Бен Кейн

Врагът на Рим

Ханибал: #1

На прекрасните ми деца Фърдия и Пипа

I.

Ханон

Картаген, пролетта

— Ханон! — Гласът на баща му отекна от замазаните с хоросан стени. — Време е да тръгваме.

Ханон прекрачи внимателно канавката, която отнасяше отпадъците до уличния канал, и погледна назад. Разкъсваше се между задължението и настоятелните жестове на приятеля си Суниатон. Политическите срещи, на които баща му настояваше да присъства в последно време, го отегчаваха до сълзи. Всяка повтаряше едва ли не дословно предишната. Група надути брадати възрастни, очевидно влюбени в звученето на собствените си гласове, се редуваха да изнасят речи как действията на Ханибал Барка в Иберия надхвърляли дадените му правомощия. Малх — баща му — и най-близките му съюзници, които подкрепяха Ханибал, почти не се обаждаха, докато сивобрадите не млъкваха, след което вземаха думата един след друг. Малх винаги говореше последен от всички. Думите му обикновено бяха едни и същи. Ханибал, който командваше войските в Иберия само от три години, вършел невероятно добра работа за укрепването на властта на Картаген над дивите местни племена, създал дисциплинирана армия и най-важното, пълнел ковчезите на града със сребро от мините. Кой друг вършел подобни героични и достойни дела и в същото време обогатявал Картаген? Защитавайки племената, нападащи град Сагунт, който бе съюзник на Рим, той само утвърждавал суверенитета на Картаген в Иберия. Поради това младият Барка трябвало да бъде оставен да действа така, както намери за добре.

Ханон знаеше, че основните мотиви на политиците са страхът, отчасти уталожен от мисълта за силите на Ханибал, и алчността, отчасти задоволена от големите пратки скъпоценен метал от Иберия. Затова внимателно подбираните думи на Малх обикновено убеждаваха Съвета на старейшините да решава в полза на Ханибал, но само след безкрайни дебати. От безкрайните политически дрънканици на Ханон му идеше да закрещи и да каже на дъртите глупаци какво е истинското му мнение за тях. Разбира се, той никога не би посрамил баща си по подобен начин, но не можеше и да изкара поредния ден затворен на онова място. Идеята да отиде на риба беше много по-примамлива.

Един от пратениците на Ханибал редовно идваше да носи вести на баща му от Иберия и ги беше посетил преди по-малко от седмица. Среднощните срещи уж трябваше да са тайни, но Ханон скоро започна да разпознава увития в наметало офицер с нездрав цвят на кожата. На по-големите му братя Сафон и Бостар беше разрешено от известно време да присъстват на срещите. След тях Бостар разказваше на Ханон за тях, като го заклеваше да си мълчи. Сега, стига да можеше, Ханон просто подслушваше. Казано с две думи, Ханибал натоварил Малх и съюзниците му със задачата да се погрижат политиците да продължат да подкрепят действията му. Сблъсъкът със Сагунт предстоеше, но до пряк конфликт с Рим, стария враг на Картаген, имаше още много време.

Дълбокият сериозен глас се разнесе отново и отекна в коридора, водещ към централния двор. Този път в него се долавяше раздразнение.

— Ханон! Ще закъснеем.

Ханон замръзна. Не се страхуваше от пердаха, който щеше да отнесе по-късно, а от разочарованието в погледа на баща си. Потомък на един от най-старите родове в Картаген, Малх водеше с примера си и очакваше тримата му синове да правят същото. Седемнайсетгодишният Ханон бе най-младият от тях. И онзи, който най-често не успяваше да отговори на тези строги стандарти. Поради някаква причина Малх очакваше от него повече, отколкото от Сафон и Бостар. Поне на Ханон му се струваше така. Земеделието обаче, което беше традиционният източник на богатството им, не го интересуваше особено. Военното дело, предпочитаното призвание на баща му и голямата страст на Ханон, все още беше недостъпно за него поради младостта му. Някой ден братята му щяха да отплават за Иберия. Там несъмнено щяха да се покрият със слава при превземането на Сагунт. Тази мисъл изпълваше Ханон с чувство за безсилие и негодувание. На него му оставаше само да упражнява ездата и уменията си с оръжията. Определеният от баща му начин на живот беше наистина досаден и той отдавна мразеше често повтаряните думи на Малх: „Бъди търпелив. Добрите неща се случват на онези, които умеят да чакат“.

— Хайде! — подкани го Суниатон и го тупна по ръката. Златните му обици звъннаха, когато кимна към пристанището. — Рибарите са попаднали на огромен пасаж риба тон по зазоряване. Ако даде Мелкарт[1], няма да се е преместил много. Ще хванем десетки. Помисли какви пари можем да изкараме! — Гласът му премина в шепот. — Отмъкнах една амфора вино от избата на баща ми. Ще си я поделим на лодката.

Неспособен да устои на предложението на приятеля си, Ханон се направи на глух за гласа на баща си, който приближаваше. Рибата тон беше една от най-ценните в Средиземноморието. Ако пасажът бе толкова близо до брега, възможността беше прекалено добра, за да се пропусне.

Ханон излезе на изровената на коловози улица и погледна отново знака, гравиран в каменната плоча над входа на къщата с плосък покрив. Обърнат триъгълник, над който имаше хоризонтална линия и кръг — символ на основното божество на народа му. Малцина бяха домовете без този знак. Ханон помоли Танит за прошка, че не изпълнява желанието на баща си, но вълнението му беше толкова силно, че забрави да помоли богинята майка за закрилата ѝ.

— Ханон! — Гласът на баща му вече беше съвсем наблизо.

Без да се помайват повече, двамата младежи се шмугнаха в тълпата.

Семействата им живееха близо до върха на хълма Бирса. На самия връх, до който се стигаше по монументално стълбище с шейсет стъпала, се издигаше огромният храм на Ешмун, бога на плодородието, здравето и добруването. Суниатон живееше със семейството си в обширния комплекс зад храма, където баща му служеше като жрец. Нареченият в чест на божеството Ешмуниатон Суниатон — за по-кратко просто Суни — беше най-старият и най-близък приятел на Ханон. Откакто бяха проходили, рядко се случваше да прекарат и ден без компанията на другия.

Останалата част от квартала беше предимно жилищна. Бирса беше една от по-богатите части на града, както личеше от широките улици, пресичащи се под прави ъгли. Повечето лъкатушещи улици на града бяха широки не повече от десет крачки, но тук ширината им бе два пъти по-голяма. Освен богатите търговци и високопоставени военни тук живееха и суфети — съдии — и много други старейшини. Поради това Ханон тичаше, навел глава към утъпканата земя и дупките на канала, разположени на равни разстояния една от друга. Много хора го познаваха. Последното, което искаше, беше да го спре някой от многобройните политически противници на Малх. Да го замъкнат вкъщи за ухото щеше да е срам и позор за семейството му.

Стига да не ги забележеше някой, двамата с приятеля му можеха да се измъкнат без проблеми. Гологлави и облечени в тесни фланели от червена вълна с бяла ивица в средата и широка лента на врата и с бричове, стигащи до коленете им, двамата не се различаваха по нищо от другите заможни младежи. Облеклото им беше по-практично от дългите прави вълнени туники и коничните филцови шапки, предпочитани от повечето възрастни мъже, и по-практично от богато украсените жакети и плисирани поли, носени от онези с кипърски произход. През раменете им бяха преметнати прости кожени ремъци с ножници, в които имаше ками. На гърба си Суниатон носеше издута торба.

Макар да казваха, че могат да минат за братя, на Ханон му беше трудно да види прилика помежду им. Той беше висок и атлетичен, а Суниатон — дребен и набит. Естествено, и двамата имаха черни къдрави коси и мургава кожа, но с това сходството приключваше. Лицето на Ханон бе тънко, с прав нос и високи скули, докато това на приятеля му беше кръгло, с чип нос и издадена брадичка. Вярно, и двамата бяха зеленооки. Тази черта, рядко срещана сред обикновено тъмнооките картагенци, беше може би причината да ги смятат за братя.

Суниатон, който беше една крачка пред него, едва не се сблъска с някакъв дърводелец, помъкнал няколко дълги кипарисови дъски. Вместо да се извини, той му направи подигравателен жест с палец на носа и размърдани пръсти и хукна към стените на цитаделата, които бяха само на стотина крачки. Потискайки желанието да довърши работата, като препъне разгневения занаятчия, Ханон също профуча покрай него и на лицето му цъфна усмивка. Другото сходство между него и Суниатон беше дръзката им природа, която бе доста необичайна за сериозните маниери на повечето им сънародници и често вкарваше и двамата в беля и бе постоянен източник на раздразнение за бащите им.

Миг по-късно двамата минаха под огромната стена, която беше трийсет крачки дебела и почти толкова висока. Подобно на външните укрепления, стената бе изградена от огромни варовикови блокове. Честото им варосване гарантираше, че слънчевите лъчи ще се отразяват от нея и ще я правят да изглежда още по-голяма. С разположените си на равни разстояния кули укреплението будеше истинско страхопочитание. Цитаделата обаче беше само малка част от целия град. На Ханон никога не му омръзваше да гледа надолу към крайморската стена, която се появяваше, когато човек излезе от сянката на цитаделата. Тя минаваше покрай северния край на града, продължаваше на югоизток към двете пристанища, като ги обгръщаше, след което завиваше на запад. По стръмните северна и източна страни и от юг, където морето беше допълнителна защита, една стена беше достатъчна, но на западната част на полуострова, която гледаше към сушата, бяха издигнати три укрепления — широк ров със земен насип, а зад тях и огромна стена. Покрай стените, които бяха дълги общо 180 стадия, имаше казарми на по два етажа. Те даваха подслон на хиляди пехотинци, конници и техните коне, както и на стотици бойни слонове.

Дом на почти четвърт милион души, самият град също бе впечатляващ. Точно отпред се намираше агората, просторното открито пространство, около което се издигаха правителствени сгради и безброй магазини. Тук гражданите се събираха да въртят търговия, да се наслаждават на вечерите и да гласуват. Зад агората се намираха уникалните пристанища — огромното външно, което бе с правоъгълна форма, и вътрешното кръгло с неговия малък остров в средата. Първото имаше стотици кейове за търговските кораби, докато второто можеше да побере двеста триреми и квинквереми в специално построени навеси. На запад от пристанището се намираше старото светилище на Баал Хамон, което вече не беше толкова важно, колкото навремето, но все още се почиташе от мнозина. На изток се намираше Хома, огромната изкуствена скеля, където бяха привързани рибарски гемии и малки съдове. Именно тя беше целта им.

Ханон се гордееше неимоверно с дома си. Нямаше представа как изглежда Рим, старият враг на Картаген, но се съмняваше, че може да се мери с великолепието на родния му град. А и нямаше желание да сравнява Картаген със столицата на Републиката. Искаше да види Рим единствено превзет от победоносната картагенска войска, преди да бъде изгорен до основи. Хамилкар Барка, бащата на Ханибал, беше възпитал синовете си да мразят всичко римско; същото беше направил и Малх с Ханон и братята му. Подобно на Хамилкар, Малх беше участвал в първата война срещу Републиката и бе служил в Сицилия десет дълги тежки години.

Както можеше да се очаква, Ханон и братята му познаваха до най-дребните подробности всеки сблъсък по суша и море от онзи конфликт, който всъщност бе продължил повече от едно поколение. Платената от Картаген цена в човешки живот, територии и богатства беше огромна, но раните на града бяха много по-дълбоки. Гордостта му беше потъпкана в калта от поражението и този позор беше повторен само три години след края на войната. Картаген беше принуден от Рим да отстъпи Сардиния и да плаща още по-високи репарации. Малх непрекъснато говореше, че този долен акт доказва без никакво съмнение, че всички римляни са долни кучета без дори капка чест. Ханон напълно споделяше мнението му и очакваше с нетърпение деня, в който военните действия ще започнат отново. Предвид дълбокия гняв към Рим, който все още бе силен в Картаген, сблъсъкът беше неизбежен и щеше да започна в Иберия. И то скоро.

Суниатон се обърна.

— Ял ли си?

Ханон сви рамене.

— Малко хляб и мед, когато станах.

— И аз така. Но това беше преди часове. — Приятелят му се ухили и се потупа по корема. — По-добре да се запасим.

— Добра идея — отвърна Ханон. В малката лодка, освен риболовните такъми имаха и стомни с вода, но не и храна. А до залез-слънце, когато щяха да се върнат, имаше още много време.

Спускащите се от Бирса улици не следваха строгата планировка на хълма, а лъкатушеха подобно на многобройни притоци на река. Тук магазините и работилниците бяха много повече — хлебарници, месарници и сергии, предлагащи прясно уловена риба, плодове и зеленчуци, бяха наредени до работилници на майстори, работещи със сребро и мед, търговци на благовония и стъклари. Жени седяха пред къщите си, тъчаха или обсъждаха покупките си. Роби носеха богаташи на носилки или метяха земята пред магазините. Навсякъде имаше работилници на производители на бои — големият им брой се дължеше на умението на картагенците да събират местните миди мурекс и да стриват месото им, за да получат пурпурната боя, която се продаваше така скъпо из цялото Средиземноморие. Деца тичаха насам-натам, играеха на криеница или се гонеха по стъпалата, които прекъсваха стръмното спускане на улицата. Наблизо минаха трима мъже, увлечени в разговор. Ханон ги разпозна като старейшини, вероятно отиващи на събранието, на което трябваше да присъства и самият той, и внезапно прояви жив интерес към произведенията на един грънчар, изложени пред работилницата му.

Десетки теракотени фигури, големи и малки, бяха подредени на ниски масички. Ханон разпозна всяко божество от картагенския пантеон. Тук беше закрилникът на Картаген царственият Баал Хамон с неговата корона, седнал на трона си; до него Танит беше изобразена по египетски маниер — с възхитително женско тяло в прозрачна дреха, но с глава на лъвица. Усмихваща се Астарта с тамбурина в ръце. Съпругът ѝ Мелкарт, известен като „царя на града“, беше покрай останалите неща и бог на морето. Различни ярко оцветени фигурки го изобразяваха как се появява от вълните, яхнал страховито чудовище и с тризъбец в едната ръка. Баал Сафон, богът на бурите и войните, беше възседнал чудесен боен кон, а на главата си носеше шлем с дълга развяваща се грива. Сред фигурките бяха подредени и страховити ухилени изрисувани маски — татуирани, покрити с украшения демони и духове на отвъдния свят, които се принасяха в дар в гробниците за пропъждане на злото.

Ханон потръпна при спомена за погребението на майка му преди три години. След като треската я отнесе, баща му, който по принцип не беше от най-дружелюбните, се беше превърнал в мрачно и неприветливо същество, живеещо единствено с мисълта за мъст срещу Рим. Въпреки младостта си Ханон знаеше, че Малх показва на света една строго контролирана маска. Той несъмнено все още скърбеше за майка му, също като самия него и братята му. Майката на Ханон Аришат беше светлият лъч в мрака на Малх, смехът на неговата сериозност, мекотата на силата му. Сърцето на семейството, тя им бе отнета за две ужасни денонощия. Призовани от неутешимия Малх, най-добрите лекари на Картаген се бяха мъчили да я спасят, но напразно. Последните ѝ часове се бяха запечатали в паметта на Ханон до най-малката подробност. Чашите кръв, пусната в напразни опити да смъкнат температурата ѝ. Изпитото трескаво лице. Мокрите от пот завивки. Неуспешните опити на братята му да не плачат. И накрая неподвижното ѝ тяло в леглото, отслабнало като клечка. Малх, коленичил до нея, риданията, разтърсващи мускулестото му тяло. Това беше единственият път, когато Ханон беше виждал баща си да плаче. Оттогава за този случай не се спомена нито дума, както и за майка му. Той преглътна с мъка, увери се, че старейшините са отминали, и продължи напред. Беше твърде болезнено да мисли за тези неща.

Суниатон, който не беше забелязал смута на Ханон, бе спрял да купи хляб, бадеми и фурми. В опит да се разведри Ханон погледна ковашката пещ наблизо. От грубо изградения ѝ комин излизаше пушек и във въздуха се носеше миризмата на въглища, горящо дърво и масло. Рязък метален звън изпълваше ушите му. В дъното на откритата работилница той зърна мъж с кожена престилка, който вдигаше внимателно от наковалнята парче светещ метал с помощта на щипци. Разнесе се силно съскане, когато мечът беше пуснат в коритото студена вода. Краката на Ханон сами го поведоха натам.

Суниатон се изпречи на пътя му.

— Имаме по-добри неща за вършене. Като изкарване на пари — извика той и му тикна в ръцете торбичка бадеми. — Носи това.

— Не! И без това ти ще ги изядеш всичките. — Ухиленият Ханон бутна приятеля си. Това беше стара шега помежду им — неговото любимо занимание беше да се омърля целият, докато Суниатон предпочиташе да планира следващата гощавка. Така се беше разсмял, че не видя приближаващата група войници — десетина либийски копиеносци, — докато не беше твърде късно. Ханон се блъсна в големия кръгъл щит на първия мъж.

Младежът не беше уличен хлапак и копиеносецът сдържа инстинктивната си псувня и само подвикна:

— Гледай къде вървиш!

Ханон изруга наум, когато видя двамата картагенски офицери сред войниците. Сафон и Бостар. И двамата бяха с най-добрите си униформи. Кръгли шлемове с дебели накрайници и жълти пера покриваха главите им. Дебели ленени птериги се спускаха под полираните бронзови доспехи и пазеха слабините им, долната половина на краката им бе защитена от плътно прилягащи наколенници. Несъмнено те също отиваха на събранието. Ханон измърмори някакво извинение на войника и се дръпна назад, като заби поглед в земята с надеждата, че няма да го познаят.

Без да подозира за присъствието на Сафон и Бостар, Суниатон се хилеше на сблъсъка на Ханон.

— Хайде — подкани го той. — Побързай.

— Ханон! — извика Бостар.

Ханон се престори, че не е чул.

— Ханон! Ела тук! — чу се по-дълбок и властен глас — този на Сафон.

Ханон се обърна с неохота.

Суниатон се опита да се изсули, но видяха и него.

— Ешмуниатон! Идвай тук — нареди Сафон.

С нещастна физиономия Суниатон се затътри към приятеля си.

Братята на Ханон си пробиха път през войниците и застанаха пред тях.

— Сафон. Бостар — с фалшива усмивка рече Ханон. — Каква изненада.

— Нима? — остро попита Сафон и гъстите му вежди се сключиха намръщено. Дребен и набит, със сериозните маниери на Малх, той беше вече на двайсет и две. Беше млад за офицер от средния ранг, но също като Бостар беше проявил уменията си по време на обучението. — Всички трябва да идем на събранието и да слушаме старейшините. Защо не си с татко?

Ханон се изчерви и сведе глава. Проклятие. В очите на Сафон дългът към Картаген беше над всичко останало. И ето че само за миг шансовете им да изкарат деня в лодката бяха изчезнали.

Сафон изгледа сурово Суниатон и взе торбата провизии от ръцете му.

— Защото сте решили да се скатаете, нали? Тръгнали сте на риба.

Суниатон започна да ровичка с крак в пръстта.

— Котка ли ти е изяла езика? — ехидно попита Сафон.

Ханон застана пред приятеля си и призна:

— Да, отивахме да ловим риба тон.

Сафон се намръщи още повече.

— И това е по-важно, отколкото да слушаш Съвета на старейшините, така ли?

Както обикновено, властното поведение на брат му подразни Ханон. Беше му дошло до гуша да слуша подобни лекции. Много често имаше чувството, че Сафон се опитва да се държи като баща им. И нищо чудно, че Ханон негодуваше срещу това.

— Сякаш сивобрадите ще кажат нещо различно от онова, което сме чували хиляди пъти — отвърна той. — До един дрънкат само глупости.

Суниатон се захили, но видя предупредителния поглед на приятеля си и не каза нищо.

Сафон стисна зъби.

— Вие, безочливи… — започна той.

Устните на Бостар трепнаха в усмивка и той сложи ръка на рамото на Сафон и каза:

— Мир. Ханон е прав. Старейшините наистина са влюбени в собствените си гласове.

Ханон и Суниатон се опитаха да скрият усмивките си.

Сафон не забеляза шеговития тон на Бостар, но млъкна и загледа свирепо. Много добре осъзнаваше и негодуваше, че не е старшият офицер. Макар че Сафон беше една година по-голям, Бостар беше повишен преди него.

— Не че събранието ще бъде въпрос на живот и смърт — убедително продължи Бостар. Намигването му — отново незабелязано от Сафон — каза на Ханон, че надеждата не е изгубена. Той скришом му отвърна с намигване. Подобно на Ханон, Бостар приличаше на майка им Аришат, с фино лице и пронизващи зелени очи. Носът на Сафон беше широк, а неговият — дълъг и тесен. Бостар беше висок и атлетичен, дългата му черна коса беше вързана на опашка, която се подаваше под шлема му. Ханон имаше много по-общо с него, отколкото със Сафон. В момента чувствата му към най-големия му брат често клоняха към неприязън. — Баща ни знае ли, че си тук?

— Не — призна Ханон.

Бостар се обърна към Суниатон.

— В такъв случай да приема ли, че и Бодесмун е в неведение?

— Разбира се, че е — намеси се Сафон в опит да си върне контрола над ситуацията. — Както обикновено, когато са замесени тези двамата.

Бостар игнорира обаждането на брат си.

— Е?

— Татко смята, че съм вкъщи и уча — каза Суниатон.

Изражението на Сафон стана още по-възмутено.

— Да видим какво ще кажат Бодесмун и татко, когато научат какво всъщност сте си наумили. Имаме достатъчно време за това преди началото на заседанието. — Той посочи с палец назад към копиеносците. — Заставайте между тях.

Ханон се намръщи, но нямаше смисъл да спори. Сафон явно беше ядосан.

— Хайде — промърмори той на Суниатон. — И друг път ще има риба.

Преди да успеят да направят и една крачка, Бостар се намеси.

— Не виждам защо да не идат на риба.

Ханон и Суниатон се спогледаха изумено.

Сафон вдигна вежди.

— Какво искаш да кажеш?

— Подобни занимания скоро ще станат невъзможни за двама ни и ще ни липсват. — Бостар направи кисела физиономия. — Същият ден ще дойде скоро и за Ханон. Нека се забавлява, докато може.

Сърцето на Ханон подскочи, макар той да не пропусна да забележи сериозността в думите на Бостар.

Сафон се замисли. След малко обаче намръщената му физиономия се появи отново и той заяви:

— Дългът си е дълг.

— Я по-ведро, Сафон. На двайсет и две си, не на петдесет и две! — Бостар хвърли поглед към копиеносците, които се бяха ухилили до последния. — Кой ще забележи отсъствието на Ханон, освен нас и татко? И освен това си толкова наставник на Суни, колкото съм аз.

Сафон стисна устни от язвителната забележка, но отстъпи. Идеята Бостар да влезе в ролята на старши офицер беше твърде трудна за понасяне.

— Татко няма да е доволен, но май си прав — мрачно промърмори той.

Ханон не можеше да повярва на ушите си.

— Благодаря!

Викът му беше повторен от Суниатон.

— Тръгвайте, преди да съм размислил — предупреди ги Сафон.

Младежите не се нуждаеха от друго подканяне. С благодарен поглед към Бостар, който им намигна отново, двамата приятели изчезнаха в тълпата. На лицата им цъфнаха широки усмивки. Пак щяха да отговарят, помисли си Ханон, но чак вечерта. Умът му отново се изпълни с фантазии за препълнена с риба лодка.

— Сафон е от сериозните, а? — отбеляза Суниатон.

— Знаеш го какъв е — отвърна Ханон. — За него такива неща като риболов са губене на време.

Суниатон го сръга с лакът.

— Добре че не му казах какво си мисля. — Ухили се на въпросителния поглед на Ханон. — Че ще му се отрази добре да се отпусне малко. Може би като отиде на риба!

Ханон се разсмя.

— Слава на боговете, че си премълча! Ако го беше казал, нямаше начин да ни пусне.

Скоро стигнаха до агората. Четирите ѝ страни, всяка дълга един стадий, бяха заети от величествени портици и покрити алеи. Туптящото сърце на града беше мястото, на което се издигаше сградата, в която се събираше Съветът на старейшините и където се намираха различни държавни служби, библиотека, множество храмове и магазини. През летните вечери по-заможните младежи и девойки се събираха тук на отделни групи и се оглеждаха от безопасно разстояние. На общуването с противоположния пол не се гледаше с добро око и придружителките на момичетата винаги бяха наблизо. Въпреки това непрекъснато се изобретяваха нови начини да приближиш обекта на желанието си. През последните месеци това беше станало едно от любимите занимания на двамата приятели. Риболовът още държеше първото място, но не с голяма преднина, малко тъжно си помисли Ханон, докато оглеждаше тълпата с надеждата да зърне привлекателна женска плът.

