига надалече. Първата задача беше да се измъкне от тунела.

Отвори вратата на шофьора и изблъска полицай Гедаро зад висящите крака на Гарсия. Емелин беше негова. Това беше най-голямата истина от всички. И щеше да го чака, където и да отиде той. Седна на седалката и затръшна вратата. Остатъкът от стъклото падна от рамката на прозореца. Кейлъб изтегли колата от стената, изправи волана и погледна в страничното огледало. Не се виждаха фарове, но щяха да се появят и появяха ли се, щяха да се движат бързо.

Сега трябваше да бърза. Емелин не го беше излъгала и за това.

Включи на скорост, натисна педала на газта и се пресегна над волана, за да разчисти стърчащите отломки в отвора на предния прозорец. И тогава вятърът ги зашиба през лицето му.

Проснат на предния капак, Гарсия го гледаше със здравото си око. Примигна и се вторачи, после пак примигна. Краката му продължаваха да подритват ритмично таблото.

— На север — обясни Кейлъб на детектива. — Тя ще бъде там. Ще видиш.

Колата се движеше с две спукани гуми. Ако вдигнеше над петнайсет километра в час, нямаше да може да овладее поднасянето. Излязоха с клатене от тунела — ранената кола и товарът ѝ от мъже — и когато се забиха в стената от мъгла навън, той видя как ще бъде, когато отиде на север и я намери пак. След седмица или може би месец можеше да спи в дренажна тръба под някое шосе, но когато се събудеше нощем, нямаше да види цимент. Нямаше да види клони и стари кости, които трябва да разбутва, за да си направи легло.

Нищо такова.

Щеше да види свещ в желязна клетка за птички, кристалната стойка за торти с изсъхнала роза и препарирания орел, замръзнал в крясъка си. Дъсченият под щеше да е застлан с персийски килим. Някъде из сенките щеше да чуе часовника с махало да отмерва времето назад.

Можеше да е откраднал старо одеяло от обществена пералня, но когато се събудеше под светлината на хванатата в клетка свещ на Емелин, когато чуеше движенията на махалото и щракането на добре смазания часовников механизъм, щеше да бъде уютно сгушен в бяло вместо в сплъстена вълна. Ако бръкнеше под постелките, щеше да намери хълбока на Емелин и щеше да гали с пръсти гладката фина извивка, докато тя не се събуди и обърне към него.

Щяха да пътуват нощем.

На север и по-нататък, докато не намерят гора, достатъчно гъста, за да ги задържи в себе си. Той можеше да се намира в кабината на камион, който се бе осмелил да спре на автостоп, до възрастен шофьор, миришещ на пот и на тютюн за дъвчене, усмихнат на своите тайни мисли. Но затвореше ли очи, громоленето на камиона щеше да затихне, докато не се превърне в унасящия шум на носещи се по гладки релси колелета. Ревът на двигателя щеше да се усмири в мъркане на добре настроени осем цилиндъра. Ако отвореше очи, Емелин щеше да се обърне към него и щеше да се усмихне с ръка на кожения волан в Черния принц.

Не поглеждай към задната седалка, Кейлъб, моля те, можеше да му каже тя. Не искаш да ми се сърдиш. Старецът…

Гарсия го гледаше от капака.

— Тя ще се погрижи за мен — каза му Кейлъб. — Това е всичко.

Видя пред себе си отбивка, широко място на банкета, където колата можеше лесно да се провре през дупка в мантинелата и да полети надолу по склона. Оставаше да направи само още едно нещо. Посегна към Гедаро, разкопча кобура му, извади пистолета му и го хвана в дясната си ръка. Изключи колата от скорост, насочи я към ръба, където хълмът пропадаше в обрасъл с храсти дол, измъкна се навън и се дръпна от пътя ѝ. Проследи я да полита надолу и да изчезва от погледа му. Последният звук беше слаб вик и му се прииска да не го беше чувал.

Но всичко щеше да е наред, разбира се.

Щеше да го даде на Емелин и тя щеше да му го пази, без да му го дава. Тя можеше да понесе много писъци вместо него. Но имаше и друг начин. Баща му грешеше във всичко, но последното му решение със сигурност беше правилно. Никой никога не се бе усъмнил в този му избор. Погледна в краката си. Докато се бе отдръпвал от пътя на колата, беше изпуснал пистолета на Гедаро. Потърси по банкета и го намери.

Наведе се и го взе.

Така или иначе, този пистолет щеше да му потрябва. Избърса го, пъхна го под колана си и се замисли как да стигне до най-близкото населено място. Ако побърза, можеше да намери мотоциклет преди зазоряване и с него да стигне далече на север, когато слънцето изгрее. Тя щеше да го чака някъде там, където най-гъстата гора отблъсква дори следобедните слънчеви лъчи, а утринната мъгла се заплита в короните на дърветата и пада на земята, миришеща на влажна кора и море. Щеше да е добро място за тях, за онова, което трябваше да направят. А може би тя щеше да донесе абсент и щяха да изпият по едно последно питие под дърветата, преди да се спусне мракът.