Но вместо с групи свенливи млади красавици агората бе пълна със сериозно изглеждащи политици, търговци и високопоставени офицери. Всички вървяха към едно място — централната сграда, между чиито свещени стени редовно се събираха повече от триста старейшини вече близо половин хилядолетие. Под ръководството на двамата суфети — владетелите, избирани всяка година — най-важните мъже на Картаген решаваха всичко, от търговската политика до отношенията с други страни. Влиянието им не се изчерпваше с това. Съветът на старейшините имаше и властта да обявява война и мир, макар че вече не назначаваше военачалниците. След войната с Рим това беше оставено на народа. Единствените изисквания за кандидата бяха да е гражданин на Картаген, да е състоятелен, на възраст над трийсет и да е доказал способностите си в земеделието, търговията или във военното дело.

Обикновените граждани можеха да участват в политиката чрез Народното събрание, което се свикваше веднъж годишно на агората по заповед на суфетите. По време на големи кризи се допускаше то да се свика спонтанно за обсъждане на належащи въпроси. Макар властта му да беше ограничена, то избираше суфетите и военачалниците. Ханон очакваше с нетърпение следващото свикване, на което щеше да присъства за първи път като пълнолетен и с право на глас. Макар огромната популярност на Ханибал да гарантираше преизбирането му като главнокомандващ картагенските сили в Иберия, Ханон искаше да покаже подкрепата си към рода Барка. Това беше единственият начин, по който можеше да го направи за момента. Въпреки молбите му Малх не му позволяваше да постъпи във войската на Ханибал, както бяха направили Сафон и Бостар след смъртта на майка им. Вместо това той трябваше да завърши образованието си. Нямаше смисъл да спори с баща си по този въпрос. Кажеше ли нещо, Малх никога не си връщаше думите назад.

В съответствие с картагенската традиция Ханон до голяма степен се грижеше сам за себе си от четиринайсетгодишен, макар че продължаваше да спи у дома. Наред с другите неща работеше в ковачница и така изкарваше достатъчно пари, за да живее, без да му се налага да извършва престъпления или срамни постъпки. Тази практика приличаше на спартанската, но не беше толкова сурова. Освен това Ханон учеше гръцки, иберийски и латински. Не си падаше особено по езиците, но беше приел, че владеенето им ще е полезно в многоезичната картагенска войска. Сънародниците му не бяха родени воини и затова прибягваха до наемници или набираха войници от подчинените им народи, които да се сражават вместо тях. Либийци, иберийци, гали и мъже от Балеарските острови бяха сред онези, които съставяха с различните си умения и качества войските на Картаген.

Любимият предмет на Ханон беше военното дело. Малх лично го беше учил на военна история, от битките на Ксенофонт и Термопилите до победите на Александър Македонски. Основните теми в уроците на баща му бяха тактиката и планирането. Особено внимание се обръщаше на пораженията на Картаген във войната с Рим и причините за тях.

— Изгубихме поради липсата на решимост на водачите ни. Мислеха само как да сдържат конфликта, а не как да го спечелят. Как да ограничат разходите, без да се интересуват от победата — ядосано беше казал Малх на един паметен урок. — Римляните са безродни псета, но, богове, наистина са целенасочени. Всеки път, когато губеха битка, набираха още бойци и построяваха отново корабите си. Не се отказваха. Проклетата им Република означава всичко за тях. А кой в Картаген предложи да ни изпратят запаси и войници в Сицилия, когато имахме най-много нужда от тях? Баща ми, родът Барка и неколцина други. Никой друг. — Изсмя се късо и гневно. — И защо да се изненадвам? Предците ни са били търговци, не войници. За да получим полагащото ни се отмъщение, трябва да следваме Ханибал. Той е роден войник и водач, също като баща си. Картаген така и не даде на Хамилкар възможност да победи Рим, но можем да я предложим на сина му. Когато му дойде времето.

Някакъв зачервен пълен сенатор си проби път покрай тях и изруга. Стреснат, Ханон разпозна Хост, един от най-върлите врагове на баща си. Надутият политик така бързаше, че дори не забеляза с кого се е сблъскал. Ханон се изхрачи и плю, макар да се постара да не го направи към Хост. Той и празнодумните му приятели непрекъснато се оплакваха от Ханибал, а в същото време нямаха нищо против товарите сребро от мините му в Иберия. Пълнеха собствените си джобове с част от богатството му и нямаха желание да се изправят отново срещу Рим. Ханон, от друга страна, беше повече от готов да жертва живота си в бой със стария враг, но плодът на отмъщението още не беше узрял. Ханибал се подготвяше в Иберия и това беше достатъчно. Засега трябваше да чакат.

Двамата минаха по края на агората, като избягваха най-гъстите тълпи. Зад Сената грандиозните сгради бързо се смениха с по-занемарени, както можеше да се очаква в близост до пристанище. И все пак бедняшките постройки бяха ярък контраст на великолепието, което се намираше само на няколко крачки от тях. Тук магазините бяха малко, къщите с по една или две стаи бяха мизерни постройки от кирпич, които сякаш всеки момент щяха да рухнат. Твърдите като желязо коловози по улиците бяха дълбоки повече от педя и човек рискуваше да си счупи глезена, ако стъпи в тях. Тук нямаше работници, които да запълват дупките с пясък като в Бирса. Тази мисъл го накара да се почувства още по-благодарен, че се е родил в заможно семейство.

Сополиви мърляви деца в дрипи ги наобиколиха и настойчиво ги замолиха за дребна монета или къшей хляб, докато бременните им майки с разпуснати коси ги гледаха с празни от мизерията очи. Полуоблечени момичета заставаха в провокативни пози на праговете, начервените им бузи и устни не можеха да скрият, че са още почти деца. Небръснати лошо облечени мъже се мотаеха наоколо, хвърляха ашици в прахта и залагаха изтъркани дребни монети. Поглеждаха ги подозрително, но никой не се осмели да им се изпречи на пътя. През нощта можеше и да е различно, но все пак се намираха в сянката на високата стена с нейните стражи, които патрулираха между кулите. Макар и често срещана, престъпността се наказваше строго от властите и един вик на човек в беда щеше бързо да привлече вниманието на войниците.

Миризмата на сол вече се усещаше по-силно. Над главите им крещяха чайки, откъм пристанището долитаха виковете на моряците. С растящо вълнение Ханон се втурна по една тясна уличка и нагоре по каменните стъпала в края ѝ. Суниатон го следваше по петите. Изкачването беше стръмно, но и двамата бяха в отлична форма и преодоляха стълбите, без дори да се задъхат. Пред тях се откри червена пътека, широка колкото стената — трийсет крачки — и минаваща по целия ѝ периметър. Яки кули се издигаха на петдесет крачки една от друга. Войниците бяха настанени в казармите, построени на интервали под укрепленията.

Най-близките стражи — четирима либийски копиеносци — хвърлиха небрежни погледи към двамата, не видяха нищо тревожно и се загледаха другаде. В мирно време на гражданите се разрешаваше да се качват на стената през светлите часове. След като погледна набързо изумруденото море под тяхната секция, младшият офицер отстъпи назад и се заприказва с хората си. Ханон изтича покрай тях, като се възхищаваше на кръглите щитове на войниците, които бяха по-големи от онези, използвани от гърците. Макар и направени от дърво, те бяха покрити с кожа и обковани с бронз. Върху всеки беше изрисувано едно и също демонично лице отличителният знак на отряда.

Откъм военното пристанище зазвучаха тръби и Суниатон ускори крачка.

— Бързо! Сигурно пускат на вода някоя квинкверема!

Ханон се затича след приятеля си. Гледката от стената към кръглото пристанище нямаше равна на себе си. Картагенските бойни кораби бяха скрити от всички други страни благодарение на майсторски изграденото пристанище. Защитени от враждебни погледи от градската стена покрай морския бряг, те оставаха скрити и от търговските кораби благодарение на тесния вход на пристанището, през който едва се провираше квинкверема, най-големият военен кораб.

Когато стигнаха добро място за наблюдение, Ханон се намръщи. Вместо внушителната гледка на кораб, спускащ се с кърмата напред във водата, видя някакъв адмирал с пурпурно наметало, който крачеше наперено по дигата, водеща до кръглите докове на централния остров, където се намираше военноморският щаб. Отново прозвучаха тръби, така че всички наоколо да научат, че идва важна клечка.

— Какво се перчи толкова? — промърмори Ханон.

Малх беше запазил голяма част от гнева си за некомпетентния картагенски флот, поради което и той изпитваше подобни чувства. Дните на Картаген като велика морска сила отдавна бяха отминали, след като флотът им беше направен на трески от римляните по време на ожесточената борба на двете държави за Сицилия. Забележителното беше, че преди онази война римляните не били мореплаватели. Вместо да се обезсърчат от този важен недостатък, те бяха овладели уменията на морското военно дело, като бяха добавили и някои свои трикове към него. След поражението си Картаген не беше направил почти нищо, за да си отвоюва отново морето.

Ханон въздъхна. Надеждата им наистина беше на сушата, с Ханибал.

След малко Ханон беше забравил за всичките си тревоги. На половин миля от брега малката им лодка се намираше точно над огромен пасаж риба тон. Не беше трудно да определят мястото му благодарение на вълните, образувани от големите сребристи риби, които гонеха сардини. Малки лодки се виждаха наоколо, а над тях кръжаха облаци морски птици и се спускаха отвесно към водите, привлечени от перспективата за храна. Източникът на Суниатон се беше оказал верен и двамата младежи се хилеха доволно. Задачата им беше проста — единият гребеше, а другият хвърляше мрежата. Макар да бяха виждали и по-добри дни, плетените нишки все още бяха в състояние да ловят риба. Парчетата дърво в горната част държаха мрежата на повърхността, а малки парченца олово спускаха долния ѝ край във водата.

Първото хвърляне им донесе десетина риби, всяка по-дълга от лакът. Следващите опити бяха също толкова успешни и лодката беше наполовина пълна с риба. Още малко и рискуваха да потънат.

— Добра работа за една сутрин — каза Суниатон.

— Сутрин ли? — отвърна Ханон и примижа към слънцето. — Тук сме от по-малко от час. По-лесно не можеше да бъде, а?

Суниатон го погледна сериозно.

— Не провесвай нос. Мисля, че усилията ни заслужават тост. — И с театрален жест извади от торбата малка амфора.

Ханон се разсмя. Суниатон беше непоправим.

Окуражен, приятелят му продължи да говори, сякаш сервираше на гости на важен банкет.

— Признавам, не е най-скъпото вино от колекцията на баща ми, но въпреки това е превъзходно. — Суниатон разчупи с ножа си восъчния печат и махна похлупака. Вдигна амфората към устата си и отпи голяма глътка. — Става — заяви и подаде глинения съд на Ханон. — Филистинско. Отпивай бавно.

Ханон отпи малка глътка и я обърна в устата си, както го беше учил Малх. Червеното вино беше леко и с дъх на плодове, но бе малко слабо.

— Мисля, че му трябва още няколко години отлежаване.

— Кой се надува сега? — Суниатон изрита една риба към него. — Млъквай и пий!

Ханон се ухили и се подчини, като този път отпи по-голяма глътка.

— Не го изпивай всичкото! — извика Суниатон.

Въпреки протестите му амфората бързо беше пресушена. Изгладнелите приятели веднага се нахвърлиха върху хляба, ядките и плодовете. След това най-нормалното нещо на света беше да се излегнат и да затворят очи. Несвикнали с прекалено много вино, двамата след малко захъркаха.

Студеният вятър в лицето събуди Ханон. Защо лодката се люлееше толкова силно? Потръпна. Беше измръзнал. Отвори гурелясалите си очи и видя лежащия срещу него Суниатон, все още прегърнал празната амфора. В краката му мъртвите риби с празни очи вече бяха сковани. Ханон погледна нагоре и се стресна. Вместо обичайното ясно небе виждаше стена от синьо-черни облаци. Прииждаха от северозапад. Ханон примигна; отказваше да повярва на очите си. Как беше възможно времето да се промени толкова бързо? Сякаш за да му се подиграят, първите капки дъжд западаха по бузите му. Той огледа неспокойните води и не видя нито една рибарска лодка. Не виждаше и земя. Обзе го истински страх.

Надигна се и разтърси Суниатон.

— Събуди се!

В отговор се разнесе недоволно сумтене.

— Суни! — Ханон плесна приятеля си по бузата.

— Стига бе! — извика Суниатон и се надигна. — Защо ме биеш?

Ханон не отговори.

— Къде сме, в името на боговете?

Всяка следа от опиянение напусна Суниатон, когато обърна глава първо на едната страна, после на другата.

— О, Танит! — промълви той. — Колко дълго сме спали?

— Не знам — изръмжа Ханон. — Много.

Посочи на запад, където лъчите едва проникваха през намръщените облаци. Положението на слънцето показваше, че е късен следобед. Не се виждаха нито стените на Картаген, нито скалистият нос северно от града.

— И какво сега? — Суниатон не можеше да скрие страха си.

— Нищо не виждам — изпъшка Ханон. — Сигурно сме на петнайсет или двайсет стадия от брега. Ако не и повече.

Суниатон пребледня съвсем и инстинктивно стисна златната тръбичка, която носеше на каишка на врата си. Украсена с лъвска глава в единия край, тя съдържаше малко късче пергамент, изписан с предпазни заклинания и молитви към боговете. Ханон също имаше такава. С огромно усилие се сдържа да не повтори жеста на приятеля си и каза:

— Ще гребем.

— В тези вълни? — изскимтя Суниатон. — Да не си луд?

Ханон го изгледа кръвнишки.

— Какъв избор имаме? Да скочим във водата?

Приятелят му сведе поглед. И двамата бяха добри плувци, но никога не бяха плували на дълги разстояния, особено в такова лошо време.

Ханон хвана греблата и обърна на запад. Веднага разбра, че усилията му са обречени на провал. Насрещното течение беше по-силно от всичко, с което се беше сблъсквал. Напомняше на разярен звяр, чийто ужасяващ глас беше виещият вятър.

И все пак Ханон загреба ожесточено. Изпъване назад. Загребване. Вдигане на греблата. Навеждане напред, прибиране на дръжките към коленете. Повтаряше движенията отново и отново, без да обръща внимание на туптенето в главата си и пресъхналата си уста, като проклинаше глупостта им, че са изпили цялото вино. „Ако бях послушал татко, щях да съм си вкъщи“, помисли си горчиво.

Накрая, когато мускулите на ръцете му затрепериха от умора, спря. Нямаше нужда да се оглежда, за да знае, че почти не са помръднали от мястото си. На всеки три загребвания течението ги отнасяше поне две навътре в морето.

— Е? — извика той. — Виждаш ли нещо?

— Не — отвърна сърдито Суниатон. — Дръпни се. Мой ред е и това е най-добрият ни шанс.

„Единственият ни шанс“, помисли си Ханон, загледан в притъмнялото небе.

Смениха се на тясната скамейка на лодката. Поради хлъзгавата риба на дъното това беше по-трудно от обичайното. Докато приятелят му наблягаше на греблата, Ханон се мъчеше да зърне земя над вълните. Никой от двамата не проговаряше. Нямаше смисъл. Дъждът вече шибаше гърбовете им и плющенето му се прибавяше към воя на вятъра, което правеше нормалното говорене невъзможно.

Накрая, останал без капка сила, Суниатон пусна греблата и погледна Ханон. В очите му блещукаше надежда.

Ханон поклати глава.

— Та нали е лято! — извика Суниатон. — Не би трябвало да се вдигат подобни бури.

— Имало е признаци — рязко му отвърна Ханон. — Защо мислиш, че не се виждат други лодки? Явно са се отправили към брега, когато вятърът се е засилил.

Суниатон се изчерви, наведе глава и промърмори:

— Съжалявам. Аз съм виновен. Изобщо не трябваше да взимам виното на баща ми.

Ханон го стисна за коляното.

— Не се обвинявай. Не си ме накарал насила да го пия. Изборът си беше мой.

На лицето на Суниатон се появи измъчена усмивка. Докато не погледна надолу.

— Не!

Ханон проследи погледа му и видя мъртвата риба, плаваща в краката му. Лодката се пълнеше с вода — достатъчно, за да ги накара моментално да се задействат. Като се опитваше да не изпада в паника, той започна да изхвърля скъпоценния улов през борда. Оцеляването беше по-важно от парите. След като разчисти дъното, той бързо забеляза разхлабен пирон в една от дъските. Свали единия си сандал и го използва като чук, за да забие донякъде пирона на мястото му и да намали протичането. За щастие имаха кофа, в която държаха резервните оловни тежести за мрежата. Ханон я грабна и започна да изгребва водата.

Силна гръмотевица едва не го оглуши.

Суниатон изстена от страх.

Небето беше придобило зловещ черен цвят и в недрата на облаците гневно проблясваха светкавици. Морето беше полудяло от вятъра, който се засилваше с всеки момент. Бурята наближаваше. Още вода се изсипа в лодката и Ханон удвои усилията си е кофата. Всякакви шансове да се върнат с гребане до Картаген отдавна бяха изчезнали. Вълните ги носеха на изток. Към открито море.

— Какво ще правим? — жално попита Суниатон.

Ханон осъзна, че приятелят му търси утеха, и се опита да измисли някакъв оптимистичен отговор, но не успя. Единственият възможен изход като бе ли беше ранна среща с бога на морето Мелкарт.

В двореца му на дъното.

II.

Квинт

Недалеч от Капуа, Кампания

Квинт се събуди малко след изгрев, когато първите лъчи на слънцето проникнаха през прозореца. Шестнайсетгодишният младеж, който открай време не обичаше да се излежава, отметна одеялото. Само по лициум, ленена препаска, той отиде при малкото светилище в ъгъла на стаята. Беше развълнуван. Днес щеше за първи път да поведе лов на мечки. Рожденият му ден наближаваше и баща му Фабриций искаше преходът му към зрелост да бъде отбелязан подобаващо. „Обличането на тогата е добро нещо — беше казал той предишната вечер, — но във вените ти тече и осканска кръв. Какъв по-добър начин да докажеш смелостта си от този да убиеш най-големия хищник в Италия?“ Квинт коленичи пред олтара, затвори очи и отправи обичайните молитви за здраве и успех на семейството. Дори добави няколко от себе си. Да успее да намери дирята на мечката и да не я изгуби. Да не изгуби кураж, когато се изправи срещу звяра. Да нанесе бързо и точно удар с копието си.

— Не се безпокой, братко — разнесе се глас зад гърба му. — Ще мине добре.

Изненаданият Квинт се обърна към сестра си, която надничаше през полуотворената врата. Аврелия беше почти три години по-малка от него и обичаше да спи до късно.

— Малко си подранила — със снизходителна усмивка отбеляза той.

Тя се прозя и прокара ръка през гъстата си черна коса, по-дълга версия на неговата. Двамата имаха прави носове, леко заострени брадички и сиви очи; от пръв поглед си личеше, че са брат и сестра.

— Не мога да спя от мисли за лова.

— За мен ли се безпокоиш? — подразни я той, доволен, че може да се откъсне от собствените си тревоги.

Аврелия пристъпи в стаята.

— Разбира се, че не. Е, мъничко. Но се помолих на Диана. Тя ще те води.

— Знам — отвърна Квинт с увереност, каквато не чувстваше. Поклони се на фигурките на олтара и се изправи. Потопи глава в бронзовия леген до леглото си, след което избърса с ленена кърпа лицето и раменете си. — Довечера ще ти разкажа. — Навлече туниката с къс ръкав и седна да завърже сандалите си.

Аврелия се намръщи.

— Искам сама да видя.

— Жените не ходят на лов.

— Изобщо не е честно — запротестира тя.

— Много неща не са честни — отвърна Квинт. — Трябва да го приемеш.

— Но ти ме научи как да въртя прашка.

— Може би идеята не беше толкова добра — отсече Квинт. За негова огромна изненада Аврелия се беше оказала убийствено точен стрелец, което, естествено, подхранваше още повече желанието ѝ да участва в забранени занимания. — Засега успяваме да запазим тайните си, но само си представи какво ще направи майка, ако разбере.

— Ти скоро ще станеш жена — каза Аврелия, имитирайки гласа на майка им Атия. — Подобно поведение не подхожда на едно младо момиче. Трябва незабавно да бъде прекратено.

— Именно — отвърна Квинт, без да обръща внимание на намръщената ѝ физиономия. — Да не говорим какво ще каже, ако разбере, че и яздиш. Такъв е животът за жените.

— Готвене. Тъкане. Грижи за градината. Надзираване на робите. Толкова отегчаващо — разгорещено отвърна Аврелия. — Не е като да ловуваш или да се учиш да въртиш меча.

— И без това не си достатъчно силна, за да размахваш копие.

— Така ли? — Аврелия запретна ръкава на нощницата си и му показа мускула си. Усмихна се на изненаданата му физиономия. — И аз като теб вдигам камъни.

Ченето на Квинт увисна. В желанието си да поддържа върхова форма той тренираше допълнително в гората над вилата. Очевидно не беше успял да скрие достатъчно добре следите си.

— Да не би да си ме шпионирала? И ми подражаваш?

Тя се ухили доволно.

— Разбира се. След уроците и другите задължения не е трудно да се измъкна незабелязано.

Квинт поклати глава.

— Ама че си инат. — Щеше да е по-трудно да я убеди да се откаже, отколкото беше предполагал. Радваше се, че тази задача не се пада на него. Гузно си спомни разговора на родителите им как скоро ще дойде време да ѝ намерят съпруг. Много добре знаеше как Аврелия ще приеме тази новина. Зле.

— Знам, че не може да продължава вечно — сърдито каза тя. Скоро ще ме омъжат за някого, сигурна съм.

Квинт се смая, но не го показа. Дори да не беше чула онзи разговор, Аврелия си даваше сметка какво предстои и това не беше изненадващо. В такъв случай може би можеше да помогне, вместо да се преструва, че подобно нещо никога няма да се случи?

— Могат да се кажат много неща за уредените бракове — започна той. Вярно беше. Повечето знатни семейства уреждаха браковете на децата си по начини, които бяха изгодни и за двете страни. Такива бяха правилата в страната. — Те могат да бъдат много щастливи.

Аврелия го изгледа презрително.

— Да не би да очакваш да ти повярвам? Както и да е, нашите родители са се оженили по любов. Защо и аз да не го направя?

— Тяхното положение е било необичайно. Едва ли ще се случи и на теб — възрази той. — Освен това татко желае най-доброто и за теб, а не само за семейството.

— Но това означава ли, че ще бъда щастлива?

— С помощта на боговете, да. Което е повече от онова, което може да се случи с мен — добави той, опитвайки се да разведри атмосферата. — Мога да се оженя за някоя дърта вещица, която да превърне живота ми в мъчение!

Но все пак Квинт се радваше, че е мъж. Нямаше съмнение, че един ден ще трябва да сключи брак, но като че ли не бързаха да го женят. Междувременно юношеските му страсти задоволяваше Елира, невероятно красива млада робиня от Илирик. Тя беше част от домакинството и спеше на пода в атриума, което правеше лесно промъкването ѝ в стаята му нощем. Квинт спеше с нея от два месеца, откакто беше осъзнал, че знойните ѝ погледи са насочени към него. Доколкото знаеше, никой нямаше представа за връзката им.

Накрая сестра му се усмихна.

— Прекалено си хубав, за да ти се случи подобно нещо.

Квинт отвърна със смях на комплимента и каза:

— Време е за закуска. — Беше решил да спрат с неловката тема за брака.

За негово облекчение Аврелия кимна.

— Трябва да се нахраниш добре, за да имаш сили за лова.

В корема на Квинт се образува напрегната топка и малкото апетит, който имаше, изчезна напълно. Все пак обаче трябваше да хапне нещо, та било то и само за пред другите.

Квинт се измъкна, като остави Аврелия да си бъбри с добродушния роб Юлий, който отговаряше за кухнята. Почти не беше хапнал и се надяваше Аврелия да не е забелязала. След няколко крачки по перистила — вътрешния двор — срещна Елира. Тя носеше кошница зеленчуци и билки от градината на вилата. Както обикновено му хвърли изпълнен с желание поглед. Тази сутрин сигналът ѝ остана незабелязан за Квинт. Той ѝ се усмихна автоматично и мина покрай нея.

— Квинте!

Квинт подскочи. Гласът беше най-разпознаваемият в имението. На майка му. Квинт не я виждаше, което означаваше, че тя вероятно е в атриума, основното жилищно пространство на семейството. Той забърза покрай шуртящия фонтан в средата на заобиколения с колонада двор и влезе в хладния таблинум, приемната стая, която водеше до атриума, а оттам и до големия коридор.

— Тя изглежда добре.

Квинт рязко се обърна и видя майка си да стои в сенките до вратата — чудесно място за наблюдение на перистила.

— Ка… какво? — заекна той.

— Няма нищо нередно да си лягаш с робиня, разбира се — каза майка му. Както винаги, Квинт бе поразен от невероятната ѝ уравновесеност и красота. Чистокръвна осканска благородница, Атия беше дребна и слаба и полагаше големи грижи за външния си вид. Високите ѝ скули бяха подчертани с малко охра. Веждите и краищата на клепачите ѝ бяха фино маркирани с въглен. Тъмночервената дълга туника стола, стегната в кръста, се допълваше от кремав шал. Дългата ѝ черна коса беше прибрана назад с игли от слонова кост и украсена с диадема. — Но не го прави толкова често. Започват да си въобразяват, че са по-важни от другите.

Квинт се изчерви. Никога не беше говорил за секс с майка си, още по-малко за заниманията си, които сега бяха обект на коментари. И все пак по някакъв начин не беше изненадан, че именно тя бе повдигнала въпроса, а не баща му. Фабриций беше войник, но както често казваше, жена му не беше войник единствено заради пола си. През повечето време Атия беше много по-строга от него.

— Как разбра?

Сивите ѝ очи го фиксираха.

— Чух ви през нощта. Човек трябва да е глух, за да не ви чуе.

— О — прошепна Квинт. Не знаеше накъде да гледа. Абсолютно смутен, той се зае да изучава сложната мозайка в краката си, като му се искаше тя да може да се отвори и да го погълне. А си беше мислил, че е много дискретен.

— Преживей го. Не си първият знатен син, който си е начесал крастата с хубава робиня.

— Да, майко.

Тя махна пренебрежително с ръка.

— Баща ти правеше също като по-млад. Всички го правят.

Квинт бе поразен от внезапната ѝ откровеност. „Явно това е част от превръщането в мъж“, помисли си.

— Разбирам.

— Би трябвало да си в безопасност с Елира. Тя е чиста — каза майка му. — Но иначе избирай внимателно с какви жени лягаш. Ако решиш да посещаваш бордей, нека да е скъп. Иначе може да пипнеш някоя болест.

Квинт отвори уста, после я затвори. Не попита майка си откъде знае, че Елира е чиста. Като орнатрикс на Атия, илирийката трябваше всяка сутрин да ѝ помага с обличането. Несъмнено я бяха подложили на обстоен преглед веднага щом Атия бе научила за връзката им.

— Да, майко.

— Готов ли си за лова?

Той трепна под пронизващия ѝ поглед и се запита дали тя може да види страха му.

— Мисля, че да.

За негово облекчение тя не коментира.

— Помоли ли се на боговете?

— Да.

— Да го направим пак.

Отидоха в атриума, който беше осветен от правоъгълен отвор в тавана. Скосеният покрив насочваше дъждовната вода в специалния басейн, изграден в средата на помещението. Стените бяха боядисани с ярки цветове, изобразяващи редици колони, водещи към други въображаеми помещения. Ефектът беше, че мястото изглеждаше още по-голямо. Това бе централната жилищна част на голямата вила и около нея се намираха спалните, кабинетът на Фабриций и четири склада. В най-близкия до градината ъгъл имаше светилище.

Малкият каменен олтар беше украсен със статуетки на Юпитер, Марс (Мамерс, както го наричаха осканите) и Диана. Пред тях бяха поставени ниски кръгли лампи, над които танцуваха пламъчета. На стената висяха изображения на предци. Повечето бяха на Фабриций — войнствени римляни, които бяха завладели Кампания преди малко повече от век, но имаше и предци на Атия, което беше истинско свидетелство за уважението на баща му към нея — оскански благородници, които бяха живели в този район от много поколения. Естествено, Квинт се гордееше с произхода си и по двете линии.

Двамата коленичиха един до друг в полумрака и отправиха мислено молитвите си към боговете.

Квинт повтори онези, които беше отправил в стаята си. Те донякъде успокоиха страховете му, но не ги разпръснаха. Когато приключи, срамът му за Елира беше изчезнал, но все пак изпита неудобство, когато се изправи и видя, че майка му го гледа.

— Предците ти ще бдят над теб — тихо каза тя. — Ще ти помагат в лова. Ще насочват копието ти. Не го забравяй.

Беше видяла страха му. Засрамен, Квинт кимна отсечено.

— Тук си бил значи! Търсих те. — Фабриций влезе при тях. Нисък и набит, червендалест, с късо подстригана коса, вече повече сива, отколкото кафява, гладко обръснат. Вече беше облечен за лов — стара туника, колан с кинжал с дръжка от слонова кост и здрави кожени сандали. Дори в цивилно облекло успяваше да прилича на войник. — Каза ли си молитвите?

Квинт кимна.

— По-добре да се подготвяме.

— Да, татко. — Квинт погледна майка си.

— Върви — каза Атия. — Ще се видим по-късно.

Квинт се обнадежди. „Явно си мисли, че ще успея“.

— Време е да си избереш копие. — Фабриций го отведе в единия от складовете, където държеше оръжията и доспехите си. Квинт беше влизал тук само няколко пъти, но това бе любимата му стая в къщата. Тръпка на вълнение премина през него, когато баща му извади ключ и го пъхна в катинара. Той се отвори с тихо щракане. Фабриций дръпна резето и отвори вратата.

В малкото помещение все още цареше полумрак, но погледът на Квинт моментално беше привлечен от дървената стойка, на която беше поставен характерен беотийски шлем с широка периферия. Онова, което го караше да изпъква, беше гребенът от червен конски косъм. Макар да беше избледнял от времето, ефектът му си оставаше все така впечатляващ. Квинт се усмихна, спомняйки си деня, когато баща му беше забравил вратата отворена и той беше нахлупил тайно шлема, като си представи, че вече е голям мъж и конник в някой римски легион. Копнееше за деня, когато ще има такъв шлем.

На пода под шлема имаше прости бронзови наколенници. До тях беше подпрян кръгъл кавалерийски щит от волска кожа. До щита имаше дълъг меч с дръжка от кост в кожена ножница с бронзови скоби — гладиус хиспаниензис. Според баща му оръжието било възприето от римляните след като го открили в ръцете на иберийски наемници, сражаващи се за Картаген. Макар все още да беше необичайно конник да носи подобен меч, вече буквално всеки легионер беше въоръжен с него. Прав и двуостър, дълъг почти колкото човешка ръка, гладиусът беше смъртоносно оръжие.

Квинт гледаше със страхопочитание как Фабриций прокарва с обич пръсти по шлема и докосва дръжката на меча. Тези свидетелства за някогашния живот на баща му го очароваха; той също копнееше да овладее същите бойни умения. Макар да беше добър в лова, Квинт не разбираше почти нищо от боравене с оръжия. Римляните ги овладяваха, когато влизаха в армията, а това нямаше да се случи, преди да е навършил седемнайсет. Уроците му, които включваха военна история и тактика, както и лов на глигани, трябваше да му стигнат. Засега.

Фабриций пристъпи към стойката за оръжия.

— Избирай.

Квинт се загледа с възхита в различните видове метателни и тежки пехотински копия, наредени пред него, но днес нуждите му бяха специфични. Повалянето на нападаща те мечка силно се различаваше от поваляне на вражески войник. Нуждаеше се от много по-голяма възпираща сила. Пръстите му инстинктивно се свиха около дебелата ясенова дръжка на копие, което беше използвал и преди. То имаше широк двуостър връх с формата на лист, прикрепен към дървото с помощта на дълъг кух накрайник. От двете страни на накрайника стърчаха дебели железни шипове, чиято цел беше да попречат на звяра да стигне до държащия копието. Иначе казано, до него.

— Това — каза той, като се мъчеше да пропъди тези мисли от ума си.

— Мъдър избор — каза баща му. В гласа му се долавяше облекчение. Той тупна Квинт по рамото. — Друго?

Квинт с вълнение осъзна, че му е даден пълен контрол върху лова. Дните и седмиците от предишните две години, които беше прекарал в учене как да проследява плячката си, бяха приключили. Той се замисли за момент.

— Шест кучета би трябвало да са достатъчно. По един роб за всеки две. Агесандър също може да дойде. Той е добър ловец и ще държи робите под око.

— Друго?

Квинт се разсмя.

— Малко храна и вода не биха попречили, предполагам.

— Добре — съгласи се баща му. — Ще ида в кухнята да дам разпореждания. Защо не идеш да избереш робите и кучетата?

Все още изумен от тази смяна на ролите, Квинт излезе навън. За първи път усещаше пълната тежест на отговорността на раменете си. Изключително важно беше да вземе правилните решения. Ловът на мечка беше много опасен и животът на други хора щеше да зависи от него.

Скоро малкият отряд потегли. Квинт водеше, а баща му вървеше до него. Двамата не носеха нищо, освен копията си и мях вода. Следваше ги Агесандър, сицилийски грък, който принадлежеше от дълги години на Фабриций. Той се ползваше с доверието на господаря си и също носеше ловно копие. На гърба му имаше торба, пълна с хляб, сирене, лук и парче сушено месо.

С усилената си работа Агесандър се беше издигнал до виликус, най-важния роб в стопанството. Той обаче не беше роден роб. Подобно на много негови сънародници, Агесандър се беше сражавал рамо до рамо с римляните във войната с Картаген. Заловен след един сблъсък, той беше продаден в робство от картагенците. Ироничното беше, че сицилианецът беше станал роб на римлянин, помисли си Квинт. Фабриций и Агесандър обаче се разбираха добре. Всъщност надзирателят беше в добри отношения с цялото семейство. Общителността му и готовността да отговаря на въпроси го бяха направили любимец на Квинт и Аврелия, откакто бяха съвсем малки. Макар че сега беше на четирийсет или повече, кривокракият виликус беше в отлична физическа форма и ръководеше робите с желязна ръка.

Последни вървяха трима яки гали, избрани от Квинт заради привързаността им към ловджийските кучета. Единият от тях — набит покрит с татуировки мъж със счупен нос — прекарваше цялото си свободно време с тях и ги учеше на нови команди. Подобно на другите роби, тримата сутринта се бяха трудили на полето под надзора на Агесандър. Беше време за сеитба и те трябваше да работят от изгрев до залез под горещото слънце. Затова ловът им идваше добре дошъл и те бъбреха оживено на родния си език, докато ги следваха. Пред всеки от тях тичаха по две едри кучета с тъмнокафяви петна, които опъваха каишите. С широките си глави и мускулести тела те бяха пълна противоположност на по-дребните дългокосмести кучета на Фабриций. Първите разчитаха на обонянието си, докато вторите — на зрението.

Вече беше горещо, макар слънчевият часовник в двора да беше показал на Квинт, че е едва хора секунда. Цикадите започваха характерните си песни, но маранята, която всеки ден увисваше във въздуха, още я нямаше. Квинт поведе групата по тясна пътека, която се виеше през маслинените дръвчета по склоновете над стопанството.

След като прекосиха разчистената земя, влязоха в смесената гора от бук и дъб, която покриваше по-голямата част от областта. Макар че бяха много по-ниски от Апенините, които минаваха по дължината на Италия, тукашните хълмове също бяха дом на някоя и друга мечка. Малко вероятно беше обаче да открият следи близо до вилата. Единаци по природа, мечките избягваха хората, ако това беше възможно. Въпреки това Квинт оглеждаше внимателно земята, но след като не откри нищо, ускори крачка.

Подобно на всеки по-голям град, Капуа организираше свои собствени луди — игри, на които Квинт беше имал възможността да види бой с мечка. Гледката не беше приятна. Ужасен от чуждата среда и ревящите тълпи, звярът нямаше никакъв шанс срещу двамата опитни ловци, въоръжени с копия. Квинт обаче имаше живи спомени за огромната сила на челюстите и лапите с дълги нокти. Изправянето срещу мечка на нейна територия щеше да е съвсем различно изживяване от спектакъла, който бе гледал в Капуа. Стомахът му се сви, но той не забави крачка. Подобно на всички римски бащи, Фабриций разполагаше с живота на сина си и той беше съгласен с това. Освен това не би могъл да разочарова майка си. Негов дълг беше да успее. „По залез-слънце ще бъда мъж“, гордо си помисли той. Въпреки това нямаше как да не си мисли, че животът му може да свърши днес.

Продължаваха да се изкачват и широколистната гора остана зад и под тях. Вече бяха заобиколени от борове, хвойни и кипариси. Въздухът стана по-хладен и Квинт започна да се безпокои. Преди беше виждал в този район купчини изпражнения и характерни белези от нокти по кората на дърветата. Днес не виждаше нищо, което да не е оставено преди седмици или дори месеци. Продължи да върви, като се молеше на богинята на лова Диана за знак, но молбите му бяха напразни. Не се чуваше песен на птици; нито един елен не побягна уплашен от тях. Накрая, без да знае какво да направи, Квинт спря и всички други също спряха. Той се замисли трескаво, като болезнено ясно си даваше сметка за присъствието на баща си, за погледа на Агесандър и галите, които се споглеждаха многозначително. Познаваше този район като дланта си. Къде беше най-доброто място, на което може да открие мечка в такъв топъл ден?

Погледна баща си, но той само отвърна безмълвно на погледа му. Нямаше да му помогне.

Един от галите се закашля в опит да прикрие смеха си. Квинт се изчерви от гняв, но Фабриций не направи нищо. Нито пък Агесандър. Квинт отново погледна баща си, но погледът на Фабриций беше твърд. Нямаше да получи съчувствие, нито пък галите щяха да бъдат наказани. Днес той сам трябваше да си спечели уважението на надзирателя и робите. Отново се замисли. Накрая му хрумна нещо.

— Къпини — изтърси той. — Мечките обичат къпини. — По-нагоре поляните по южните склонове бяха обрасли с бодливите храсти, които даваха плод много по-рано от онези, които растяха по склоновете с друга ориентация. Мечките прекарваха по-голямата част от живота си в търсене на храна. Мястото изглеждаше напълно подходящо за търсене.

Сякаш по даден знак характерното чукане на кълвач наруши тишината. Звукът тутакси се повтори от друго място. С разтуптяно сърце Квинт затърси по дърветата и най-сетне видя не един, а два черни кълвача. Неуловимите птици бяха свещени на Марс, бога на войната. Добра поличба. Квинт се обърна и тръгна в напълно различна посока.

Усмихнатият му баща вървеше плътно зад него, следван от Агесандър и галите.

Вече никой не се смееше.

След малко молитвите на Квинт получиха наистина царствен отговор. Той беше проверил няколко поляни, но без резултат. Накрая обаче, в сянката на един висок бор, попадна на прясно изпражнение. Формата му, размерите и характерната миризма не можеха да се сбъркат и на Квинт му идеше да извика ликуващо. Той пъхна пръст в тъмнокафявата маса. Средата ѝ не беше изстинала напълно, което означаваше, че мечката е минала оттук сравнително скоро. Освен това наблизо имаше много къпини. Квинт кимна на татуирания и посочи земята. Галът се приближи и двете му кучета моментално се насочиха към купчината. Започнаха да скимтят развълнувано, като душеха ту изпражненията, ту въздуха. Сърцето на Квинт се разтуптя по-бързо и галът го погледна въпросително.

— Пусни ги — нареди Квинт и погледна другите роби. — И вие пуснете вашите.

След тръгването на Квинт и баща им Аврелия се вкисна още повече. Причината за лошото ѝ настроение беше проста. Брат ѝ беше отишъл на лов за мечки, а тя трябваше да помага на майка си, която наглеждаше робите в градината до вилата. Това беше един от най-натоварените периоди на годината, когато растенията поникваха от земята. Девесилът растеше до зеления синап, кориандъра, киселеца, седефа и магданоза. Зеленчуците бяха още по-разнообразни и осигуряваха на семейството храна през по-голямата част от годината. Имаше краставици, праз, зеле, кореноплодни, както и копър и лапад. Лукът, който беше в основата на всяка добра рецепта, се отглеждаше в огромни количества. Чесънът, предпочитан заради силния си вкус и лечебните си свойства, също изобилстваше.

Аврелия знаеше, че се държи детински. Преди няколко седмици с удоволствие беше опънала въженцата, по които щяха да растат билките и зеленчуците, и бе показала на робите къде да изкопаят дупките, така че всяко растение да получава правилното количество вода. Както обикновено, лично се бе заела да посее малките семенца. Това беше нещо, което правеше от съвсем малка. Днес, когато растенията вървяха добре, основните занимания бяха поливането и плевенето. На Аврелия обаче изобщо не ѝ пукаше — ако питаха нея, цялата градина можеше да си буренясва, колкото си иска. Тя стоеше начумерена отстрани и гледаше как майка ѝ дава нареждания. Дори Елира, с която се разбираха добре, не успя да я убеди да се включи в работата.

Атия не ѝ обръщаше внимание известно време, но накрая ѝ писна и я извика:

— Аврелия! Ела тук.

Аврелия се затътри към майка си.

— Мислех си, че работата в градината ти харесва — жизнерадостно каза Атия.

— Харесва ми — промърмори Аврелия.

— Тогава защо не помагаш?

— Не ми се занимава. — Аврелия отлично осъзнаваше, че всеки присъстващ роб ги подслушва, и това изобщо не ѝ харесваше.

Атия обаче изобщо не се интересуваше от това кой ги чува.

— Болна ли си? — настоятелно попита тя.

— Не.

— Тогава какво има?

— Няма да разбереш — измънка Аврелия.

Атия повдигна вежди.

— Така ли? Да видим.

— Ами… — Аврелия забеляза, че най-близкият роб я е зяпнал. Кръвнишкият ѝ поглед го накара да се извърне, но това не ѝ достави особено удовлетворение. Майка ѝ я гледаше с очакване. — Заради Квинт е — призна тя.

— Карали ли сте се?

— Не. — Аврелия поклати глава. — Нищо такова.

Атия тропна с крак и зачака допълнителни обяснения. След малко стана ясно, че такива няма да има. Ноздрите ѝ се разшириха.

— Е?

Аврелия виждаше, че търпението на майка ѝ е на изчерпване. Точно тогава обаче видя един мишелов, реещ се в небето над тях. Ловуваше. Също като Квинт. Гневът ѝ се разпали отново и тя забрави за изпълнената с очакване публика.

— Не е честно! — извика тя. — Аз стоя тук в градината, докато той върви по дирята на мечка.

Атия не изглеждаше изненадана.

— Чудех се дали това не е причината. Значи и ти искаш да ловуваш?

Аврелия кимна начумерено.

— Също като ловкинята Диана.

Майка ѝ се намръщи.

— Ти не си богиня.

— Знам, но… — Аврелия леко се извърна, така че робите да не видят сълзите в очите ѝ.

Лицето на Атия омекна.

— Хайде стига. Ти си млада жена, или скоро ще станеш такава. При това красавица. Естествено, твоят път ще бъде различен от този на брат ти. — Тя вдигна пръст, за да предотврати евентуални протести. — Това не означава, че съдбата ти е лишена от стойност. Да не мислиш, че аз съм безполезна?

Аврелия се ужаси.

— Разбира се, че не, майко.

Усмивката на Атия беше широка и окуражителна.

— Именно. Може и да не ходя на лов или война, но въпреки това позицията ми е силна. Баща ти разчита на мен за безброй неща — както един ден ще разчита и твоят съпруг. Въртенето на домакинството е само една малка част от това.

— Но ти и татко сте избрали да се ожените — запротестира Аврелия. — Направили сте го по любов!

— В това отношение извадихме късмет — призна майка ѝ. — Но го направихме без одобрението на семействата ни. И тъй като отказахме да следваме желанията ни, те ни отлъчиха. — Лицето на Атия стана тъжно. — Това направи живота ни труден за много години. Например аз никога повече не видях родителите си. И те никога не са виждали теб или Квинт.

Аврелия се почувства поласкана. Никога досега не беше чувала тази история.

— Но си е заслужавало, нали? — умолително попита тя.

В отговор получи бавно кимане.

— Може и да е така, но не искам и ти да се сблъскваш със същите трудности.

Аврелия се наежи.

— По-добре това, отколкото да се омъжа за някой тлъст дъртак!

— Подобно нещо няма да ти се случи. Баща ти и аз не сме чудовища. — Атия сниши глас. — Но искам да разбереш следното, дъще — ние ще уредим годежа ти с някой по наш избор. Ясно ли се изразих?

Аврелия видя стоманената решимост в очите на майка си и се предаде.

— Да.

Атия въздъхна, доволна, че опасенията ѝ са останали незабелязани.

— Е, значи се разбрахме. — Видя опасението в очите на дъщеря си и добави: — Не се бой. Ще намериш любовта в брака си. Тя може да се развие с времето. Попитай Марциал, стария приятел на баща ти. Той и жена му били сгодени от семействата им, а ето че са изцяло отдадени един на друг. — Тя вдигна ръка. — А сега е време да запретнеш ръкави. Животът продължава независимо от чувствата, а семейството ни разчита на тази градина.

Със слаба усмивка Аврелия посегна да хване ръката на майка си. Може би нещата не бяха толкова лоши, колкото си мислеше.

И въпреки това продължаваше да поглежда към мишелова и да си мисли за Квинт.

Квинт следва кучетата около четвърт час, преди да стигнат до звяра.

Изведнъж от дърветата отпред се чу силен лай, който бързо се смени с пронизително квичене. С бясно разтуптяно сърце Квинт се закова на място. Ролята на кучетата беше просто да притиснат мечката, но винаги се намираше някое по-настоятелно. Участта му беше горчива, но неизбежна. Важното беше, че са открили мечката. В потвърждение на това подновеното ръмжене на кучетата беше посрещнато от дълбок заплашителен рев.

От ужасяващия звук Квинт усети острото парене на стомашна киселина в гърлото си. Ново пронизително квичене му каза, че още едно куче е било ранено или убито. Засрамен от страха си, Квинт преодоля гаденето. Не беше време да се помайва. Кучетата си бяха свършили работата, сега той трябваше да свърши своята. Той промърмори още молитви към Диана и се втурна към врявата.

Щом изскочи на поляната, се намръщи от познатата гледка. Двамата с Аврелия често бяха брали къпини тук. Откритото пространство, окъпано от слънчева светлина, беше обрасло с бодливи храсти, по-високи от човешки бой. По склона към долината ромонеше поток. Тук-там лежаха дебели изсъхнали клони, земята беше покрита с диви цветя, но погледът на Квинт беше привлечен към борбата, която се развиваше в сянката на един висок кипарис. Четири кучета бяха притиснали мечка към ствола на дървото. Ръмжащ от ярост, звярът се нахвърляше към мъчителите си, но кучетата отскачаха бързо, по-далеч от обсега на лапите му. Всеки път, когато мечката се отдалечаваше от дървото, кучетата се хвърляха да я хапят по задните крака. Положението беше безизходно — ако мечката напуснеше защитата на дървото, кучетата ѝ се нахвърляха от всички страни, а ако останеше на мястото си, те не можеха да ѝ се опрат.

Извън полукръга лежаха две кучета — онези, които Квинт беше чул да квичат. Бърз поглед му каза, че едното куче може и да оцелее. Кървеше силно от дълбоките рани от нокти по хълбока, но като че ли нямаше други поражения. Второто обаче определено нямаше да се справи. Лекото повдигане на гръдния му кош показваше, че е още живо, но половината му муцуна липсваше, а от ужасната рана на левия преден крак стърчеше счупена кост, резултат от ухапването на мощните челюсти на мечката.

Квинт се приближи предпазливо. Втурването напред носеше реална опасност да бъде съборен на земята, а галите скоро щяха да бъдат тук. След като те приберяха кучетата, неговата задача щеше да започне наистина. Той загледа мечката, като се мъчеше да намери някаква подсказка, която да му помогне да я убие. Прекалено заета с кучетата, тя почти не му обръщаше внимание. Огромните ѝ размери означаваха, че е мечок. Гъстата му козина беше жълтеникавокафява и имаше типичната голяма закръглена глава и малки уши. Беше поне три пъти по-голям и тежък от Квинт и това го накара да осъзнае още по-ясно колко опасен е противникът му. Усещаше как сърцето тупти бясно в гърлото му и скоростта на ударите му му напомняше, че не контролира напълно положението. „Успокой се — помисли си той. — Дишай дълбоко. Съсредоточи се“.

— Досещането за къпините си го биваше — каза Фабриций зад него. — А и откри голяма мечка. Достоен противник.

Стреснатият Квинт се обърна. Останалите бяха пристигнали. Всички погледи бяха обърнати към него.

— Да — отвърна той, като се надяваше, че ръмженето и лаят на няколко крачки от тях ще скрият страха в гласа му.

Фабриций пристъпи към него.

— Готов ли си?

Квинт трепна вътрешно. Баща му беше забелязал безпокойството му и бе готов да се намеси. Бърз поглед към Агесандър и робите му беше достатъчен да види, че те също разбират двойното значение на въпроса. На лицето на сицилианеца за миг се изписа безпокойство, а галите се спогледаха лукаво. „Проклети да сте всичките!“, помисли си Квинт. Стомахът му се бунтуваше. Тези хора нима никога не бяха изпитвали страх?

— Разбира се — високо отвърна той.

Фабриций го погледна окуражително и каза:

— Добре.

Квинт не беше сигурен, че разтревоженият му баща ще си остане на мястото. В момента обаче залогът беше по-голям от живота му. Убиването на мечката нямаше да означава нищо, ако сицилианецът и робите си помислеха, че е страхливец, който разчита на подкрепата на Фабриций.