Признателност

Много хора ми помогнаха да създам историята, която държите в ръцете си. Съпругата ми, Мария Уанг, прочете ръкописа безброй пъти и винаги с червена химикалка. Нямаше да е възможно да напиша това без нея. Сестра ми, Лиса Мур, провеждаше разузнаване на терен, когато не можех сам да посетя Сан Франциско. Дон Барбър от полицейското управление на Сосалито отговори на някои необичайни въпроси, а доктор Натаниел Бойър, който тогава беше към Медицинския център на КУСФ, отговори на други смущаващи въпроси. Брус Накамура, Джон Уилсън, Джей Мур, Елизабет Мур и Джослин Ууд бяха първоначалните ми читатели, нямащи равни на себе си. Но не мога да не спомена моя агент Алис Мартел. Тя прозря какво може да стане от тази история и не ме остави да спра, докато не я завърших. След което се превърна в най-неуморния ѝ застъпник. Работата с редакторите — Андреа Шулц, Наоми Гибс, Алисън Кер Милър от „Хотън Мъфлин Харкорт“ и Бил Маси от „Орайън“ — беше привилегия за мен. Благодаря на всички ви.

Ресторант „Трайдънт“ в Сосалито работи към днешна дата. Той никога не е бил удрян от баржа и е чудесно място, където да прекараш един следобед.

Бележки под линия

1

Маунт Сутро — хълм в центъра на Сан Франциско; първоначалното му име е било Парнас. — Б.пр.

2

От UCSF (University of California, San Francisco) — Калифорнийски университет, Сан Франциско. — Б.пр.

3

Максфийлд Париш (1870-1966) — американски илюстратор и художник, вероятно най-продаваният художник в САЩ през първата половина на XX век. — Б.пр.

4

Berthe de Joux (фр.) — марка абсент на дестилерията „Емил Перно“; първият оригинален абсент, създаден от новоназначения майстор дестилатор, с богати планински аромати, комбинирани с подобрения, напомнящи за знаменитите абсенти на XIX век. — Б.пр.

5

Приблизително 30 грама. — Б.ред.

6

Игра на думи: на английски Mad Dog (лудо куче) звучи близко до Мадокс. — Б.пр.

7

От Veteran Association (англ.) — Асоциация на ветераните. — Б.пр.

8

Мацерация (мед.) — размекване на тъканите вследствие продължително излагане на влага. — Б.пр.

9

Бетезда е предградие на Вашингтон, където се намира седалището на Националните институти по здравеопазване на САЩ. — Б.ред.

10

Или КалТек (California Institute of Technology — англ.) — Калифорнийски технологически институт — едно от най-престижните висши учебни заведения на САЩ. — Б.пр.

11

DARPA (Defense Advanced Research Projects Agency — англ.) — Управление за перспективни изследователски програми към американското Министерство на отбраната, отговорно за разработването на нови технологии, използвани от военните — Б.пр.

12

Херпетология (зоол.) — наука, занимаваща се с изучаването на земноводни и влечуги. — Б.пр.

13

Смятана за третата по сила отрова, известна на учените; получава се от кожата на дървесни жаби. — Б.пр.

14

В САЩ медицинска диплома се получава след бакалавърска степен (когато се изучават общи предмети), последвано от 4-годишно специализирано обучение в медицински университет или колеж. — Б.пр.

15

Рене Магрит (1898-1967) — белгийски художник сюрреалист. — Б.пр.

16

Ceci n’est pas une pipe (фр.) — „Това не е лула“. — Б.пр.

17

Инър Сънсет — престижен жилищен квартал, южно от музеите и градините на парка „Голдън Гейт“. — Б.пр.

18

На името на Лоренцо Гиберти (1381-1455) — златар и скулптор, известен като създателя на бронзовите врати на Флорентинската баптистерия, наречени от Микеланджело „Вратите на Рая“; вратите са с две крила и с по пет релефа от позлатен бронз, на които са изобразени сюжети от Стария завет. — Б.пр.

19

Ниша за погребални урни. — Б.пр.

20

При пианото има два или три педала — десният освобождава всички пластини за заглушаване на струните, левият е за тихо свирене (при него чукчетата се доближават до струните), а третият (сордината) е по средата — при него се вкарва филцова лента между чукчетата и струните и така звукът почти се заглушава. — Б.пр.

21

От Toe Tag (англ.) — етикетът, който се окачва на палеца на крака на мъртвец в моргата. — Б.пр.

22

Тибурон (tiburon (исп.) — акула) — малко селище на заможните, свързано чрез ферибот със Сан Франциско; популярно място за почивка. — Б.пр.

23

Разговорно, от HP (Hewlett-Packard). — Б.пр.

24

Едно от най-разрушителните в историята на САЩ; било е с магнитуд 7,8 по Рихтер и е предизвикало голям пожар. — Б.пр.

25

Fumet (фр.) — редуциран и подправен бульон от риба, месо или зеленчуци. — Б.пр.

26

Verizon Communications Inc. — американски мултинационален телекомуникационен конгломерат. — Б.пр.

27

Биг Сур — красив планински крайбрежен район в Западна Калифорния, между платото Кармел и Сан Симиън. — Б.пр.

28

Goodwill Stores — верига магазини в САЩ за обезценени и втора ръка стоки. — Б.пр.

29

Зодиакални убийства — останал неизвестен убиец убил през 1966-69 година шестима души в Северна Калифорния; името Зодиак му е дадено, след като изпраща писма и картички до местната преса, в които твърди, че е убил 37 души. — Б.пр.

30

Парк и бивша военна крепост на американската армия на северния край на полуостров Сан Франциско. — Б.пр.

31

Бети Пейдж (1923-2008) — американски модел, чиито провокативни фотографии се смята, че са допринесли за сексуалната революция през 60-те г. на XX в. — Б.пр.

Content

Джонатан Мур
Отровителят

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

Признателност

Бележки под линия