— Не се намесвайте — извика той. — Тази битка е моя. Трябва да го направя сам, какъвто и да е изходът.

Погледна към баща си, който не отговори веднага.

— Закълни се!

— Заклевам се — неохотно рече Фабриций и отстъпи крачка назад.

Квинт със задоволство видя как първите признаци на уважение се връщат по лицата на останалите.

Едно куче изквича, когато мечката го закачи с лапата си, отлетя високо във въздуха от силния удар и падна със зловещо тупване в краката на Квинт. Той изправи рамене и се приготви. Три кучета не бяха достатъчно да удържат звяра. Ако не действаше веднага, мечокът можеше да избяга.

— Извикайте ги — нареди той.

Галите се подчиниха и изсвириха рязко. Разярените кучета не се подчиниха и татуираният се завтече напред и без да обръща внимание на мечока, използва ремъка си като камшик и ги подгони назад. Намесата му подейства на две от кучетата, но най-едрото, чиято уста бе червена от кръвта на мечока, не искаше да отстъпи. Галът изруга и се обърна в опит да го изрита. Пропусна и кучето се втурна покрай него, за да продължи битката.

Ужасеният Квинт гледаше как кучето скача и забива зъби отстрани в муцуната на мечока. Като ревеше от болка, звярът го вдигна във въздуха. Това освободи предните му лапи и мечокът тутакси заудря с ноктите си тялото на кучето. Вместо да се пусне, то стисна челюсти още повече. Беше отгледано да издържа на болка и да държи до последно. Квинт беше чувал, че понякога се налагало да проснат такива кучета в безсъзнание, за да разтворят челюстите им. Тази упорита смелост обаче нямаше да е достатъчна — кучето се нуждаеше от помощта на другите, които вече бяха усмирени. Или от помощта на Квинт. Галът обаче му беше препречил пътя и крещеше от гняв и тревога. Замахна с безполезния ремък към главата на мечока — един, два, три пъти. Ударите не причиняваха нищо на звяра, но робът се надяваше, че ще го разсеят достатъчно, за да не убие любимото му куче. Или поне такава беше идеята.

Планът на гала се провали. С няколко мощни удара мечокът разкъса корема на кучето и го изкорми. Във въздуха полетяха хлъзгави розови черва, които тутакси бяха накълцани като тлъсти наденици. Усетил, че хватката на кучето отслабва, мечокът удвои усилията си. На Квинт му се догади отново, когато видя лилави парчета от черен дроб да падат на земята. Накрая един нокът закачи голям кръвоносен съд и го разкъса. От разпрания корем на кучето пръсна струя тъмночервена кръв и челюстите му се разтвориха.

В следващия миг то падна мъртво на земята.

— Назад! — изкрещя Квинт, но галът не му обърна внимание.

Вместо това обезумелият роб се хвърли в нова атака. Загубата на четириногия му приятел го беше докарала до бойна ярост, за която Квинт често бе чувал, но никога не беше виждал. Римляните и галите бяха стари врагове и неведнъж се бяха сражавали едни срещу други. Преди повече от сто и седемдесет години самият Рим бил разграбен от свирепите племена. Само преди шест години повече от седемдесет хиляди гали отново бяха нахлули в северната част на Италия. Бяха разгромени, но все още се носеше мълвата за безумните воини, които се сражавали чисто голи и се хвърляли срещу настъпващите легионери, без изобщо да се замислят за собствената си безопасност.

Този човек обаче не беше враг. Може и да беше роб, но животът му си струваше да бъде спасен. Квинт се хвърли напред и мушна с копието. За негов ужас мечокът се дръпна в последния момент и острието се заби дълбоко отстрани, а не право в гърдите, както възнамеряваше. Ударът не беше смъртоносен, нито пък достатъчен да попречи на звяра да посегне и да сграбчи гала за врата. От устните на мъжа се откъсна къс задавен вик и мечокът го разтърси така, както прави куче с уловен плъх.

Без да знае какво да прави, Квинт заби копието още по-дълбоко. Единствената реакция беше раздразнено ръмжене. В бързината си беше пронизал звяра в корема. Раната беше потенциално смъртоносна, но не и такава, че да го спре бързо. След като се увери, че галът е мъртъв, мечокът запрати тялото му настрани. Естествено, след това погледът му падна върху Квинт, който се паникьоса. Макар че копието му беше забито дълбоко, в очите на звяра нямаше страх, а само изгарящ гняв. Мечките по принцип избягваха конфликт с хората, но когато бъдеха раздразнени, ставаха изключително агресивни. А този мечок беше раздразнен. Той щракна с челюсти към дръжката на копието и във въздуха се разлетяха трески.

Нямаше полза. Квинт пое дълбоко дъх и издърпа копието. Мечокът изрева от болка, разкривайки наистина страховити зъби, дълги колкото пръстите на Квинт. Червената зейнала паст беше достатъчно голяма да побере цялата му глава и челюстите спокойно можеха да премажат черепа му. Квинт искаше да отстъпи, но мускулите му се бяха парализирали от ужас.

Мечокът пристъпи към него. Стиснал копието с две ръце, Квинт го насочи към гърдите му. „Настъпи — каза си. — Атакувай“. Преди да успее да помръдне, звярът отби копието, сякаш беше досадна клонка. След като между двамата не остана нищо, те се загледаха за един шеметен момент. Времето сякаш забави хода си, когато Квинт видя как мускулите на мечока се свиват за скок. Едва не се напика от страх. Хадес беше само на една ръка разстояние и той не можеше да направи нищо, за да го избегне.

Поради неясна причина обаче мечокът не скочи веднага и Квинт успя отново да насочи копието напред.

Облекчението му не трая дълго.

Докато се хвърляше в атака, Квинт се подхлъзна на някакви вътрешности. И двата му крака отлетяха под него и той тупна по гръб. Целият въздух излезе от дробовете му. Квинт смътно усети как краят на копието се забива в земята и отлита от ръката му. Трескаво вдигна глава. За свой ужас видя мечока на по-малко от пет стъпки, почти до сандалите му. Звярът изрева отново и този път Квинт усети зловонния му дъх. Примигна с ясното съзнание, че го чака сигурна смърт.

Беше се провалил.

III.

Пленяване

Средиземно море

Минаха безпаметни часове сред свиреп дъжд и безумно вълнение. Падна мрак, който само засили многократно ужаса на двамата приятели. Малката лодка се люшкаше по вълните, напълно безпомощна пред безмерната мощ на морето. И на двамата им прилошаваше често и повръщаха смес от храна и вино върху себе си и по дъното. Накрая повръщаха само стомашен сок. Блясъкът на светкавиците час по час осветяваше жалката сцена. Ханон не беше сигурен кое е по-лошо — да не може да види вдигнатата пред лицето си ръка или да гледа изпитите ужасени черти на Суниатон и оплесканите в повръщано дрехи.

Отпуснат на пейката срещу него, приятелят му ту изпадаше в истерични пристъпи на плач, ту се молеше на всеки бог, за когото можеше да се сети. По някакъв начин състоянието на Суниатон помагаше на Ханон да контролира собствения си ужас. Дори успя да намери известна утеха в ситуацията, в която се бяха озовали. Ако Мелкарт искаше смъртта им, вече щяха да са се удавили. Бурята не беше достигнала силата, до която можеше да стигне през зимата, нито пък лодката им се беше преобърнала. Нямаше и течове в корпуса ѝ — беше направена от яки кипарисови дъски, процепите между които бяха запълнени с плътни ленени фибри и восък. Не бяха изгубили греблата, което означаваше, че могат да стигнат с гребане до сушата, ако им се удаде такава възможност. Нещо повече, навсякъде по брега имаше картагенски търговски центрове. Там можеха да потърсят помощ и да обещаят богата награда на онзи, който ги откара вкъщи.

Ханон се ощипа, за да се отърси от фантазиите си. „Не се уповавай на напразни надежди“, помисли си горчиво. Бурята не показваше признаци на утихване. Всяка следваща вълна можеше преспокойно да ги преобърне. Мелкарт още не ги беше удавил, но божествата по природа си бяха капризни и богът на морето не беше изключение. Достатъчно беше малко по-силно люшване и лодката им щеше да се обърне с дъното нагоре. Ханон се помъчи да сдържи сълзите си. Какви шансове имаха? Дори да оцелееха до изгрев-слънце и семействата им да откриеха, че са изчезнали, вероятността да ги намерят в открито море беше почти никаква. Без храна и вода щяха да умират мъчително, в продължение на дни. Това страшно осъзнаване накара Ханон да затвори очи и да се замоли да ги застигне бърза смърт.

Въпреки силния дъжд, който го беше измокрил до кости, Малх се беше върнал от събранието на Съвета на старейшините в отлично настроение. Сега стоеше с чаша вино под портика, който минаваше покрай централния двор на къщата, и гледаше как дъждовните капки се разбиват в бялата мраморна мозайка на няколко крачки от него.

Страстната му реч беше минала точно както искаше, което го изпълваше с огромно облекчение. Откакто пратеникът на Ханибал преди седмица го беше натоварил с тежката задача да обяви пред старейшините и суфетите, че военачалникът възнамерява да атакува Сагунт, Малх беше разкъсван от тревоги. Ами ако съветът не подкрепеше Барка? Залогът беше по-висок от всеки друг път.

Репресиите срещу съюзническите племена бяха повод за Ханибал да атакува Сагунт, но всички знаеха, че намерението му е да провокира реакцията на Рим. И в същото време, благодарение на отлично избрания момент, тази реакция нямаше да е военна. Сериозните размирици в Илирик означаваха, че и двамата консули на Републиката вече са заети и войските им са въвлечени в конфликта на изток. През следващия военен сезон Рим можеше да отправя само празни заплахи. След това обаче разправата щеше да е неминуема. Ханибал не се безпокоеше от това. Той бе убеден, че е настъпило времето за нова война срещу стария враг и Малх напълно споделяше мнението му.

Въпреки това убеждаването на онези, които управляваха Картаген, си оставаше много трудна задача.

Жалко, помисли си Малх, че Ханон не беше в залата, за да чуе най-добрата му реч досега. Накрая целият съвет беше скочил на крака и приветстваше идеята за подновяване на конфликта с Рим. А в същото време Ханон най-вероятно ловеше риба. Новината за огромния пасаж риба тон край брега беше плъзнала из целия град. Сега Ханон сигурно прахосваше парите от улова за вино и курви. Малх въздъхна. Момент по-късно, след като чу гласовете на Сафон и Бостар от коридора, който водеше към улицата, настроението му се подобри. Поне другите му двама синове бяха тук. Сега те се появиха, като изтръскваха мокрите си наметала от дъждовните капки.

— Чудесна реч, татко — сърдечно каза Сафон.

— Наистина беше отлична — съгласи се Бостар. — Въртеше ги на пръста си. Нямаше как да реагират другояче.

Малх направи скромен жест, но вътрешно се разтапяше от удоволствие.

— Най-сетне Картаген е готов за войната, за която се готвихме толкова много години. — Той отиде при масата, на която имаше червена стомна и няколко чаши. — Да вдигнем наздравица за Ханибал Барка.

— Жалко, че Ханон не чу речта ти — каза Сафон и хвърли заплашителен поглед на Бостар. Баща им, който беше зает да налива виното, не го видя.

— Така е — отвърна Малх, докато им подаваше пълните чаши. — Подобни събития не се случват често. До края на живота си момчето ще съжалява, че е изкръшкало, докато се е ковала история. — Отпи глътка вино. — Вие видяхте ли го?

Последва кратко неловко мълчание.

Малх ги изгледа един по един.

— Е?

— Видяхме го сутринта — призна Сафон. — На път към агората. Беше със Суниатон.

Малх изруга.

— Трябва да е било точно след като офейка от къщи. Малкият нахалник се направи на глух за виковете ми! И на вас ли ви се измъкнаха?

— Не точно — неловко отвърна Сафон и отново изгледа многозначително Бостар.

Малх долови напрежението между синовете си.

— Какво стана?

Бостар се прокашля извинително.

— Разговаряхме, след което ги пуснахме. — И се поправи: — Аз ги пуснах.

— Защо? — гневно извика Малх. — Нали знаеше колко важна ще е речта ми.

Бостар се изчерви.

— Съжалявам, татко. Може и да съм постъпил неправилно, но нямаше как да не си помисля, че Ханон също като нас скоро ще замине на война. И че засега е все още момче. Реших да го оставя да си поживее, докато все още може.

Малх почука с нокът по зъбите си и се обърна към Сафон.

— А ти какво каза?

— Отначало си помислих, че трябва да го принудим да дойде с нас, татко, но Бостар беше прав. И тъй като той е старшият офицер, го оставих да реши. — Бостар понечи да го прекъсне, но Сафон продължи: — Сега като си помисля, сигурно решението ми е било погрешно. Трябваше да възразя.

— Как смееш! — извика Бостар. — Изобщо не съм споменавал за рангове! Заедно взехме решението.

Устните на Сафон се свиха.

— Нима?

Малх вдигна ръце.

— Достатъчно!

Двамата братя се спогледаха гневно и млъкнаха.

Малх се замисли за момент.

— Сафон, много съм разочарован от теб, че не си възразил по-настоятелно срещу решението на брат ти да остави Ханон да прави каквото си иска. — След това изгледа Бостар. — А ти трябва да се засрамиш, че като старши офицер си забравил, че основната ни цел е да си отмъстим на Рим. В сравнение с това разни лудории като ловенето на риба нямат никакво значение! — Без да обръща внимание на промърморените им извинения, Малх вдигна чашата си. — Да забравим Ханон и непрокопсания му приятел и да пием за здравето на Ханибал Барка и за победата в предстоящата война с Рим!

Двамата братя повториха наздравицата, но не си чукнаха чашите.

Молбата на Ханон за бърза смърт не беше чута. Накрая бурята отмина и свирепите вълни утихнаха. Дойде утрото и донесе спокойно море и ясно небе. Вятърът промени посоката си и сега духаше от североизток. Надеждите на Ханон се съживиха за момент, после отново посърнаха. Бризът не беше достатъчно силен да ги върне вкъщи, а течението продължаваше да отнася малката лодка на изток. Цареше тишина — морските птици бяха прогонени от лошото време. Изтощението на Суниатон най-сетне беше надделяло и той лежеше на дъното на лодката и хъркаше.

Ханон се намръщи на иронията във всичко това. Мирната сцена едва ли можеше да противоречи повече на онова, което бяха преживели през нощта. Мокрите му дрехи съхнеха бързо под топлото слънце. Лодката се поклащаше леко, вълничките се плискаха в корпуса ѝ. Стадо делфини изскочи на повърхността недалеч, но гледката не събуди обичайната усмивка на лицето му. Сега техните грациозни форми и плавни движения остро му напомняха, че мястото му е на сушата, която не се виждаше никъде. Ако не се брояха делфините, двамата бяха абсолютно сами.

Съжаление и едно непознато досега чувство унижение — изпълниха Ханон. „Трябваше да си изпълня дълга — помисли си той. — Да отида на онова събиране с татко“. Идеята да слуша боклуци като Хост и подгласниците му сега му се струваше изключително привлекателна. Загледа се мрачно към западния хоризонт с мисълта, че никога вече няма да види дома и семейството си. Изведнъж мъката го завладя напълно. Очите му се напълниха със сълзи и той изпита благодарност, че Суниатон е заспал. Приятелството им беше искрено, но той нямаше желание да го виждат как плаче като малко дете. В същото време не презираше Суни за реакцията му по време на бурята. Само мисълта, че спокойствието му може да помогне на приятеля му, беше единственото, което го беше спряло да реагира по същия начин.

След малко Суниатон се събуди. Ханон, който все още се чувстваше на ръба, беше изненадан и раздразнен, когато видя, че духът му донякъде се е приповдигнал.

— Гладен съм — заяви Суниатон и се огледа.

— Няма нищо за ядене. И за пиене — кисело отвърна Ханон. — Свиквай.

Лошото му настроение беше очевидно и Суниатон прояви достатъчно мъдрост да не отговори. Вместо това се зае да изгребе водата от дъното на лодката. След като приключи, вдигна греблата и ги пъхна в халките. Примижа към хоризонта, после към слънцето и започна да гребе на юг. След малко започна да си подсвирква песничка, станала популярна напоследък в Картаген.

Ханон се намръщи. Мелодията му напомняше за добрите времена, когато обикаляха долнопробните кръчми край двете пристанища на града. За приятните часове, които беше прекарал с пухкави египетски курви в стаята над пивницата. Онази, която се наричаше Изида, беше любимката му. Представи си гримираните ѝ очи, начервените устни, които оформяха окуражителни думи, и усети туптене в слабините си. Беше непоносимо.

— Млъкни — озъби се той.

Суниатон се нацупи, но се подчини.

Ханон вече търсеше разправия.

— Какво правиш? — остро попита той и посочи греблата.

— Греба — също толкова остро му отвърна Суниатон. — Не виждаш ли?

— Какъв е смисълът? — извика Ханон. — Може да сме и на петдесет мили от брега.

— Или на пет.

Ханон примигна и предпочете да пренебрегне смисления отговор на приятеля си. Толкова беше ядосан, че почти не можеше да мисли.

— Защо на юг? Защо не на север или на изток?

Суниатон го изгледа изпепеляващо.

— Нумидия е най-близко, ако случайно не знаеш.

Ханон се изчерви и млъкна. Разбира се, че знаеше, че до южния бряг на Средиземно море е по-близо, отколкото до Сицилия или Италия. При тези обстоятелства планът на Суниатон беше добър. Въпреки това не искаше да отстъпва, така че седна и се загледа намусено в далечния хоризонт.

Суниатон упорито продължи да гребе на юг.

Мина време и слънцето се изкачи високо в небето.

Накрая Ханон се предаде и каза:

— Дай на мен.

— Че защо? — остро отвърна Суниатон.

— Гребеш от цяла вечност — каза Ханон. — Редно е да те сменя.

— Какъв е смисълът? — гневно повтори Суниатон думите на приятеля си.

Ханон преглътна гордостта си и каза:

— Виж, съжалявам, ясно? Гребането на юг е добра идея като всяка друга.

Суниатон кимна неохотно.

— Става.

Смениха се и Ханон пое греблата. Атмосферата се разведри и доброто настроение на Суниатон се върна.

— Поне сме все още живи и заедно — каза той. — Представяш ли си, ако някой от нас се беше удавил? Нямаше да има кого да обиждам!

Ханон се намръщи, но кимна в знак на съгласие. Вдигна поглед към ослепителния слънчев диск. Наближаваше пладне. Вече беше много горещо и езикът му залепваше за пресъхналото му небце. „Какво ли не бих дал за глътка вода“, с копнеж си помисли той. Унинието му достигна нови дълбини и след малко той отпусна греблата, неспособен да намери нужните сили да продължи.

— Мой ред е — предано каза Суниатон.

Ханон видя в очите на приятеля си примирението, което чувстваше самият той.

— Да си починем малко. Изглежда, че времето ще остане спокойно. Какво значение има къде ще стигнем сушата?

— Така е. — Въпреки лъжата Суниатон успя да се усмихне. Не изрече онова, което си мислеха и двамата — ако станеше някакво чудо и успееха да стигнат до нумидийския бряг, дали щяха да намерят вода, преди да умрат от жажда?

По някое време отново се смениха на греблата, като се посветиха на задачата с енергия, породена от отчаянието. Усилията им не даваха видим резултат — навсякъде около тях хоризонтът си оставаше пуст. Бяха съвсем сами. Изгубени. Изоставени от боговете. Накрая, изтощени от жажда и от жегата, приятелите се предадоха и легнаха на дъното на лодката да починат. Сънят ги застигна бързо.

* * *

Ханон сънува, че е от едната страна на врата, а баща му от другата, блъска с юмрук по дъските и настоява веднага да му отвори. Ханон отчаяно искаше да се подчини, но не можеше да намери нито дръжка, нито ключалка. Ударите на Малх ставаха все по-силни, докато накрая Ханон осъзна, че сънува. Събуди се с туптящо главоболие и отвори очи. Над себе си видя безкрайно синьо небе. Суниатон продължаваше да спи до него. За изумление на Ханон думкането в главата му се смени с познат ритъм — на пеещи мъже. Имаше и друг глас, който крещеше неразбираеми заповеди. Моряк, който дава тон на гребците, невярващо си помисли Ханон. Кораб!

Забравил за всякаква умора, той се надигна и седна. Завъртя глава и затърси източника на звука. Накрая го забеляза — ниска хищна форма на не повече от триста крачки от тях, с мъже по палубите. Корабът имаше една-единствена мачта с правоъгълно платно, поддържано от сложен такелаж, и два реда гребла. Боядисаната в червено кърма беше извита като опашката на скорпион. Наред с ликуването Ханон усети първите тръпки на безпокойство. Корабът не приличаше на търговски; определено не беше и рибарска гемия. Не беше обаче и достатъчно голям, за да е картагенски или дори римски боен кораб. Напоследък Картаген имаше съвсем малко биреми и триреми и разчиташе предимно на по-големите и мощни квинквереми и до по-малка степен на квадриреми. Рим разполагаше с по-малки кораби, но Ханон не виждаше римски знамена. И в същото време корабът определено приличаше на военен.

Той побутна Суниатон.

— Събуди се!

Приятелят му изстена.

— Какво има?

— Кораб.

Суниатон моментално седна.

— Къде?

Ханон посочи. Биремата поддържаше курс на север, който щеше да я доведе на стотина крачки от малката им лодка. Явно бързаше, щом използваше платното и греблата едновременно, и като че ли още никой на борда не ги беше забелязал. Стомахът на Ханон се сви. Ако не направеха нещо, корабът можеше да ги подмине.

Скочи на крака.

— Хей! Насам! — закрещя на картагенски. Суниатон започна да му приглася и да размахва ръце като обладан от демони. Ханон повтори вика си на гръцки. В продължение на няколко спиращи дъха момента не се случи нищо. Накрая една глава се обърна. Морето беше почти като огледало и бе невъзможно да не ги видят. Разнесоха се гърлени викове и ритмичното припяване внезапно спря. Греблата на левия борд, който беше обърнат към тях, забавиха и спряха, убивайки моментално скоростта на биремата. Последваха нови команди и платното беше спуснато. Греблата заработиха назад, обръщайки кораба към тях. След малко двамата видяха основата на бронзовия таран, прикрепен към носа. Беше оформен като глава на някакво създание, от която се различаваше само горната част и очите. Сега, обърнат право към тях, корабът изглеждаше наистина застрашително.

Двамата приятели се спогледаха, внезапно обхванати от неувереност.

— Какви са тези? — прошепна Суниатон.

Ханон поклати глава.

— Не знам.

— Може би трябваше да си мълчим — каза Суниатон и замърмори някаква молитва.

Увереността на Ханон отслабна, но вече беше прекалено късно.

Морякът, който задаваше темпото, започна по-бавен ритъм. Греблата от двете страни се вдигнаха едновременно и описаха грациозна дъга във въздуха, преди да се спуснат във водата със силен плясък. Подтиквани от виковете на надзирателя си, гребците пееха в ритъм и наблягаха на греблата.

След малко биремата се озова до тях. Бакът ѝ беше червен като кърмата, а около всеки отвор за гребло имаше сложен син орнамент. Цветовете бяха все още ярки и свежи, което показваше, че боята е била положена наскоро. Сърцето на Ханон се сви, когато видя ухилените лица — смес от най-различни народности, от гърци и либийци до иберийци, — наредени по парапета и бака. Повечето мъже носеха само препаски около бедрата, но пък всички бяха въоръжени до зъби. На палубата имаше и катапулти. Той и Суниатон имаха само ножовете си.

— Шибани пирати — промърмори Суниатон. — Свършено е с нас. Или ще ни продадат в робство, ако сме късметлии.

— Да не би да предпочиташ да умреш от жажда? Или от слънчев удар? — рязко отвърна Ханон, бесен на себе си, че не се е досетил що за кораб е това. Заради това че не си беше мълчал.

— Може би — озъби му се в отговор Суниатон. — Само дето така и няма да разбера.

Един слаб мъж на носа им извика. Беше с черна коса и по-светла кожа от останалите и приличаше на египтянин. Въпреки това се обърна към тях на гръцки, който беше основният език в морето.

— Добра среща. Накъде сте се запътили?

Другарите му се разсмяха.

Ханон реши да бъде дързък.

— Към Картаген — каза той високо. — Но както виждате, нямаме платно. Можете ли да ни откарате?

— Какво правите толкова навътре в морето в тази малка лодка? — попита египтянинът.

Екипажът отново зашумя развеселено.

— Отнесе ни буря — отвърна Ханон. — Боговете обаче бяха благосклонни към нас и оцеляхме.

— Наистина сте късметлии — съгласи се египтянинът. — Аз обаче не ви давам особени шансове, ако останете там долу. Доколкото мога да преценя, най-близката суша е на поне шейсет мили.

Суниатон посочи на юг.

— Нумидия ли?

Египтянинът отметна глава и се разсмя. Смехът му беше неприятен, подигравателен.

— Никакво чувство за ориентация ли нямаш, глупако? Говоря за Сицилия!

Ханон и Суниатон се спогледаха изумени. Бурята ги беше отнесла много по-навътре в морето, отколкото бяха предполагали. И бяха гребали навътре в Средиземно море.

— Значи имаме още една причина да ви благодарим — дръзко рече Ханон. — Както ще направят и бащите ни, след като ни върнете живи и здрави в Картаген.

Устните на египтянина се разтеглиха в усмивка, разкриваща остри зъби.

— Качвайте се. По-удобно ще е да поговорим на сянка — каза той и посочи навеса на бака.

Приятелите се спогледаха. Показаното гостоприемство изобщо не съответстваше на онова, което виждаха. Всички на борда имаха вид на хора, които биха им прерязали гърлата, без да им мигне окото.

— Благодаря — с широка усмивка каза Ханон и загреба към кърмата на биремата. Там откриха лодка колкото тяхната, привързана към желязна халка. Въже с възли вече беше спуснато от палубата до водата. Двама ухилени моряци чакаха да ги изтеглят.

— Уповавай се на Мелкарт — тихо каза Ханон, докато връзваше лодката.

— Не се удавихме, което означава, че той е намислил нещо за нас — отвърна Суниатон, който отчаяно се нуждаеше от нещо, в което да вярва. Страхът му си личеше.

Като се мъчеше да не изгуби самообладание, Ханон огледа дъските пред себе си. Толкова отблизо се виждаше черният катран, който покриваше корпуса под ватерлинията. Като си каза, че Суниатон е прав, Ханон се хвана за въжето. Как иначе бяха оцелели в бурята? Трябваше да е било по волята на Мелкарт. Изкачи се с помощта на моряците, като опираше крака в топлото дърво.

— Добре дошъл — каза египтянинът, когато Ханон се озова на палубата, и вдигна ръка с разтворена длан по картагенски маниер.

Приятно изненадан, Ханон повтори жеста.

Суниатон също се качи на палубата и египтянинът го поздрави по същия начин. Подадоха им мехове и двамата пиха жадно, за да утолят свирепата си жажда. Ханон започна да се пита дали инстинктът му не го е подвел.

— Значи сте от Картаген? — Въпросът прозвуча достатъчно невинно.

— Да — отвърна Ханон.

— Плавате ли дотам? — попита Суниатон.

— Не много често — отвърна египтянинът.

Хората му се захилиха и Ханон забеляза, че мнозина от тях поглеждат алчно към златните амулети на вратовете им.

— Можете ли да ни откарате дотам? — дръзко попита той. — Семействата ни са богати и ще ви наградят добре, задето сте ни спасили.

Египтянинът потърка брадичката си.

— Наистина ли?

— Разбира се — потвърди Суниатон.

Последва дълго мълчание и безпокойството на Ханон се засили.

Накрая египтянинът заговори.

— Какво мислите, момчета? — попита той, обръщайки се към събралите се мъже. — Да отидем ли в Картаген и да приберем богатата награда за усилията ни?

— Как ли пък не — изръмжа един. — Просто ги убий и да приключваме.

— Награда ли? По-скоро ще разпънат всички ни на кръст — извика друг.

Суниатон ахна, а на Ханон му прималя. Разпъването на кръст беше наказание, запазено за най-лошите престъпници. Иначе казано, за пирати и разбойници.

С подигравателна усмивка египтянинът вдигна ръка и хората му млъкнаха.

— За съжаление такива като нас не са добре дошли в Картаген — каза той.

— Не е нужно да ни откарвате в самия Картаген — небрежно отвърна Ханон. До него Суниатон закима нервно. — Всеки град на нумидийския бряг ще свърши работа.

Думите му бяха посрещнати с груб смях и Ханон вече се мъчеше да не се отчае напълно. Погледна Суниатон, но не намери опора в него.

— Да предположим, че се съгласим да го направим — каза ухиленият египтянин. — Но как ще си получим наградата?

— Ще се срещнем с парите на място по ваш избор — отвърна Ханон и се изчерви. Пиратският капитан явно му се подиграваше.

— И предполагам, че се кълнеш в живота на майка си, че ще го направиш? — подигра му се египтянинът. — Стига да имаш майка.

Ханон преглътна гнева си.

— Имах и ще го направя.

Най-неочаквано египтянинът замахна и го фрасна право в слънчевия сплит. Ударът изкара въздуха на Ханон и той се преви, ослепен от болка.

— Стига глупости — рязко рече египтянинът. — Вземете им оръжията. Вържете ги.

— Не! — изпъшка Ханон. Опита да се изправи, но силни ръце сграбчиха неговите и ги притиснаха към тялото му. Някой взе ножа му и в следващия момент златният амулет около врата му беше откъснат. Обезоръжен и без талисмана, който носеше от съвсем малък, Ханон се почувства като гол. До него същото се случваше със Суниатон, който изкрещя, когато откъснаха обиците му. Алчни ръце задърпаха вещите им, докато пиратите се бореха за плячката. Ханон изгледа кръвнишки египтянина.

— Какво ще правите с нас?

— И двамата сте млади и силни. Ще ни донесете добри пари на пазара за роби.

— Моля ви… — започна Суниатон, но пиратският капитан вече им беше обърнал гръб.

Ханон се изхрачи и го заплю, с което си спечели силен удар по главата. След това вързаха ръцете им отзад и ги тикнаха безцеремонно под палубата в тясното пространство, където се намираха робите, седящи на два реда пейки. Наведени над греблата, където едва можеха да се изправят, те бяха наредени по двайсет и пет на ред, по петдесет от всяка страна на биремата. В подножието на стълбата на централната пътека стоеше робът, чието припяване беше събудило Ханон. При кърмата имаше тясна желязна клетка, в която бяха натъпкани десетина пленници. Ханон и Суниатон се спогледаха. Не бяха сами.

Навън беше горещо, а тук, сред повече от сто потящи се мъже, сякаш се намираха в пещ. Безброй безизразни очи се обърнаха към новодошлите, но никой не каза нито дума. Причината скоро стана очевидна. Боси крака зашляпаха по дъските. Появи се дребен мъж с тяло като бъчва. Приятелите се извисяваха цяла глава над него, но мускулите на късо подстригания пират бяха огромни и напомниха на Ханон за гръцките борци, които беше виждал. Единственото му облекло беше кожена поличка, но от него лъхаше на власт и впечатлението се засилваше от камшика с възли в дясната му ръка. Покритото му с белези лице беше като изсечено от гранит, а устните му приличаха на цепка в камъка.

Все още с изкаран от удара въздух, Ханон срещна студения пресметлив поглед на надзирателя.

— Прясно месо, а? — Гласът му беше носов и дразнещ.

— Още двама за робския пазар, Варсако — отвърна един от мъжете, държащи Ханон.

— Смятайте се за късметлии. Повечето пленници се озовават на пейките, но в момента имаме пълен състав. — Варсако посочи дългокосите нещастници около тях. — Затова ще получите специално настаняване. — Посочи с палец назад към клетката и се разсмя.

Тръпка на ужас мина през Ханон. Участта им нямаше да е по-добра от тази на гребците. Щяха да бъдат оставени изцяло на милостта на онзи, който ги купеше.

Очите на Суниатон бяха като две езера от ужас.

— Можем да се озовем къде ли не — прошепна той.

Прав беше. Отслабеният флот на Картаген вече не можеше да държи Западното Средиземноморие чисто от пирати, а засега римляните не си правеха труда да налагат ред в открито море. Биремата можеше да плава където ѝ скимне. Имаше немалко пристанища, в които проверката беше съвсем хлабава, ако изобщо я имаше. Спокойно можеха да се озоват в Сицилия, Нумидия или Иберия. Както и в Италия. Всеки що-годе приличен град си имаше пазар на роби. Ханон имаше чувството, че потъва в океан от отчаяние.

— Варсако! — разнесе се гласът на египтянина отгоре.

— Капитане? — тутакси отвърна надзирателят.

— Продължи с предишния курс и скорост.

— Слушам.

Ханон и Суниатон бяха забравени, докато Варсако крещеше заповеди на гребците от десния борд. Робите напрегнаха мишци и загребаха назад, докато надзирателят не им даде знак да спрат. Човекът на пътеката веднага започна да припява, налагайки постоянен ритъм.

След като приключи със задълженията си, Варсако се върна. Гледаше хищно, различно отпреди малко.

— Хубаво момче си — каза той и прокара късите си дебели пръсти по ръката на Ханон. После бръкна под туниката му и го ощипа по зърното. Ханон потръпна и опита да се дръпне, но го държаха от двете страни и нямаше къде да избяга. — Аз обаче предпочитам такива с малко повече месо по кокалите — продължи Варсако, обърна се към Суниатон и грубо стисна задника му. Суниатон се извърна, но държащите го пирати го хванаха по-здраво. — Я виж, пострадал си. — Варсако докосна все още кървящото ухо на Суниатон и за ужас на Ханон облиза кръвта от пръста си.

Суниатон изплака от страх.

— Остави го на мира, курвенски сине — изрева Ханон, като се мъчеше да се отскубне от държащите го мъже.

— Или какво? — подигравателно му отвърна Варсако. Изведнъж гласът му стана суров. — Аз съм господарят под палубата. И правя каквото си искам. Отведете го там!

Сълзи на ярост се стичаха по бузите на Ханон, докато гледаше как завличат приятеля му до голям дървен блок при носа. Повърхността му, горе-долу с ширината на човешко тяло, беше покрита с тъмни петна, а в ъглите му на нивото на пода имаше тежки железни букаи. Пиратите развързаха Суниатон и го проснаха по корем върху блока. Той риташе и се гърчеше, но не можеше да се отскубне. Миг по-късно оковите щракнаха около китките и глезените му.

Варсако застана зад него и когато осъзна какво предстои, Суниатон запищя. Виковете му се усилиха, когато надзирателят взе подадения му нож и сряза бричовете му от кръста до чатала. Направи същото и с препаската му, като се изсмя, когато върхът на ножа убоде плътта и накара младежа да изстене от болка. Накрая надзирателят захвърли срязания плат и лицето му се изкриви от похот.

— Чудесно!

— Не! — изкрещя Суниатон.

Това беше повече, отколкото Ханон можеше да понесе. Събрал всичките си останали сили, той започна да се върти и дърпа като див кон. Увлечени от спектакъла, двамата държащи го мъже бяха хванати неподготвени и го изпуснаха. Той се втурна към Варсако. Широкият гръб на надзирателя беше обърнат към него и той беше зает да разкопчава колана на кожената си пола. Тя падна на пода и той въздъхна доволно и се наведе, за да удовлетвори долната си похот.

Задъхан от ярост, Ханон направи единственото, за което можеше да се сети. Вдигна десния си крак и го заби между бедрата на Варсако. Чу се мляскащ звук, когато носът на сандала му срещна меката плът на висящите топки. С пронизителен писък Варсако рухна на пода. Ханон изръмжа от удоволствие.

— Хареса ли ти? — изрева той и с всички сили заби подкованата подметка на сандала си отстрани на главата му. Успя да го изрита още няколко пъти, преди мъжете, които го бяха държали, да стигнат до него. Ханон видя как единият вдига меча си. Обърна се тромаво, защото ръцете му бяха още вързани, но не успя да избегне удара. Пред очите му блеснаха звезди, когато дръжката се стовари върху тила му. Коленете му се подгънаха и той политна напред и падна върху Варсако, който лежеше почти в безсъзнание. Последва порой удари и всичко потъна в мрак.

* * *

— Събуди се!

Ханон усети как някой го побутва по гърба. Бавно дойде на себе си. Лежеше на една страна, все още вързан като кокошка, която ще сложат в тенджерата. Цялото тяло го болеше. Главата, коремът и слабините му очевидно бяха получили специално отношение. Дишането беше същинска агония и Ханон заподозря, че има две-три пукнати ребра. Усещаше вкуса на кръв в устата си и внимателно провери с език дали всичките му зъби са си на мястото. Бяха, за щастие, макар че два се клатеха, а горната му устна беше сцепена и подута.

Отново го смушкаха.

— Ханон! Аз съм, Суниатон.

Най-сетне погледът му се фокусира върху приятеля му, който лежеше само на стъпка-две от него. За негова изненада двамата се намираха на предната палуба под навеса. Сами, доколкото можеше да определи.

— Беше в безсъзнание часове — загрижено каза Суниатон.

Ханон осъзна, че е доста по-хладно. През процепа между парапета и навеса видя, че небето е станало оранжево. Наближаваше залез-слънце.

— Ще оживея — изграчи той. Спомените му внезапно се върнаха. — Какво стана с теб? Варсако…? — Не успя да довърши въпроса.

Суниатон направи кисела физиономия.

— Добре съм — каза той и за изумление на Ханон се ухили. — Варсако не беше в състояние… нали се сещаш.

— Добре! Шибано копеле. — Ханон се намръщи. — Защо хората му не ме убиха?

— Щяха да го направят — прошепна Суниатон. — Но…

Приятелят му млъкна, когато стъпалата към главната палуба изскърцаха. Някой идваше. Миг по-късно египтянинът се изправи над Ханон.

— А, свестил си се — каза той. — Добре. Онези, които спят прекалено дълго след подобен побой, често не се събуждат.

Ханон го изгледа кръвнишки.

— Не ме гледай така — укори го египтянинът. — Ако не бях аз, щеше да си мъртъв. И най-вероятно изнасилен преди това.

Суниатон трепна, но яростта на Ханон не знаеше граници.

— И какво, благодарен ли трябва да бъда?

Египтянинът клекна до него.

— Борбен дух, а? За разлика от приятеля ти. — Кимна одобрително. — Надявам се да те продам за гладиатор. Ще е загуба да попаднеш на полето или да станеш домашен роб. Можеш ли да се изправиш?

Ханон му позволи да му помогне да седне. Пронизващата болка в гърдите го накара да се намръщи.

— Какво има?

Ханон беше объркан от загрижеността на египтянина.

— Нищо. Само няколко счупени ребра.

— Това ли е всичко?

— Мисля, че да.

Египтянинът се усмихна.

— Добре. Помислих си, че съм се намесил прекалено късно. При Варсако понякога се случва от играчка да стане плачка.

— „Играчка“ ли? — изсумтя Суниатон.

Египтянинът махна пренебрежително с ръка.

— По принцип изчуква нещастника, който хване окото му. Обикновено по няколко пъти на ден. Стига да е само това, бива. Не се отразява на пазарната цена. Но след онова, което му направи, щеше да убие и двама ви. Нямам нищо против да се забавлява, но не бих допуснал да похабява ценна стока. Затова сте тук, където спя аз. Варсако има ключ за клетката и като нищо би забил нож между ребрата ви при удобен случай.

На Ханон страшно му се искаше да сключи ръце на гърлото на капитана и да стиска, докато не изтрие самодоволната му физиономия. Жегна го, че животът им е бил спасен по чисто финансови причини. Дълбоко в себе си обаче не беше изненадан от постъпката на египтянина. Веднъж беше видял как баща му по същите причини беше заповядал на един роб да спре да бие едно муле.

— Това е най-доброто място на кораба. Има слънце, а ще хванете и прохладния ветрец. — Египтянинът се изправи. — Възползвайте се максимално. Пътуваме към Сицилия, а после продължаваме към Италия — каза той и си тръгна.

— В Иберия или Нумидия поне щяхме да имаме някакъв шанс да пратим вест до Картаген — отчаяно изпъшка Суниатон.

Ханон кимна горчиво. Вместо това щяха да бъдат продадени на най-големите врагове на народа им — като гладиатори.

— Не може Мелкарт да е единственият виновник за тази участ. Има нещо повече. — Замисли се защо ли им е било писано да ги сполети такава ужасна съдба. Изведнъж споменът за това как беше избягал от къщи се върна с пълна сила. Ханон изруга. — Ама че съм глупак!

Суниатон го погледна объркано.

— Какво има?

— Не помолих Танит за благословия, докато прекрачвах прага.

Суниатон пребледня. Макар да беше представяна като непорочна майка, Танит бе най-важното картагенско божество. Тя бе също и богиня на войната. Разгневяването ѝ можеше да доведе до наказание.

— Не е престъпление да забравиш — каза той и бързо добави: — Но все пак трябва да я помолиш за прошка.

Плувнал в студена пот, Ханон послуша съвета на приятеля си.

„Велика майко — замоли се той. — Прости ми. Моля те, не ни забравяй“.

На следващата сутрин Ханон още не се беше прибрал. Само по себе си това не беше нещо необичайно. Минаха обаче часове, а от него още нямаше никаква вест. По обед Бостар започна да се тревожи и час по час поглеждаше навън за малкия си брат. В ранния следобед вече не можеше да се сдържа.

— Къде е Ханон?

— Сигурно се въргаля някъде, измъчван от махмурлук — изръмжа Сафон.

Бостар сви устни.

— Никога досега не е закъснявал толкова.

— Може да е чул за речта на татко и да се е напил още повече. — Сафон погледна баща им за одобрение. За своя изненада не получи такова.

Лицето на Малх също беше загрижено.

— Прав си, Бостар. Ханон винаги се връща навреме за уроците си. Бях забравил, но днес следобед по негова молба щяхме да говорим отново за битката при Екномус.

Сафон се намръщи.

— Значи не би го пропуснал.

— Именно.

Изведнъж ситуацията се оказа много по-различна.

Насред смущението им се разнесе познат глас.

— Малх? Тук ли си?

Тримата се обърнаха към якия брадат мъж, който пристъпи в двора. Дългата му кремава роба се спускаше почти до земята, а главата му беше покрита с кърпа.

Малх се поклони и забърза към него.

— Бодесмун. За мен е чест да дойдеш в дома ми.

Зад него Сафон и Бостар също се поклониха. Ешмун не беше най-любимият на семейството, но си оставаше важно божество. Храмът му на върха на Бирса беше най-големият в Картаген, а Бодесмун бе един от старшите му жреци.

— Да ти предложа нещо за освежаване? — попита Малх. — Вино или сок от нар? Хляб и мед?

Бодесмун махна с пухкавата си ръка. На кръглото му лице беше изписана тревога.

— Благодаря, не.

Малх не повтори предложението си. И без това не харесваше жреца.

— С какво мога да ти помогна?

— Суниатон.

Реакцията на Малх беше мигновена.

— Ханон ли го е подучил да направи нещо?

Бодесмун се усмихна измъчено.

— Не става дума за това. Да си виждал случайно Суни днес?

Сърцето на Малх прескочи.

— Не. Бих могъл да те попитам същото за Ханон.

Усмивката на Бодесмун изчезна.

— И той ли не се е прибрал?

— Не. Явно вчера пасажът риба тон е бил огромен. Всеки глупак с мрежа е можел да напълни лодката си и съм сигурен, че те са направили същото. Когато не се прибра, реших, че са отишли да празнуват — отвърна Малх, чието въображение вече започваше да се развихря. — Странно, че идваш точно сега. Вече започвах да се тревожа. Ханон никога досега не е пропускал урок по военна тактика.

— А Суни обедната служба в храма.

Лицето на Бостар посърна. Дори Сафон се намръщи.

Двамата по-възрастни мъже се взираха невярващо един в друг. Изведнъж се оказа, че има много общо помежду им. Бодесмун беше на път да се разплаче.

— Какво ще правим? — с треперещ глас попита той.

Малх не допусна да даде израз на паниката, която растеше в гърдите му. Все пак беше войник.

— Със сигурност има някакво просто обяснение — заяви той. — Може да се наложи да проверим всяка кръчма и бардак в Картаген, но ще ги намерим.

От обичайните властни маниери на Бодесмун не беше останало нищо. Той кимна смирено.

— Сафон! Бостар! — каза Малх.

— Да, татко — отговориха двамата в един глас, изгарящи от желание да им бъде дадена някаква задача. Бостар вече беше сериозно разтревожен. Сафон също не изглеждаше особено щастлив.

— Вземете колкото войници можете — нареди Малх. — Искам градът да бъде претърсен из основи. Обърнете особено внимание на любимите им свърталища при доковете. Знаете кои са.

Братята кимнаха.

Въпреки полаганите усилия раздразнението на Малх си пролича.

— Тръгвайте! Когато приключите, ще ме намерите тук или на агората.

— А ти какво ще правиш? — попита Бостар.

— Ще говоря с рибарите в Хома — отвърна Малх. От главата му не излизаше бурята, която се беше стоварила снощи върху града. — Искам да знам дали някой ги е видял вчера. — Обърна се към Бодесмун. — Идваш ли?

Жрецът се окопити.

— Разбира се.

Със свити сърца всички излязоха от къщата.

В Хома Малх и Бодесмун откриха десетки рибари, ловили риба във водите край града. Работата им за днес беше приключила. Завързали лодките си, те се мотаеха, бъбреха си и кърпеха мрежи. Както можеше да се очаква, появата на благородник и високопоставен жрец ги изпълни със страхопочитание. Хората като тях никога през живота си не си бяха имали работа с такива големци.

— Губим си времето. Всички тук са пълни идиоти — промърмори раздразнено Малх. Насили се да се сдържи да не избухне и да не закрещи от ярост. Губенето на самообладание нямаше да им донесе абсолютно нищо. Но пък най-добрият им шанс да научат нещо за изчезналите си синове със сигурност беше тук.

— Вероятно не всички. — Бодесмун кимна към един жилав човек, чиято сребриста коса го бележеше като по-възрастен от останалите. — Да питаме него.

Двамата се приближиха към мъжа.

— Добра среща — любезно каза Бодесмун. — Боговете да те благословят.

— Както и теб и приятеля ти — с уважение отвърна старецът.

— Дойдохме да потърсим отговори на някои въпроси — каза Малх.

Човекът кимна. Не изглеждаше изненадан.

— Личи си, че не сте дошли да си купите риба.

— Вчера излиза ли в морето?

Мъжът се усмихна.

— При толкова много риба тон? Разбира се, че излязох. Жалко, че времето се развали рано, иначе щеше да е най-добрият ми улов за последните пет години.

— Случайно да си видял малка лодка? — попита Малх. — С две момчета на нея. Младежи, добре облечени.

Настоятелният му тон и тревогата на Бодесмун би трябвало да са очевидни за всеки, който не е съвсем малоумен. Въпреки това човекът не отговори веднага. Вместо това затвори очи.

Миговете се точеха като цели вечности за Малх. Той стисна юмруци, като се мъчеше да се сдържи да не сграбчи стареца за гърлото.

Бодесмун пръв наруши мълчанието.

— Е?

Старецът отвори очи.

— Да, видях ги. Единият височък, другият по-дребен и набит. Добре облечени, както казахте. Редовно излизат в морето. Дружелюбни момчета.

Малх и Бодесмун се спогледаха с надежда и страх.

— Кога ги видя за последно?

Старецът ги погледна предпазливо.

— Не съм сигурен.

Малх познаваше кога го лъжат. Заля го ужас. Имаше само една причина старецът да спестява истината.

— Кажи ни — властно нареди той. — Нищо лошо няма да ти се случи. Кълна се.

Старецът го изгледа, после каза:

— Вярвам ти. — Пое дълбоко дъх и започна: — Когато вятърът изведнъж се усили, разбрах, че идва буря. Бързо прибрах мрежата и обърнах към Хома. Всички останали направиха същото. Или поне така си помислих. Когато стигнах сушата, видях, че една лодка е още при пасажа. Лодката на младежите. Отначало си помислих, че алчността ги е накарала да останат и да уловят още, но после си дадох сметка, че греша.

— Защо? — със задавен глас попита Бодесмун.

— Лодката изглеждаше празна. Запитах се, да не би да са паднали зад борда и да са се удавили. Стори ми се малко вероятно, защото морето още беше горе-долу спокойно. — Старецът се намръщи. — Реших, че са заспали. И че изобщо не са забелязали, че времето се разваля.

— За какви ни вземаш? — извика Малх. — Единият може и да е задрямал, но и двамата?

Старецът се сви от гневното му избухване, но Бодесмун го докосна успокояващо по ръката.

— Възможно е.

Малх се обърна изумен към него.

— Какво?!

— От избата ми липсва една амфора добро вино.

Малх го изгледа неразбиращо.

— И какво от това?

— Вероятно Суниатон го е отмъкнал — тъжно каза Бодесмун. — Сигурно са се напили и са заспали.

— И когато вятърът се е усилил, изобщо не са забелязали — с ужас прошепна Малх.

Очите на Бодесмун се напълниха със сълзи.

— Значи просто са били отнесени в морето? — невярващо промърмори Малх. — Ти си стар. Разбирам защо би си затраял, но онези? — Той яростно посочи с пръст по-младите рибари. — Защо никой не им се е притекъл на помощ?

— Значи са ви синове? — попита старецът.

Мъката надделя над яростта и Малх кимна.

Очите на стареца се изпълниха с неприкрита тъга.

— Изгубих единственото си дете в морето преди десет години. Син. Такава е била волята на боговете. — Последва кратка пауза. — Правилата на оцеляването са прости. Вдигне ли се буря, всяка лодка е сама за себе си. Дори тогава смъртта е много вероятна. Защо хората да рискуват собствения си живот за двама младежи, които почти не познават? Направят ли го, Мелкарт ще посрещне повече трупове в царството си.

И млъкна.

Една част от Малх искаше да види всички наоколо увиснали на кръста, но той знаеше, че подобно нещо би било безсмислено. Погледна отново стареца и остана поразен от спокойствието му. От почтителното му държане не беше останала и следа. Малх се вгледа по-внимателно в очите му и разбра защо. Какво можеха да променят заплахите? Единственият син на този човек беше мъртъв. Малх се почувства странно смирен. Самият той поне все още имаше Сафон и Бостар.

До него Бодесмун се тресеше в беззвучни ридания.

— Загубата на два живота е достатъчна — с тежка въздишка призна Малх. — Благодаря, че ни отдели от времето си. — И посегна към кесията си.

— Не ми давай пари — каза старецът. — Такава ужасна новина няма цена.

Малх измънка някаква благодарност и си тръгна. Почти не забелязваше плачещия Бодесмун, който вървеше след него. Макар да беше запазил самообладание, самият той също беше смазан от мъка. Беше очаквал да изгуби един син — а може би дори повече — в предстоящата война с Рим, но не и преди това, при това така глупаво. Нима смъртта на Аришат не беше достатъчно неочаквана трагедия в живота му? Поне беше успял да се сбогува с нея. А с Ханон не беше получил подобна възможност.

Всичко това беше ужасно жестоко и ужасно безсмислено.

Минаха няколко дни. Двамата останаха на бака и получаваха храна, колкото да останат живи — сух хляб, по малко студена просена каша и последните миризливи капки вода на дъното на стомната. Развързваха ги два пъти на ден, колкото да раздвижат схванатите си мускули и да разкършат рамене и да се протегнат. Бързо се научиха да използват тези моменти, за да се отзоват на позивите на природата, защото през останалото време пазачите само се смееха на молбите им. Веднъж се наложи отчаяният Ханон да оцапа препаската си.

За щастие Варсако не беше допускан до тях, макар че често ги поглеждаше убийствено. Ханон със задоволство забеляза, че надзирателят продължава да куца. Освен да се увери, че Ханон се възстановява от раните си, египтянинът не им обръщаше внимание и дори премести постелята си при машата. Странно, но Ханон изпита известна гордост от това недвусмислено признаване на цената им. Уединението им им даваше и предостатъчно време да разговарят. Прекарваха цялото време в кроене на планове за бягство. Разбира се, и двамата знаеха, че фантазиите им са просто опит да поддържат духа си.

Биремата стигна скалистите брегове на Сицилия и мина покрай укрепените градове Хераклея, Акрагас и Камарина. Поддържането на разумна дистанция от сушата означаваше, че пиратите можеха да избегнат всяка римска или сицилийска трирема.

Египтянинът се погрижи приятелите да видят върха Екномус, в чието подножие картагенците бяха претърпели едно от най-големите си поражения от римляните. Естествено, Ханон беше слушал много пъти за битката. Плаването през водите, в които толкова много негови сънародници бяха изгубили живота си преди близо четирийсет години, го изпълваше с изпепеляваща ярост — отчасти към египтянина заради страстния начин, по който разказваше историята, но най-вече към римляните заради онова, което бяха причинили на Картаген. Техният корвус, абордажният мост с куки, с който беше оборудвана всяка трирема, се беше оказал наистина хитро изобретение. Спуснат върху палубата на картагенския кораб, той позволявал на легионерите да атакуват, сякаш се бият на суша. Само за един изпълнен с диващина ден Картаген беше изгубил близо сто кораба и флотът му така и не се беше възстановил от удара.

Ден след като заобиколиха нос Пахинус, най-южната точка на Сицилия, биремата приближи великолепната Сиракуза. Основан от коринтяните преди повече от петстотин години, градът с невероятните си укрепления заемаше триъгълното плато Епиполе над отвесните скали и се спускаше към морето до остров Ортигия. Сиракуза беше могъщ град-държава, контролиращ източната половина на Сицилия, и бе управляван от възрастния тиран Хиерон, дългогодишен съюзник на Републиката и враг на Картаген. Египтянинът приближи кораба на половин миля от пристанището, преди да реши да не влиза в него. Там имаше голям брой римски триреми и капитаните им с радост биха разпънали на кръст всеки попаднал в ръцете им пират.

За Ханон и Суниатон нямаше никакво значение къде ще спрат. Всъщност колкото по-дълго плаваха, толкова по-добре. Пътуването забавяше реалността на участта им.

Вместо да продължи към градовете на носа, египтянинът насочи биремата в тесния пролив между Сицилия и Италия. Широк само една миля, той осигуряваше добър изглед към двата бряга.

— Лесно е да се разбере защо римляните са започнали войната с Картаген, нали? — каза Ханон. Сицилия доминираше в централната част на Средиземноморието и онзи, който контролираше острова, владееше и морето. — Толкова е близко до Италия. Със сигурност са сметнали присъствието на войските ни за заплаха.

— Представи си, ако бяхме спечелили войната — тъжно отвърна Суниатон. — Сега щяхме да имаме шанс да ни спасят.

Това беше още една причина за Ханон да мрази Рим.

Пиратският капитан се канеше да продаде пленниците на пристанището Регинум на полуострова. Слуховете по улиците обаче го накараха да промени решението си. В Капуа нагоре по брега предстояха игри и търсенето на роби беше безпрецедентно. Това беше достатъчно да накара египтянина да отплава към Неапол, най-близкия крайморски град до столицата на Кампания.

Пътуването приближаваше края си и Ханон с изненада откри, че се чувства по-добре с пиратите, които беше опознал, отколкото с очакващата го неизвестност. Но после си спомни за Варсако. Оставането на биремата беше невъзможно — щеше да е само въпрос на време преди бруталният надзирател да потърси отмъщение. Затова Ханон изпита известно облекчение, когато два дни по-късно слезе на пристанището на Неапол. Укрепеният град, някогашна гръцка колония, от повече от сто години беше един от така наречените соции, или съюзници на Републиката. Той беше най-голямото пристанище южно от Рим, в дълбок залив, пълен с бойни кораби, рибарски гемии и търговски съдове от цялото Средиземноморие. Беше препълнено и на египтянина му беше нужна цяла вечност, докато намери къде да пристане.

Заедно с Ханон бяха Суниатон и другите пленници, млади нумидийци и либийци. Египтянинът и шестима от най-яките му хора ги подкарваха като говеда. За да предотвратят евентуални опити за бягство, около врата на всеки пленник беше сложена халка, вързана с верига за халката на съседа му. Ханон, който се наслаждаваше на усещането да стъпва на твърди каменни плочи, се озова до купчина грубо срязани дъски от ливански кедър. До тях имаше златисти купчини сицилианска пшеница и издути чували с бадеми от Африка. След тях, натрупани по-високо от човешки бой, имаше запечатани с восък амфори с вино и зехтин. Рибари гръмко хвалеха улова си — тон, кефал и морска лястовица. Моряци с яркосини туники се мотаеха в търсене на места за забавления. Натоварени с екипировката си войници се готвеха да се качат на завързана наблизо трирема. Щом ги видяха, моряците започнаха да им се подиграват. Настръхналите войници им отвърнаха гневно. Само появата на един чипонос опцио предотврати сбиването.

Ханон неволно се опиваше от трескавото оживление наоколо. Всичко толкова му напомняше за дома, че сърцето му се сви болезнено. После, насред виковете на латински, гръцки и нумидийски, чу някой да говори на картагенски и друг да му отговаря. Това хем го стресна, хем го изпълни с радост. Тук имаше поне двама негови сънародници! Ако успееше да ги заговори, вестта можеше да стигне до баща му. Погледна Суниатон.

— Чу ли?

Поразеният му приятел кимна.

Ханон трескаво се надигна на пръсти, но навалицата на кея беше прекалено голяма.

Египтянинът грубо дръпна веригата и принуди пленниците да го последват.

— Отиваме на робския пазар. — И се усмихна жестоко.

Ханон се затътри — не можеше да се противи на дърпането. За свой ужас след няколко крачки вече не можеше да различи майчината си реч в многоезичната глъчка. Сякаш последният шанс беше грабнат пред лицето му. Ударът беше по-жесток от всичко, което бе изтърпял досега.

По бузата на Суниатон се търкулна сълза.

— Кураж — прошепна му Ханон. — Ще оцелеем все някак.

„Как? — изкрещя умът му. — Как?“

IV.

Зрелост

Мечокът се хвърли към краката му и Квинт зарита диво към него. Успя да не закрещи от ужас. Звярът щеше да го захапе за бедрото или слабините. Болката щеше да е невъобразима, а смъртта му — бавна и мъчителна, а не бърза като на гала. Не можеше да измисли как да се измъкне. Продължи отчаяно да рита с калигите си. Обърканият мечок изръмжа и го перна с гигантската си лапа, като разкъса наполовина единия му сандал.

Зад него се чуха стъпки и го заля облекчение. Животът му можеше и да не приключи. В същото време изпита огромен срам. Не искаше да прекара остатъка от живота си със славата на страхливец, когото е трябвало да спасяват от мечка.

— Стой! — изкрещя баща му.

— Но Квинт… — започна Агесандър.

— Трябва да се справи сам. Той го каза — викна Фабриций. — Дръпни се!

Нова вълна ужас заля Квинт. В изпълнение на желанието му баща му го обричаше на сигурна смърт. Затвори очи. Замоли се краят му да е бърз. Миг по-късно осъзна, че мечокът не го е разкъсал. Може би намесата на Агесандър или викът на баща му го бяха накарали да се поколебае? Не беше сигурен, но това му даде идея. Квинт пое дълбоко въздух и изкрещя с всички сили. Малките уши на мечока се свиха и това го окуражи да изкрещи отново. Този път размаха и ръце.

За огромно негово облекчение мечокът отстъпи крачка назад. Квинт успя да се изправи, като продължаваше да крещи като обезумял. За съжаление не можеше да стигне до копието. То лежеше точно под предните лапи на животното. Квинт знаеше, че без него няма шанс за успех. Нямаше да е и много славно, ако прогони мечока с викове. Трябваше да си вземе оръжието и да го убие. Като размахваше ръце като полудял, той пристъпи напред. Животното поклати подозрително глава, но отстъпи. Квинт си припомни съвета на Агесандър какво да прави, ако срещне мечка в гората, и удвои усилията си. Скъсаният му сандал още се крепеше на ремъците за прасеца му и трябваше да внимава как стъпва. Въпреки това Квинт все пак успя да се наведе и да вземе копието.

Идеше му да извика ликуващо.

Мечокът се оглеждаше и търсеше начин да избяга, но нямаше как да го направи — Фабриций беше наредил на останалите да ги обградят. Оцелелите кучета лаеха настървено. С подновен кураж Квинт пристъпи напред. Все пак мечокът беше ранен. Вече беше по силите му да го убие.

Грешеше.

Всеки път, когато мушкаше с копието към звяра, той или щракаше с челюсти към острието, или го отбиваше с огромните си лапи. Сърцето на Квинт биеше бясно. Трябваше да се приближи повече. Но как да нанесе убийствения удар, без да влезе в обсега на смъртоносните нокти? Обхватът на мечока беше огромен. Квинт не можеше да измисли решение. Неведнъж беше виждал как колят свине и дори сам го беше направил веднъж. С дебелата си кожа и тлъстини те бяха трудни за убиване животни, за разлика от овцете или воловете. Най-добрият начин беше да забиеш ножа точно под брадичката и да срежеш голямата артерия. Квинт се замоли анатомията на мечока да е подобна и боговете да му дадат шанс да приключи по този начин задачата си.

Преди да успее да изпълни плана си, мечокът се хвърли на четири крака към него, с което го изненада. Квинт бързо отскочи настрани, забравил напълно за разпрания сандал. Подметката се закачи за някакъв стърчащ корен, задърпа ремъците на прасеца и Квинт изгуби равновесие и падна тежко по задник. По някакво чудо успя да сграбчи копието, което беше паднало до него. Въпреки това сърцето му потръпна от страх. Звярът се носеше с невероятна скорост към него.

Квинт хвърли бърз поглед настрани. Ужасеното лице на баща му казваше всичко. Щеше да умре.

Въпреки ужаса си Фабриций оставаше верен на клетвата. Не помръдваше от мястото си.

Квинт се обърна отново към мечока. Зейналата паст беше само на педя от стъпалата му. Разполагаше само с миг да реагира, преди да остане без крак. За щастие краят на копието стърчеше зад сандалите му. Квинт сграбчи с всички сили дръжката и го вдигна. Слънчевите лъчи се отразиха от полирания железен връх и попаднаха в очите на мечока, разсеяха го и го накараха да щракне раздразнено с челюсти към острието. Квинт бързо дръпна краката си настрани, като в същото време заби края на дръжката в пръстта до лакътя си и стисна с две ръце.

Насочи острието точно под широко отворената паст. В желанието си да се добере до него мечокът не обърна внимание на зова, а наведе глава и се хвърли към краката му. Квинт отчаяно ги дръпна колкото се може по-бързо. Звярът се озова право срещу копието и инерцията му беше достатъчно голяма, че острият връх да го прониже. Квинт усети как нещо задра, когато острието прониза гръкляна и потъна навътре. Мечокът отстъпи назад и се изправи на задните си лапи, огромната му сила заплашваше да изтръгне оръжието от ръцете на Квинт. Той продължи да го стиска с всички сили, почти увиснал във въздуха, а мечокът размахваше яростно лапи към дебелата дървена дръжка. Звярът беше толкова близко, че острата му миризма изпълваше ноздрите на Квинт.

Изживяването беше абсолютно ужасяващо.

Огромната тежест на животното в крайна сметка се обърна срещу него и заби смъртоносното острие още по-дълбоко. Квинт обаче изобщо не беше щастлив. Мечокът си беше съвсем жив и се приближаваше все повече — ръмжаща и ревяща гневна маса от зъби и нокти. Още миг и щеше да го разкъса на парчета. Дали стърчащите шипове в основата на острието щяха да издържат? Устата на Квинт беше пресъхнала от страх. „Умри, гадино проклета. Просто умри!“

Мечокът се наниза още една педя на копието.

Квинт имаше чувството, че сърцето му ще спре.

Внезапно мечокът се задави и от устата му бликна алена кръв, която плисна на земята зад Квинт. Беше успял да пререже артерията! „Юпитер, нека сърцето му да е следващото — замоли се Квинт. — Преди да се е добрал до мен!“

Дръжката затрепери, когато железните шипове стигнаха до врата на звяра и той внезапно спря. Изръмжа в лицето му и Квинт затвори очи. Не можеше да направи нищо повече.

За огромно облекчение на Квинт мечокът престана да се бори. От челюстите му бликна още кръв. Невярващият Квинт погледна нагоре и с изумление видя как светлината в кехлибарените очи отслабва и угасва. Изведнъж мечокът се превърна в мъртва тежест в края на копието. Изтощените мускули на Квинт не можеха да издържат повече на напрежението и той пусна дръжката.

Мечокът падна върху него.

За огромно облекчение на Квинт звярът остана неподвижен. И макар че едва дишаше, самият той беше жив.

Миг по-късно усети как отместват трупа на мечока.

— Невредим си! — извика баща му. — Слава на боговете!

Агесандър изръмжа в знак на съгласие.

Квинт седна замаян.

— Някой бдеше над мен — промърмори той, докато бършеше кръвта на мечока от очите си.

— Определено са бдели, но това не ти отнема стореното от теб — каза Фабриций. Облекчението в гласа му бе осезаемо. — Сигурен бях, че ще загинеш. Но ти запази самообладание! Малцина са способни на това, когато са изправени пред сигурна смърт. Трябва да се гордееш със себе си. Показа не само смелостта си, но и почете предците ни по възможно най-чудесния начин.

Квинт погледна към Агесандър и двамата роби, които го наблюдаваха с уважение. Вирна брадичка. Беше успял! „Благодаря, Диана и Марс — помисли си. — Ще направя щедри приношения и на двама ви“. И все пак погледът му се насочи към тялото на татуирания роб. Изпълни го чувство за вина.

— Трябваше да спася и него — изпъшка той.

— Я стига! — отвърна Фабриций. — Не си Херкулес. А и този глупак не биваше да рискува живота си заради едно куче. Постижението ти е достойно за всеки римлянин.

Вдигна Квинт на крака и го прегърна.

Изведнъж емоциите на Квинт го заляха — тъгата заради смъртта на гала, примесена с облекчението, че е възтържествувал над страха си. Едва се сдържаше да не заплаче. По време на борбата беше забравил, че става мъж. По някакъв начин беше изпълнил задачата, поставена от баща му.

Накрая двамата се пуснаха.

— Какво е чувството? — попита Фабриций.

— Все същото — отвърна Квинт и се усмихна.

— Сигурен ли си?

Квинт погледна мъртвия мечок и осъзна, че нещата са се променили. Преди не беше сигурен, че е в състояние да убие такъв звяр. И едва не се беше провалил заради ужаса си. Да погледнеш смъртта в очите беше много по-ужасяващо, отколкото си беше представял. И все пак инстинктът за оцеляване се беше оказал по-силен. Погледна отново баща си и видя, че той го наблюдава внимателно.

— Видях, че си уплашен — каза баща му. — Щях да се намеся, но ти ме накара да обещая да не го правя.

Квинт се изчерви и отвори уста да заговори.

Фабриций вдигна ръка.

— Реакцията ти беше напълно естествена, независимо какво биха казали някои. Но решимостта ти да успееш дори с цената на живота ти се оказа по-силна от страха. Прав беше да ме накараш да се закълна да не се намесвам. — Тупна Квинт по ръката. — Боговете са благосклонни към теб.

Квинт си спомни двата кълвача и се усмихна.

— Тъй като ще ставаш войник, трябва да идем в храма на Марс, както и в този на Диана. — Фабриций му намигна. — Освен това трябва да се погрижим и за тога.

Квинт грейна. Пътуванията до Капуа открай време бяха нещо, което очакваше с нетърпение. Животът в провинцията не предлагаше много възможности за общуване и удоволствия. Можеха да посетят обществената баня и стария другар на баща му Флавий Марциал. Синът му Гай беше на неговите години и двамата се спогаждаха чудесно. Гай с радост би чул историята за лова.

Първо обаче трябваше да каже на Аврелия и на майка си. Двете сигурно чакаха с нетърпение новините.

Агесандър и робите останаха да погребат татуирания гал и да отсекат пръти, с които да понесат мечока, а Квинт и баща му тръгнаха към къщи.

На египтянина не му отне много време да ги продаде. Благодарение на предстоящите игри в Капуа търговията на робския пазар в Неапол бе оживена. Малцина можеха да предложат стока, която да се сравнява с двамата мускулести картагенци или с жилавите нумидийци, и купувачите се тълпяха около голите мъже, опипваха ръцете им и се взираха в очите им, за да видят дали в тях не се чете страх. Макар в окаяното си състояние изобщо да не приличаше на боец, Ханон впечатляваше. Много предвидливо египтянинът отказваше да ги продаде, освен ако не вървят заедно. Неколцина купувачи започнаха да наддават за двамата приятели и крайният победител се оказа кисел латинец на име Солин, който купи и други четирима пленници от египтянина.

Ханон почти не забелязваше какво става на шумния пазар. Усилията на Суниатон да повдигне духа му с окуражителен шепот бяха напразни. Никога през живота си не се беше чувствал по-отчаян. След преживяването на бурята всеки шанс за спасение се беше превръщал на прах. Без да знаят, бяха гребали навътре в морето, вместо към сушата. Вместо търговски кораб съдбата им беше поднесла пиратската бирема. Като по чудо в Неапол имаше картагенци, но той не беше успял да говори с тях. И накрая щяха да бъдат продадени като гладиатори вместо като обикновени роби, което гарантираше смъртта им. Нима се нуждаеше от още доказателства, че боговете напълно са ги забравили? Мъката му го обгръщаше като тежко мокро одеяло.

Заедно с гали, гърци и иберийци шестимата бяха изведени от града на прашния път за Капуа. Неапол се намираше на двайсет мили от столицата на Кампания, което означаваше най-много един ден път, но Солин спря да пренощува в един крайпътен хан. Пред погледите на окаяните затворници латинецът и стражите му седнаха да се насладят на вечеря от вино, печено свинско и прясно опечен хляб. Пленниците получиха само кофа вода от кладенеца, която осигури по няколко глътки на човек. Накрая обаче един прислужник донесе няколко стари хляба и поднос твърдо сирене. Колкото и мизерни да бяха, остатъците имаха божествен вкус и буквално ги съживиха. Суниатон горчиво отбеляза, че сигурно ще струват много по-малко, ако пристигнат в Капуа на крачка от смъртта. Затова си струвало купувачът им да се охарчи малко за ядене.

Ханон не отговори. Суниатон скоро се отказа от опитите да повдигне духа му и двамата продължиха да седят мълчаливо. Погълнати от собственото си нещастие и напълно непознати един за друг, останалите роби също не проронваха нито дума. Когато се стъмни, всички легнаха на земята един до друг и се загледаха в примигващите звезди в нощното небе. Гледката беше прекрасна и отново напомни на Ханон за Картаген — дома, който никога повече нямаше да види. Емоциите бързо надделяха и, благодарен на мрака, той тихо захлипа, скрил лице в сгънатия си лакът.

Сегашното им страдание беше нищо. Онова, което предстоеше, беше много по-лошо.

На сутринта Квинт преживя първия си махмурлук. По време на празничната вечеря Фабриций го беше напоил с вино. Макар че често беше опитвал по глътка от амфорите в кухнята, това беше първият случай, когато му бе позволено официално да пие. И той не се беше сдържал. Доволната му майка не възразяваше. Аврелия слушаше жадно всяка негова дума, Елира му хвърляше потайни погледи всеки път, когато поднасяше поредното блюдо, баща му сипеше похвали и той се чувстваше като триумфиращ герой. Опиянен от успеха си, Квинт бързо изгуби броя на пресушените чаши. Макар че виното беше разредено по традиционния начин, той не бе свикнал да понася ефектите му и когато разчистиха масата, смътно си даваше сметка, че плете езика. Атия бързо дръпна каната по-далече от него и малко по-късно Фабриций му помогна да стигне до леглото си. Когато малко по-късно голата Елира се мушна до него под завивките, Квинт само се размърда. Не забеляза и как тя си отиде.

Сега, докато утринното слънце печеше върху пулсиращата му глава, се чувстваше като парче метал, блъскано с чук върху наковалня. Беше минало по-малко от час, откакто баща му го беше събудил, и още по-малко, откакто потеглиха от стопанството. Поради гаденето Квинт отказа закуската, предложена му от съчувствената Аврелия. Окуражен от ухиления Агесандър, изпи няколко чаши вода и мълчаливо прие една стомна за из пътя. Усещаше отвратителен вкус в устата си и всяко движение на коня под него заплашваше да го накара да повърне отново. Досега беше повърнал четири пъти. Единственото, което го държеше на одеялото, изпълняващо ролята на седло, бяха коленете му, които стискаха здраво хълбоците на коня. За щастие конят беше кротък.

Квинт погледна неравната пътека, която чезнеше в далечината, и изруга под нос. До Капуа имаше още много път.

Яздеха един зад друг, баща му отпред. Облечен в най-хубавата си туника, Фабриций седеше изправен върху сивия си жребец. Гладиусът му висеше в ножницата на позлатения ремък през рамото му — необходима защита срещу разбойници. Квинт го следваше, също въоръжен. Плътно навитата меча кожа беше завързана зад него. Трябваше да изсъхне, но той беше твърдо решен да я покаже на Гай. Майка му и сестра му бяха зад него в носилка, носена от шестима роби. Аврелия би предпочела да язди, но присъствието на Атия изключваше тази възможност. Въпреки че традицията повеляваше, че жените не яздят, Квинт се беше предал пред исканията на сестра си още преди години. Тя се беше оказала родена ездачка. Баща им случайно ги беше видял да се упражняват един ден и остана изумен. Поради способностите ѝ Фабриций реши да угоди на желанието ѝ, но Атия беше държана в неведение. Нямаше начин тя да се съгласи с подобно нещо. Аврелия го знаеше и затова не протестира, когато тръгнаха.

Зад носилката яздеше Агесандър, чиито крака висяха от двете страни на яко муле. Той трябваше да отиде на робския пазар и да намери заместник на мъртвия гал. На гърба си носеше тояга с метален накрайник, а в пояса си беше затъкнал камшика, символа на поста му. Сицилианецът беше оставил заместника си — ухилен ибериец с малко мозък и много мускули — да наглежда жътвата. Последни бяха две превъзходни агнета, които блееха възмутено, докато Агесандър ги теглеше за въжетата им.

Мина известно време и постепенно Квинт започна да се чувства по-човешки. На два пъти пресуши стомната — пълнеше я от потока, който течеше успоредно на пътя. Болката в главата отслабваше и това му позволи да прояви повече интерес към ставащото наоколо. Възвишенията, където бяха убили мечока, сега бяха само мъглива линия на хоризонта зад тях. От двете им страни се простираха ниви със зряла пшеница, принадлежащи на съседите им. Кампания бе една от най-плодородните земи в Италия и доказателството беше пред очите им. Навсякъде се виждаха роби, които размахваха сърпове, събираха отрязани класове и ги трупаха на снопи. Работата им не представляваше особен интерес за Квинт, който започваше да се вълнува от перспективата да облече първата си тога на възрастен.

Носилката се изравни с него и Аврелия дръпна завесата и отбеляза жизнерадостно:

— Изглеждаш по-добре.

— Да, донякъде — призна той.

— Не трябваше да пиеш толкова — сгълча го Атия.

— На човек не му се случва всеки ден да убива мечка — промърмори Квинт.

Фабриций завъртя глава и каза:

— Точно така.

Устните на Аврелия се свиха в тънка линия, но тя премълча.

— Дните като вчерашния са само няколко през целия живот. Има пълното право да го отпразнува — заяви Фабриций. — Нищо, че ще си плати с малко главоболие.

— Така е — призна Атия от дълбините на носилката. — Ти почете своите оскански и римски предци. Горда съм, че имам такъв син.

Малко след пладне стигнаха внушителните стени на Капуа. Каменните укрепления бяха заобиколени от дълбок ров. На равни интервали се издигаха стражеви кули, а шест охранявани порти контролираха достъпа. Квинт, който никога не беше виждал Рим, обичаше много Капуа. Основан от етруските преди повече от четиристотин години, Капуа бил начело на съюз на дванайсет града. Преди два века обаче дошли осканите и заграбили района. „Народът на майка ми“, с гордост си помисли Квинт. Под осканско управление Капуа станал един от най-могъщите градове в Италия, но накрая бил принуден да потърси помощта на Рим, когато последователни вълни самнитски нашественици застрашили независимостта му.

Бащата на Квинт беше потомък на войник от пратената на помощ римска войска, което означаваше, че децата му бяха граждани. Обвързването на Кампания с Републиката означаваше, че жителите ѝ също бяха граждани, но само благородниците имаха правото да гласуват. Това разделение продължаваше да буди негодуванието на много от местните плебеи, които трябваше да служат във войската наред с легионите, въпреки че нямаха право на глас. Най-гласовитите от тях твърдяха, че са останали верни на осканските си предци. Някои дори заявяваха, че Капуа трябва да си върне независимостта, което си беше чиста измяна в очите на Фабриций. Квинт се чувстваше раздвоен, когато мислеше за протестите им, и донякъде причина за това беше майка му, която многозначително мълчеше, когато се заговореше на тази тема. Изглеждаше лицемерно, че на местните хора, които се сражаваха и умираха за Рим, не се позволява да решават кой да управлява Републиката. Това водеше Квинт и до неудобния въпрос дали не се отказва от наследството на майка си в полза на бащиното. Това беше тема, по която синът на Флавий Марциал Гай обичаше да го дразни. Макар да бяха римски граждани и да имаха право на глас, Марциал и Гай бяха чистокръвни оскански благородници.

Първата им спирка беше при храма на Марс, който се намираше на една странична улица недалеч от форума и където едното агне беше принесено в жертва. Квинт изпита облекчение, когато жрецът заяви, че поличбите са добри. Твърдението беше повторено в храма на Диана, което го направи още по-доволен.

— Дотук нищо необичайно — промърмори Фабриций, докато си тръгваха.

— Какво искаш да кажеш? — попита Квинт.

— След като е чул как е минал ловът, жрецът не би обявил лоши поличби. — Фабриций се усмихна, когато видя смаяната физиономия на Квинт. — Я стига! И аз вярвам в боговете, но едва ли е нужно някой да ни казва, че са били доволни от нас вчера. Беше очевидно. Важното днес беше да изразим почитта си, което и направихме. — Той плесна с ръце. — Време е да посетим банята, а после да ти намерим нова тога.

След час всички стояха в една шивашка работилница. Тъй като наблизо имаше тепавичарница, във въздуха се носеше миризма на застояла урина, което засили желанието на Квинт да приключат по-бързо със задачата. Отзад работниците се трудеха усърдно, опъваха топове плат, крояха, подрязваха и сгъваха готовата тъкан, преди да я изгладят. Собственикът, пълен човек с мазна коса, им предложи платове с различно качество, Атия веднага посочи най-добрия и скоро Квинт навлече своята тога вирилис. Запристъпва неловко от крак на крак, докато щастливата Атия се суетеше около него и нагласяше безбройните гънки, докато не остана доволна. Фабриций стоеше отзад с горда усмивка, а Аврелия подскачаше развълнувано до него.

— Младият господар изглежда много изискано — възторжено каза собственикът.

Атия кимна одобрително.

— Така е.

Горд, но и чувстващ се малко неловко, Квинт ѝ се усмихна сдържано.

— Чудесна гледка — добави Фабриций, отброи съответната сума и плати. — А сега е време да посетим Флавий Марциал. Гай със сигурност ще иска да те види в цялото ти великолепие.

Обърнаха гръб на кланящия се шивач и излязоха. Агесандър, който беше завел конете им в конюшнята, ги чакаше отвън. Поклони се дълбоко на Квинт.

— Вече си истински мъж, господарю.

Поласканият Квинт се ухили.

— Благодаря.

Фабриций погледна надзирателя си.

— Защо не идеш на пазара? Знаеш къде е домът на Марциал. Просто ела, след като купиш новия роб. — И му подаде кесия. — Тук има сто дидрахми.

— Да, господарю — отвърна Агесандър и понечи да тръгне.

— Чакай! — импулсивно го спря Квинт. — И аз ще дойда. Трябва да започна да се уча на подобни неща.

Агесандър го изгледа с тъмните си очи и повтори:

— Подобни неща?

— Купуване на роби, искам да кажа. — Квинт никога досега не се беше замислял за това занимание, което по обясними причини бе въздействало на Агесандър. — Можеш да ме научиш.

Сицилианецът погледна Фабриций, който кимна одобрително.

— Защо не? — каза Атия. — Ще е добър опит за теб.

Устните на Агесандър се извиха в усмивка.

— Добре.

— И аз идвам — заяви Аврелия.

Агесандър повдигна вежда.

— Не съм сигурен, че…

— И дума да не става — каза Фабриций.

— На робския пазар има неща, които едно момиче не бива да вижда — добави Атия.

— Аз съм почти жена, както все ми повтаряш — отвърна Аврелия. — Когато ме омъжите и стана господарка на дома, ще мога да посещавам тези места когато си поискам. Защо да не го направя сега?

— Аврелия! — рязко каза Атия.

— Ще правиш каквото кажа! — намеси се Фабриций. — Аз съм ти баща. Не го забравяй. Съпругът ти, който и да е той, също ще очаква да си покорна.

Аврелия наведе глава.

— Съжалявам. Просто исках да се разходя из града с Квинт. Толкова добре изглежда с новата си тога.

Обезоръженият Фабриций прочисти гърлото си и каза:

— Ами… — И погледна към Атия, която се намръщи.

— Моля! — почти проплака Аврелия.

Последва дълга пауза, преди Атия да кимне едва забележимо.

Фабриций се усмихна.

— Добре. Можеш да идеш с брат си.

— Благодаря, татко. Благодаря, мамо. — Аврелия избегна погледа на Атия, който обещаваше сурово конско по-късно.

— Хайде, тръгвайте — каза Фабриций и махна благосклонно с ръка.

Агесандър ги поведе мълчаливо по оживената улица, а Квинт погледна укорително сестра си.

— Май шпионираш не само упражненията ми, а? Голяма си подслушвачка.

— Да не би да си изненадан? Имам пълното право да слушам разговорите ви с татко. — Сивите ѝ очи проблеснаха. — Защо да си играя с играчките, докато вие двамата обсъждате евентуалните ми съпрузи? Може и да не мога да направя нищо по въпроса, но имам право да знам.

— Права си. Трябваше да ти кажа по-рано — призна Квинт. — Извинявай.

Изведнъж очите ѝ се напълниха със сълзи.

— Не искам уреден брак — прошепна тя. — Мама казва, че няма да е толкова лошо, но откъде може да го знае?

Квинт бе поразен. Подобна сделка можеше да ги изкачи по-високо в обществото. Ако това станеше, съдбата на семейството щеше да се промени завинаги. Цената на това обаче го караше да се чувства много неудобно. Не му помагаше особено и фактът, че Аврелия беше до него и очакваше отговора му. Квинт не искаше да я лъже в очите и затова наведе глава и ускори крачка.

— Побързай — подкани я той. — Изоставаме от Агесандър.

Тя моментално видя преструвката му.

— Виждаш ли? И ти мислиш същото.

Ужиленият Квинт спря.

— Татко и мама са се оженили по любов. Защо и аз да не го направя?

— Наш дълг е да им се подчиняваме. Знаеш го — отвърна Квинт, който се чувстваше ужасно. — Те знаят кое е най-добро за всички ни и трябва да го приемем.

Агесандър се обърна към тях и прекъсна разговора им. Квинт с облекчение видя, че са стигнали робския пазар, който се намираше на открита площ до южната порта. Глъчката вече беше такава, че бе трудно да разговарят. На Аврелия не ѝ оставаше друго, освен да ги последва с гневно мълчание.

— Стигнахме — каза сицилианецът. — Огледайте го хубаво.

Двамата мълчаливо се подчиниха. Макар да бяха виждали безброй пъти пазара, нито един от двамата не му беше обръщал особено внимание досега. Той беше част от ежедневието, също като сергиите, предлагащи плодове и зеленчуци, и касапите, продаващи прясно заклани агнета, кози и свине. И в същото време Квинт осъзна, че тук е различно. Тук се продаваха хора. Предимно военнопленници или престъпници, но все пак хора.

Стотици голи мъже, жени и деца бяха изкарани на показ, оковани във вериги или вързани. Стъпалата на всички бяха покрити с тебешир. Чернокожи, кафяви и бели, те бяха от всички народности под слънцето. Високи мускулести гали с руси коси стояха редом с дребни стройни гърци. Широконоси яки нубийци се извисяваха над жилавите нумидийци и египтяни. Едрогърди галски жени се бутаха до дългокраки юдейки и илирийки с тесни бедра. Много от тях хлипаха; някои дори плачеха от страх. Бебета и малки деца пригласяха на майките си. Други, изпаднали в ужас от преживяната травма, просто се взираха сляпо в нищото. Продавачи вървяха напред-назад и гръмко хвалеха достойнствата на стоката си пред многото купувачи, които обикаляха между редиците роби. Покрай края на множеството можеха да се видят въоръжени мъже със сурови лица, смес от стражи и фугитиварии, или ловци на роби.

— Изборът е огромен, така че трябва да знаеш предварително какво искаш. Иначе можеш да изгубиш цял ден — каза Агесандър и погледна въпросително Квинт.

Квинт си помисли за татуирания гал, чието основно задължение беше да работи на полето. Уменията му с ловджийските кучета беше просто допълнителен бонус.

— Трябва да е млад и в добра форма. Здравите зъби също са важни. — Млъкна и се замисли.

— Нещо друго? — остро попита Агесандър.

Квинт се изненада от промяната у сицилианеца — обичайното му сърдечно държане беше изчезнало.

— Не бива да има видими недостатъци или признаци на болест. Хернии, лошо зараснали счупвания, гноясали рани и така нататък.

Аврелия сви погнусено устни.

— Това ли е всичко?

Квинт тръсна раздразнено глава.

— Мисля, че да.

Агесандър извади ножа си и Аврелия ахна.

— Забравяш най-важното — каза сицилианецът, като вдигна острието право нагоре. — Да погледнеш в очите му и да решиш колко дух има в него. Да се запиташ — ще се опита ли да ти пререже гърлото? Ако мислиш, че може да го направи, отмини го и избери друг. Иначе някоя тъмна нощ може и да съжаляваш.

— Мъдри думи — отвърна Квинт. — А какво си е помислил баща ми, когато е погледнал в твоите очи?

Сега беше ред на Агесандър да се изненада. Очите му се стрелнаха настрани и сицилианецът свали ножа.

— Мисля, че видя друг войник — отсечено рече той, обърна се и тръгна към тълпата. — След мен.

— Просто играе роля. Опитва се да ме впечатли — излъга Квинт, обръщайки се към Аврелия. Всъщност предполагаше, че Агесандър се беше опитал да го уплаши. И донякъде беше успял. В отговор обаче получи само намръщена физиономия. Сестра му все още му беше ядосана, че не ѝ е казал какво си мисли за шансовете ѝ да бъде щастлива от уреден брак. Квинт продължи напред. „По-късно ще се оправя с това“.

Сицилианецът подмина първите предлагани роби и спря при редица нубийци, като опипа и смушка неколцина и дори огледа устата на един. Собственикът им, мършав финикиец със златни обици, моментално цъфна до Агесандър и започна да възхвалява достойнствата им. Квинт отиде при тях, като остави Аврелия да се чумери. Не след дълго Агесандър продължи напред, без да обръща внимание на предложенията на финикиеца.

— Всички зъби на онзи нубиец бяха изгнили — промърмори той на Квинт. — Няма да изкара повече от няколко години.

Известно време обикаляха пазара. Сицилианецът говореше все по-малко и по-малко, като оставяше Квинт да решава кои отговарят на изискванията. Той намери неколцина, но Агесандър всеки път намираше причина да не ги купи. Квинт реши да настоява на своето, когато открие следващия подходящ роб. Малко след това двама тъмнокожи младежи с къдрави черни коси привлякоха вниманието му. Не ги беше забелязал досега. Не бяха особено високи, но и двамата бяха с добре оформени мускули. Единият беше забил поглед в земята, а другият, с чип нос и зелени очи, погледна Квинт и се извърна. Квинт спря, за да ги огледа по-добре. Веригата, за която бяха оковани, беше достатъчно дълга, за да им позволи да излязат от редицата. Квинт направи знак на първия да се приближи и започна инспекцията си под внимателния поглед на сицилианеца.

Младежът беше горе-долу на неговите години, в отлична физическа форма и със здрави зъби. Каквото и да правеше с него, робът не го погледна, което засили интереса му. Предупреждението на Агесандър все още беше прясно и затова Квинт хвана брадичката му и я вдигна. С изненада откри, че очите на роба са яркозелени, също като на другаря му. Квинт не видя в тях непокорство, а само неутешима тъга. „Идеален е“, помисли си той.

— Ще взема този — каза той на Агесандър. — Отговаря на изискванията ти.

Сицилианецът огледа младежа от глава до пети и го попита на латински:

— Откъде си?

Робът не отговори.

„Разбра въпроса“, с изненада си помисли Квинт.

Агесандър обаче като че ли не беше забелязал и повтори въпроса си на гръцки.

Отново не получи отговор.

Усетил интереса им, продавачът, кисел латинец, пристъпи към тях.

— Картагенец е. Приятелят му също. Силни са като волове.

— Гуги, а? — Агесандър се изплю. — За нищо не стават.

Квинт и Аврелия бяха шокирани от промяната в поведението му. Оскърбителният термин означаваше „мръсен плъх“. Квинт веднага се сети за миналото на Агесандър. Именно картагенци бяха продали сицилианеца в робство. Това обаче не беше причина да не купят този.

— Интересът към тях е голям — убедително каза продавачът. — Добър материал за гладиаторската арена са.

— Но все пак не си успял да ги продадеш — саркастично отбеляза Квинт. Стоящият до него Агесандър изсумтя в знак на съгласие. — Колко искаш за тях?

— Аз съм честен човек. По сто и петдесет дидрахми за всеки, триста за двамата.

Квинт се изсмя.

— Близо два пъти повече от цената на полски роб.

И понечи да си тръгне. Агесандър последва примера му с лице като студена маска. Квинт спря. Поведението на сицилианеца започваше да му писва. Картагенецът не беше по-лош от останалите, които беше огледал. Ако успееше да се спазари с продавача, защо да не го купи? Обърна се.

— Трябва ни само един — рязко каза той. Робите се спогледаха уплашено, което потвърди подозренията на Квинт, че знаят латински.

Продавачът се ухили и се видяха гнилите му зъби.

— Кой?

Без да обръща внимание на намръщения Агесандър, Квинт посочи роба, който беше огледал.

Латинецът го погледна дяволито.

— Какво ще кажеш да ти го предложа за сто и четирийсет дидрахми?

Квинт махна пренебрежително с ръка.

— Сто.

Лицето на продавача стана сурово.

— Трябва да си изкарвам хляба — изръмжа той. — Сто и трийсет. Това е последното ми предложение.

— Мога да добавя още десет дидрахми, но не повече — отвърна Квинт.

Продавачът тръсна решително глава.

Квинт се окуражи от доволния поглед на Агесандър и каза рязко:

— Сто двайсет и пет.

Агесандър се наведе към него и промърмори кисело:

— Нямам толкова пари.

— Тогава ще продам мечата кожа. Струва най-малко двайсет и пет дидрахми — отвърна Квинт. Идеята му беше да я използва за постелка на леглото си, но спечелването на тази ситуация беше на първо място.

— Съгласен — каза продавачът.

Пръстите на Агесандър се свиха около кесията.

— Дай му я — нареди Квинт. Сицилианецът не реагира и това го ядоса. — Аз съм господарят. Прави каквото ти казвам!

Агесандър с неохота се подчини.

Малката победа достави на Квинт безкрайно удоволствие.

— Това са сто. Моят човек ще донесе останалите по-късно.

Продавачът отвори уста да протестира.

— Баща ми е Гай Фабриций, конник — изръмжа Квинт. — Доплащането ще бъде направено преди залез-слънце.

Продавачът тутакси отстъпи назад.

— Разбира се, разбира се. — Свали връзката ключове от колана си и посегна към желязната халка на врата на картагенеца. Чу се тихо изщракване и освободеният роб залитна напред.

Аврелия го погледна чак сега. Никога не беше виждала по-красив младеж. Сърцето ѝ се разтуптя при вида на голата му плът.

Замаяното изражение на картагенеца показваше, че не схваща какво точно се случва. Едва когато другарят му промърмори настоятелно нещо, робът сякаш дойде на себе си. Очите му се напълниха със сълзи и той се обърна към Квинт.

— Моля те, купи и приятеля ми — каза той на чист латински.

„Прав бях“, тържествуващо си помисли Квинт.

— Знаеш латински.

— Да.

Агесандър погледна намусено, но братът и сестрата не му обърнаха внимание.

— Как така? — попита Аврелия.

— Баща ми настояваше да го науча. Както и гръцки.

Аврелия бе очарована, а Квинт изключително доволен. Беше направил добър избор.

— Как се казваш?

— Ханон — отвърна картагенецът и посочи другаря си. — Това е Суниатон. Най-добрият ми приятел.

— Защо не отговори на въпроса на надзирателя?

Ханон го погледна право в очите.

— Ти би ли го направил?

Квинт беше поразен от прямотата му.

— Ами… май не.

Окураженият Ханон се обърна към Аврелия.

— Купете и двама ни, умолявам ви. Иначе приятелят ми може да бъде продаден като гладиатор.

Квинт и Аврелия се спогледаха изненадано. Това не беше някакъв селяк от далечна страна. Ханон явно беше образован и от добро семейство. Както и приятелят му. Чувството беше странно и смущаващо.

— Трябва ни само един роб. Не двама. — Гласът на Агесандър рязко ги върна в реалността.

— Сигурен съм, че можем да стигнем до някакво споразумение — угоднически каза продавачът. — Между другото, казвам се Солин.

— Не, не можем — озъби му се сицилианецът, за да го накара да си затвори устата. После се обърна към Квинт. — Последното, от което се нуждае стопанството, е още едно гърло за хранене. Баща ти вече иска да знае защо разходите ни са толкова големи. По-добре да не пилеем още от парите му, нали така?

На Квинт му се искаше да възрази, но Агесандър беше прав. Трябваше им само един роб. Той погледна безпомощно Аврелия. Нейното слабо и тъжно повдигане на рамене му каза, че споделя чувствата му.

— Нищо не мога да направя — каза той на Ханон.

Доволната усмивка на лицето на Агесандър остана незабелязана за всички, освен за картагенеца.

Двамата роби се погледнаха дълго и прочувствено.

— Нека боговете бдят над пътя ти — каза Ханон на приятеля си. — Бъди силен. Ще се моля всеки ден за теб.

Брадичката на Суниатон трепереше.

— Ако случайно се върнеш у дома, кажи на баща ми, че съжалявам — тихо каза той. — Помоли го за прошка.

— Кълна се — задавено отвърна Ханон. — И той ще ти я даде, можеш да си сигурен в това.

Квинт и Аврелия не знаеха картагенски, но нямаше как да не разберат преливащите емоции между двамата. Квинт хвана сестра си за ръката и каза:

— Хайде. Не можем да купим всички роби на пазара. — И я поведе, без да поглежда назад към Суниатон.

Агесандър изчака двамата да се отдалечат и прошепна злобно на картагенски в ухото на Ханон:

— Никога не бих купил гуга, ако изборът зависеше от мен. Но сега двамата с теб ще си прекараме приятно в стопанството. И не си и помисляй, че можеш да избягаш. Виждаш ли онези типове там?

Ханон погледна групата небръснати грубо облечени мъже на известно разстояние от тях. Всички бяха въоръжени и ги наблюдаваха като ястреби.

— Те са фугитиварии — обясни Агесандър. — За подходящата цена ще намерят всеки. И ще го върнат жив или мъртъв. Със или без топки. Дори на малки парченца. Разбра ли ме?

— Да. — В стомаха на Ханон сякаш се беше образувала оловна топка от ужас.

— Добре. Значи се разбираме. — Сицилианецът се ухили. — След мен. — И тръгна след Квинт и Аврелия.

Ханон се обърна за последен път към Суниатон. Имаше чувството, че сърцето му се къса. Болеше го дори да диша. Каквато и да беше неговата съдба, тази на Суни със сигурност щеше да е по-лоша.

— Не можеш да ми помогнеш — каза Суниатон. Странно, но лицето му беше спокойно. — Върви.

Горещите сълзи най-сетне размазаха всичко пред Ханон. Той се обърна и се запрепъва напред.

V.

Малх

Картаген

Малх закуси и излезе. Бостар вече беше заминал за Иберия, но Сафон още беше тук. Той обаче прекарваше повечето време в квартирата си в гарнизона. Когато го посещаваше, рядко споменаваше Ханон, което Малх намираше за малко странно. Предполагаше, че това е начинът на най-големия му син да се справи с мъката. Неговият беше да избягва всякакви контакти с други хора. Това означаваше, че с изключение на редките случаи, когато приемаше посетители, оставаше в компанията единствено на домашните роби. Така беше, откакто Ханон бе изчезнал преди няколко седмици. Уплашени от свирепия нрав и очевидната мъка на Малх, робите ходеха на пръсти и се стараеха да не привличат вниманието му. Което пък караше Малх да ги забелязва още повече — и да се дразни от това. Макар да му идеше да замахне, робите не му бяха виновни с нищо, така че той потискаше гнева си и го задържаше дълбоко в себе си. В същото време не можеше да понася да стои у дома и да зяпа стените, погълнат от мисли за най-малкия си — и любим — син Ханон, когото нямаше да види никога повече.

Вървеше към двете пристанища на града. Сам. „Поговорката, че времето лекувало мъката, е пълна глупост“, горчиво си помисли той. Всъщност беше точно обратното, тя растеше с всеки изминал ден. Понякога Малх се питаше дали мъката няма да го отнесе. Да го направи неспособен да продължи напред. В следващия момент зърна Бодесмун и изруга под нос. Беше му все по-трудно дори да поглежда бащата на Суниатон. Обратното като че ли беше в сила за жреца, който го търсеше при всяка възможност.

Бодесмун вдигна сериозно ръка за поздрав.

— Малх. Как си днес?

Малх се намръщи.

— Все така. А ти?

Лицето на Бодесмун се изкриви от мъка.

— Зле.

Малх въздъхна. Същото се повтаряше всеки път, когато се срещаха. Жреците би трябвало да са пример за подражание, а не да се пречупват в тежки моменти. Самият той си имаше достатъчно проблеми и без да му се налага да се занимава с тези на Бодесмун. Нима не носеше на плещите си бремето на две загуби? Рационалната му страна знаеше, че не е отговорен нито за смъртта на жена си Аришат, нито за тази на Ханон, но останалата част от него не го приемаше. През честите нощи, в които не можеше да мигне, Малх болезнено осъзнаваше, че увереността в собствените му принципи е донякъде причина за лошото поведение на Ханон. След смъртта на Аришат той се беше превърнал едва ли не във фанатик, който не се интересува от нищо, освен от плановете на Ханибал Барка за бъдещето.

Светлината и смехът сякаш бяха изчезнали в къщата. Сафон и Бостар, вече зрели мъже, не бяха толкова засегнати от меланхолията му, но тя се беше отразила силно върху Ханон. Откакто бе осъзнал това, Малх постоянно се измъчваше от чувство за вина. „Трябваше да прекарвам повече време с него — помисли си сега. — Дори да излизам на риба с него, вместо да дрънкам за стари сражения“.

— Тежко е — каза той, като се опитваше с всички сили да прояви съчувствие. Дръпна жреца от пътя на една минаваща каруца. — Много тежко.

— Болката — окаяно прошепна Бодесмун. — Става все по-лоша.

— Знам — съгласи се Малх. — Знам само две неща, които могат да я уталожат донякъде.

В печалните кафяви очи на Бодесмун проблесна интерес.

— Кажи ми.

— Първата е омразата ми към Рим и всичко, което символизира той — каза Малх. — Години наред ми се струваше, че възможността за отмъщение никога няма да настъпи. Но най-сетне Картаген има шанс да си уреди сметките!

— Минаха повече от две десетилетия от края на войната в Сицилия — възрази Бодесмун. — Повече от едно поколение.

— Така е. — Малх си спомняше колко бяха отслабнали пламъците на омразата му преди появата на Ханибал на сцената. Сега те бяха раздухани до бяло от мъката му по Ханон. — И това е още една причина да не забравяме.

— Това няма как да ми помогне. Насилието не е пътят на Ешмун — каза Бодесмун. — А какъв е другият ти начин да се справяш?

— Обикалям улиците около търговското пристанище, слушам разговори и изучавам лицата — отвърна Малх. Видя неразбиращото изражение на жреца и обясни: — Търся следа, и най-малкото късче информация, което би ми помогнало да разбера какво се е случило с Ханон и Суни.

Бодесмун изглеждаше озадачен.

— Но ние знаем какво е станало. Старецът ни разказа.

— Да — промърмори Малх, притеснен, че му се е наложило да разкрие най-съкровената си тайна. Беше похарчил цяло състояние за жертвоприношения на Мелкарт, Царя на града, като единствената му молба беше богът по някакъв начин да се е погрижил лодката на момчетата да не е потънала. Разбира се, не беше получил отговор, но това не можеше да го накара да се откаже. — Но е възможно да са оцелели. И някой да ги е намерил.

— Опасно е да продължаваш да вярваш в това — каза Бодесмун. — Внимавай.

Малх кимна и попита:

— А ти как се справяш?

Бодесмун погледна към небесата.

— Моля се на моя бог. Призовавам го да бди над тях в рая.

Това беше прекалено много за Малх. Прекалено крайно.

— Трябва да вървя — каза той и си тръгна, като остави безутешния Бодесмун сам на улицата.

Скоро стигна агората. Изруга, когато видя многобройните сенатори и политици. Беше забравил, че тази сутрин има важен дебат. Помисли дали да не промени плановете си и да присъства на събранието, но се отказа. Мнозинството в Сената вече твърдо подкрепяше Ханибал и беше малко вероятно това да се промени в обозримото бъдеще. Освен че бе възвърнал гордостта на Картаген, като беше покорил иберийските племена и бе заплашил римския съюзник Сагунт, Ханибал беше помогнал за възстановяването на богатството на града. Въпреки че дългосрочните му планове не бяха известни на всички, едва ли бяха много старейшините, които не подозираха истината.

Малх видя Хост и устните му се свиха. Той например знаеше, че предстои война с Рим, и открай време говореше против нея. Глупак. С възстановяването на просперитета и гордостта на Картаген сблъсъкът с Рим беше неизбежен. Заграбването на Сардиния беше основната причина и само един пример за злините, причинени на народа им от Републиката. През последните години Рим беше продължил да се държи с тях по най-неуважителен начин. С постоянните си пратеници в Иберия, където нямаше никаква власт, Рим беше сключил съюз с гръцкия град Сагунт, който се намираше на стотици мили от Италия. След това бе проявил наглостта да наложи едностранно договор с Картаген, като го принуди да не разширява териториите си на север към Галия.

Потънал в мисли, Малх не забеляза, че Хост го е видял, и когато дебелакът закрачи самоуверено към него, вече беше твърде късно да се махне. Проклинайки решението си да избере прекия път към пристанището, Малх му кимна отсечено.

Хост се усмихна мазно.

— Няма ли да присъстваш на сутрешния дебат?

— Не. — Малх се опита да мине покрай него.

Хост му препречи пътя с необичайна за размерите му пъргавина.

— Напоследък забелязваме отсъствието ти в залата. Ценните ти приноси ни липсват.

Малх се закова на място. На Хост не би му пукало и ако умираше, та какво оставаше дали присъства на заседанията. Изгледа студено дебелака.

— Какво искаш?

— Знам, че напоследък те вълнуват по-важни неща от Картаген — подло рече Хост. — Семейни въпроси.

На Малх му идеше да го сграбчи за гърлото и да стиска, докато очите му изхвърчат, но знаеше, че не бива да се хваща на въдицата.

— Ти обаче несъмнено работиш за доброто на Картаген — рязко отвърна той. — И в никакъв случай заради среброто от иберийските мини.

Кръглите бузи на Хост почервеняха.

— Градът няма по-верен слуга от мен.

На Малх му дойде до гуша. Изтика го с лакът и продължи по пътя си без нито дума повече.

Хост обаче не беше свършил.

— Ако ти е писнало да посещаваш храма на Мелкарт, винаги можеш да идеш в този на Баал Хамон в Тофет.

Малх се извъртя.

— Какво каза?

— Чу ме. — Усмивката на Хост беше по-скоро гримаса. — Можеш да предлагаш в дар само добитък, но в копторите има мнозина, които биха продали новородено или малко дете за шепа монети. — Видя, че Малх е на път да избухне, и го погледна укорително. — Подобни жертвоприношения са служили добре на Картаген в миналото. Откъде можеш да си сигурен, че подходящ дар няма да накара Баал Хамон да погледне благосклонно и да върне сина ти?

Подигравателното подмятане беше болезнено, но Малх знаеше, че най-добрата форма на защита е да нападнеш. Да не оставиш кучето доволно.

— Ханон е мъртъв — изсъска той.

Хост трепна.

Малх тикна пръст в тлъстите му гърди.

— За разлика от теб, аз не бих убил чуждо дете, за да поискам нещо от някой бог. Нито бих предложил собственото си, за разлика от някои други. Само дивак може да постъпи така. А не човек, който истински обича Картаген и е готов да жертва собствения си живот за него.

И си продължи по пътя, като остави зяпналия Хост зад себе си.

Обиколката му в района на пристанището тази сутрин не даде никакви резултати. Не че Малх очакваше нещо различно. Подочу разговор за времето между Картаген и Сицилия, кое е най-доброто място за поднасяне на дар на Сцила и спор кой е най-добрият бордей в града. Видя капитани да разговарят предпазливо и да се опитват да измъкнат информация един от друг, без да издават собствените си тайни, както и пияни моряци, които се клатушкаха с месни към корабите си. Домакини седяха на праговете на къщите си и предяха — курвите вече си бяха легнали. От комините на грънчарските пещи недалеч се издигаше дим. Откритите таверни по улиците не бяха оживени по това време на деня, но същото не можеше да се каже за сергиите, предлагащи прясно изпечен хляб. Малх спря да си купи един и се натъкна на познат — сакат ветеран от войната в Сицилия, на когото плащаше да се ослушва за интересни новини. Досега човекът не му беше донесъл нищо.

Въпреки това Малх му плати хляба. Не струваше много да се спечели доброжелателството на бедняк — нещо, което такива като Хост никога не биха могли да разберат. Двамата тръгнаха заедно, без да обръщат внимание на уличните хлапета, които им досаждаха за къшей хляб. Малх гледаше как сакатият яде лакомо, след което мълчаливо му подаде и своя хляб. Той изчезна също толкова бързо. Малх се вгледа в набръчканото му уморено лице и се запита дали и той някога е имал жена и семейство. Дали някой като Хост не му е предложил пари за някое от децата му. Тази мисъл беше непоносима и Малх беше благодарен, че тъмните практики в Тофет вече не се изпълняват от мнозина.

— Благодаря, господарю — каза ветеранът, докато бършеше трохите от устните си.

Малх кимна и зачака по-скоро по навик, отколкото от надежда да научи нещо.

Ветеранът се закашля и почеса лъщящия червен чукан на мястото, където някога беше било дясното му коляно.

— Снощи чух нещо — каза той. — Сигурно не е важно, но…

Малх се вцепени.

— Казвай.

— Долу на доковете забелязах бирема, която не бях виждал досега. — Ветеранът направи пауза. — Само по себе си това не е необичайно, но ми се стори, че онези на борда не приличат на обикновени търговци. Сякаш полагаха големи усилия да изглеждат като такива, нали ме разбираш, господарю? Говореха на висок глас за стоките си и какви пари се надяват да спечелят от тях.

Сърцето на Малх заби по-бързо.

— Можеш ли да им посочиш кораба.

— Мога нещо по-добро, господарю. Тази сутрин зърнах капитана и някои от хората му. Бяха в една таверна на четири улици оттук. От най-долнопробните. — Ветеранът се поколеба. Изглеждаше смутен.

„Дори най-бедните имат някаква гордост“, помисли си Малх.

— Ще бъдеш добре възнаграден.

Стиснал с подновена енергия самоделната си патерица, усмихнатият ветеран продължи напред.

Малх вървеше една крачка зад него.

Скоро стигнаха гостилницата, мизерна ниска тухлена постройка с грубо издялани пейки и маси отпред. Въпреки ранния час беше пълна. Моряци, търговци и паплач от всяка народност седяха заедно и пиеха от глинени чаши или пееха нестройно. Проститутки с изрисувани лица седяха в скутовете на мъжете и шепнеха в ушите им с надежда да припечелят по нещо. Мършави псета се бореха сред парчета счупена керамика за полуоглозгани кокали. Стомахът на Малх се преобърна от вонята на евтино вино и пикня, но въпреки това той последва ветерана до една празна маса. Седнаха, без да поглеждат останалите клиенти, и се опитаха да привлекат вниманието на кръчмаря или помощницата му, грубо изглеждаща жена с къса дреха.

Най-сетне опитите им се увенчаха с успех и след малко на масата им се появи гледжосана червена стомна и две чаши, донесени от собственика. Той погледна с интерес странната двойка, но беше повикан, преди да е решил какво да мисли за тях. Ветеранът наля вино и подаде едната чаша на Малх.

Той опита и направи отвратена физиономия.

— Това е по-лошо и от конска пикня.

Ветеранът отпи голяма глътка и сви извинително рамене.

— За мен е добро, господарю.

Двамата замълчаха и глъчката на таверната ги обгърна.

— Точно зад мен са — прошепна ветеранът. — Четирима мъже. Единият прилича на египтянин. Другият е най-големият грозник, който съм виждал, с белези по цялата мутра. Останалите може да са гърци. Виждаш ли ги?

Малх небрежно погледна над рамото му. На съседната маса имаше слаб светлокож мъж с черна коса, седнал до набит мъж с гръден кош като бъчва, чието покрито с белези лице сякаш беше изсечено от гранит. Двамата им другари бяха с гръб към Малх, но ако се съдеше по тъмната кожа и черните им коси, ветеранът вероятно беше познал народността им. Облечени в боядисани с охра и сиви вълнени туники, с ножове в коланите, четиримата приличаха на останалите клиенти. И в същото време не приличаха. Малх ги огледа внимателно с крайчеца на окото си. Лицата им бяха жестоки, хищнически. Не лица на търговци.

Малх постепенно започна да различава гласовете им от останалата глъчка. Разговаряха на гръцки, което не беше необичайно между моряци от различни народности. В края на краищата гръцкият беше господстващият език в морето.

— Хубаво е най-сетне да посетиш голям град — каза единият от онези, които седяха с гръб към Малх. — Не е като дупките, където спираме обикновено. Тук поне има повече от една таверна.

— И много бардаци с прилично изглеждащи жени — изръмжа седящият до него.

— И момчета — похотливо добави онзи с белезите.

Египтянинът се изсмя противно.

— Все същият си, а, Варсако?

Варсако се подсмихна и леко сниши глас.

— Искам да опитам картагенски гъз.

Египтянинът размаха укорително пръст.

Един от другарите им се изкиска и Варсако се намръщи.

— Дълго помниш — каза четвъртият. — Искаш да си отмъстиш за онзи, дето ти се измъкна ли?

— Внимавай какви ги дрънкаш — озъби се египтянинът, с което потвърди подозренията на Малх, че той е главният в групата. Последва мълчание, след което Варсако и египтянинът си зашепнаха нещо, като често поглеждаха съседните маси.

Малх сведе очи. Обмисли внимателно какво е чул и видял. Тези хора рядко посещаваха градове. Изглеждаха много по-корави от обикновени търговци. Ветеранът смяташе същото за останалия екипаж. Неотдавна в екипажа им бе имало картагенец. Техен пленник? В главата на Малх зазвъняха тревожни камбани. От изчезването на Ханон не беше попадал на нищо подобно. Не беше много, но не му пукаше. Плъзна с пръст монета по масата и видя как очите на ветерана се разширяват.

— Стой тук — прошепна му той. — Ако не съм се върнал преди да си тръгнат, последвай ги. Прати ми вест по някой уличен хлапак къде са.

— Ти къде отиваш?

Усмивката на Малх беше безрадостна.

— Да доведа помощ.

Малх отиде направо при командира на Сафон. Общественото му положение беше такова, че капитанът лично се зае да помогне. Моментално дузина либийски копиеносци бяха поставени на разпореждането на Малх. Макар да нямаха представа каква е мисията им, идеята да се отърват от упражненията с оръжия им допадаше.

Когато Малх пристигна в гарнизона, Сафон спеше, но при споменаването за възможни новини за Ханон тутакси скочи от леглото. Докато Бостар се чувстваше виновен, че не е накарал Ханон и Суниатон да останат в града, Сафон беше обременен от мисълта, че не е трябвало да отстъпва. Най-мрачната му тайна беше, че част от него се радваше, че Ханон го няма. Ханон никога не изпълняваше исканото от Малх, докато той, Сафон, правеше всичко по правилата. И въпреки това Ханон караше очите на баща им да грейват. Разбира се, Бостар не подозираше за чувствата на Сафон. Както можеше да се очаква, двамата братя се бяха отчуждили заради случилото се и вече почти не разговаряха. Проблемът се реши едва когато Бостар замина за Иберия. Донесената от Малх новина само разрани гузната съвест на Сафон. Докато навличаше дългата туника и си слагаше бронзовата броня, тракийския шлем и наколенниците, той засипа баща си с въпроси. Малх не разполагаше с отговор почти на никой от тях.

— Колкото по-скоро отидем там, толкова по-бързо ще разберем нещо — изръмжа той.

Половин час след като излезе от таверната, Малх се върна със Сафон и копиеносците. Либийците носеха прости конични бронзови шлемове и червени туники без колани, които се спускаха до коленете им. Бяха въоръжени с къси копия за намушкване.

Малх изпита огромно облекчение, когато видя, че ветеранът и четиримата мъже още седят по местата си. Гърците бяха заспали; Варсако говореше нещо на египтянина. Когато Малх и спътниците му спряха пред таверната, двамата моряци се огледаха. На лицата им за момент се изписа тревога, но не помръднаха.

— Къде са? — попита Сафон.

Вече нямаше нужда от потайност. Малх посочи. Изпита задоволство, когато египтянинът и Варсако скочиха и се опитаха да побягнат.

— Хванете ги! — извика той.

Войниците се завтекоха и ги обкръжиха със заплашително насочени копия. Двамата спящи бяха събудени с ритници и изблъскани в кръга при другарите им. И четиримата бяха принудени да хвърлят ножовете си. Без да обръща внимание на мътните погледи на останалите клиенти, Малх излезе напред.

— Какво искате? — попита египтянинът на отличен картагенски. — Нищо лошо не сме направили.

— Аз ще реша това — отвърна Малх и рязко кимна.

— Към казармата — нареди Сафон. — По-бързо!

Ветеранът гледаше изумен как отвеждат пленниците. Метален звън насочи вниманието му обратно към масата. На нея лежаха четири златни монети с лика на Ханибал Барка.

— По една за всеки курвенски син — каза Малх. — Ако се окажат хората, които ми трябват, ще ти дам още толкова.

И тръгна след Сафон и войниците.

Имаше важна работа за вършене.

Не им отне много време да стигнат либийската казарма, която се намираше на изток от агората в стената, която гледаше към морето. Редица помещения на две нива бяха наредени на стотици крачки в двете посоки. От спалните се влизаше в трапезариите и баните. Офицерските квартири се намираха до оръжейните и помещенията на чиновниците и интендантите. Също като във всяка военна база, тук имаше и килии. Сафон поведе копиеносците именно към тях. Кимна приятелски на тъмничарите и продължи към голямо помещение с гол каменен под. То беше напълно празно с изключение на висящите от стените окови, горящ мангал и маса, върху която бяха наредени различни зловещи на вид метални инструменти.

След като влезе и последният човек, Сафон затръшна вратата и я заключи.

— Оковете ги — нареди Малх.

Като един войниците оставиха копията си и се обърнаха към пленниците. Ужас изпълни очите на двамата гърци и те заплакаха. Варсако и египтянинът се опитаха да запазят самообладание и почнаха да задават въпроси. Загледан в инструментите на масата, Малх ги игнорира, докато не се възцари мълчание.

— Какво правите в Картаген?

— Търговци сме — отвърна египтянинът. — Честни хора.

— Сериозно? — Тонът на Малх беше дружелюбен.

Египтянинът го погледна объркано.

— Да.

Малх се вгледа в лицата на другарите му. После се обърна към Сафон.

— Е?

— Според мен лъже.

— И според мен. — Интуицията на Малх вече направо му крещеше. Тези определено не бяха никакви търговци. Идеята, че може да знаят нещо за Ханон, го обсеби изцяло. Искаше информация. Възможно най-бързо. Без значение как е получена. Посочи единия грък. — Счупи му ръцете и краката.

Стиснал зъби, Сафон взе един ковашки чук. Отиде пред посочения от Малх мъж, който вече хленчеше от страх, и без нито дума нанесе серия удари, като смаза ръцете на гърка в стената, а после и краката под коленете му. Високите пронизителни писъци на жертвата му отекнаха в помещението.

Цялото занимание отне доста време, но Малх изчака, докато писъците преминаха в тихи стонове.

— А сега друг въпрос — хладно каза той. — Кой беше картагенецът, за когото говорехте в кръчмата?

Египтянинът изгледа отровно Варсако.

Малх усети прилива на адреналин. Зачака, но отговор нямаше.

— Е?

— Никой, просто един от екипажа — уплашено отвърна Варсако. — Не му харесваше вниманието ми и ни изостави в някаква затънтена дупка на нумидийския бряг.

Малх отново погледна сина си.

— Пак лъже — изръмжа Сафон.

— Истина е — запротестира Варсако и погледна към египтянина. — Кажи му.

— Така е — с нервен смях се съгласи египтянинът. — Момчето избяга.

— За пълен глупак ли ме вземаш? Не е само това — рязко отвърна Малх и посочи Варсако. — Отрежи му топките.

Сафон остави чука и взе дълъг извит нож.

— Не — замоли се Варсако. — Моля ви.

Сафон разкопча колана на Варсако и го хвърли на пода. После сряза долната част на туниката му, докато не оголи ленената му препаска. Пъхна ножа под плата от двете страни на слабините му и го сряза. Препаската падна на пода и Варсако остана гол от кръста надолу. Тресеше се.

— Двама бяха — запелтечи той, като се гърчеше в оковите. — Течението ги беше отнесло при брега на Сицилия.

Лицето на египтянина се изкриви от ярост.

— Млъквай, глупак такъв! Само влошаваш положението.

Варсако не му обърна внимание. По покритите му с белези бузи се стичаха сълзи.

— Ще ви кажа всичко — изплака той.

Сафон започна да се чувства наистина много виновен. Пое треперливо дъх и погледна през рамо.

Малх му даде знак да отстъпи назад. В гърдите му бушуваха титанични емоции. Стените сякаш го притискаха и чуваше бученето на кръвта в ушите си.

— Говори — заповяда той.

Варсако кимна енергично.

— Преди няколко седмици имаше силна буря. Попаднахме в нея и биремата ни едва не потъна. Слава на боговете, размина ни се. На следващия ден попаднахме на лодка с двама младежи в нея.

Сафон скочи и опря ножа в гърлото му.

— Откъде бяха? — изкрещя той. — Как се казваха?

— Бяха от Картаген. — Очите на Варсако се стрелкаха като на притиснат в ъгъла плъх. — Не им знам имената.

Малх изведнъж стана напълно спокоен.

— Как изглеждаха?

— Единият беше висок и атлетичен. Другият беше по-дребен. И двамата бяха с черни коси. — Варсако се замисли за момент. — И зелени очи.

— Ханон и Суниатон! — Лицето на Сафон се разкриви от мъка. Въпреки облекчението си не можеше да понесе мисълта, че това може да е страшната истина.

На Малх му призля.

— Какво направихте с тях?

Лицето на Варсако посивя.

— Разбира се, щяхме да ги върнем в Картаген — заекна той. — Но корабът беше получил течове по време на бурята. Налагаше се да стигнем до най-близката суша, тоест до Сицилия. Те слязоха там. В Хераклея, ако не се лъжа. — Погледна към египтянина, който кимна утвърдително. — Да, в Хераклея.

— Ясно. — Ледено спокойствие обзе Малх. — Ако е така, защо не са се върнали? Намирането на кораб до Картаген от южния бряг на Сицилия не би трябвало да е никакъв проблем.

— Кой знае? Младежите, напуснали току-що дома си, са едни и същи. Интересуват се само от вино и жени. — Варсако сви рамене толкова небрежно, колкото можеше.

— Напуснали току-що дома си? — изкрещя Малх. — Казваш го така, сякаш са искали да бъдат отнесени в морето. Пълни глупости. Ако сте ги оставили в Хераклея, аз съм Александър Македонски. — Обърна се към Сафон. — Кастрирай го.

Сафон свали ножа към слабините на Варсако.

— Само не това, моля ви, не това — закрещя той. — Ще кажа цялата истина!

Малх вдигна ръка и Сафон спря.

— Вече сигурно си се досетил, че ти и останалите мръсни плъхове сте мъртъвци. Сами се осъдихте със собствените си думи. — Малх замълча, за да осъзнаят думите му. — Кажи ми честно какво направихте със сина ми и приятеля му и ще запазя мъжествеността ти. И ти обещавам бърза смърт.

Варсако кимна, приел съдбата си.

— Продадохме ги в робство — прошепна той. — В Неапол. Получихме отлична цена за двамата, според капитана. Затова дойдохме в Картаген. Да отвлечем още.

Малх си пое дълбоко дъх. Точно това беше подозирал.

— На кого ги продадохте?

— Не знам — запелтечи Варсако. — Аз не бях там. Капитанът го направи. — И кимна към египтянина, който се изплю презрително на пода.

— Значи ти си виновникът за това безчестие? — Яростта отново облада Малх. — Отрежи неговите топки! — изрева той.

Сафон тутакси сряза дрехите на египтянина. Хвана топките на стенещия пиратски капитан и ги дръпна надолу, за да опъне кожата. Хвърли поглед към Малх, който кимна.

— Това е за брат ми — промърмори той и вдигна ножа.

— Варсако едва не ги изнасили — извика египтянинът. — Аз му попречих.

— Колко мило от твоя страна — озъби му се Малх. — Но си нямал проблем да ги продадеш, нали? Кой ги купи?

— Някакъв латинец. Не разбрах името му. Смяташе да отведе и двамата в Капуа. Да ги продаде като гладиатори. Нищо повече не знам. — Египтянинът погледна надолу към Сафон, после към Малх. На лицата им видя само неумолима омраза. — Нека умра бързо като Варсако — замоли се той.

— Нима очакваш да спазя думата си след онова, което сте направили на две невинни момчета? Занимаващите се с пиратство заслужават най-ужасната съдба. — Гласът на Малх беше пълен с презрение. Той се обърна към войниците. — Чухте какво са направили тези боклуци с момчето ми и приятеля му.

Либийците заръмжаха гневно и един пристъпи напред.

— Какво да правим с тях, господарю?

Малх бавно изгледа четиримата пирати един по един.

— Кастрирайте всички, но обгорете раните, за да не им изтече кръвта. Строшете ръцете и краката им и ги разпънете на кръст. Когато приключите, намерете останалите от екипажа им и направете същото с всички до последния.

Копиеносецът отдаде чест, без да обръща внимание на виковете на протест.

— Да, господарю.

Малх и Сафон гледаха безстрастно как войниците се заемат със задачата си. Разделени на групи по трима, те с мрачна решимост съблякоха затворниците. Остриетата на ножовете им проблясваха, докато се вдигаха и спускаха. Писъците скоро станаха толкова силни, че беше невъзможно да се говори, но войниците не спряха за почивка. Кръвта рукна на потоци по краката на пиратите и започна да се съсирва на лепкави локви по пода. След това вонята на обгорена плът изпълни въздуха, когато зейналите рани бяха затворени с нажежени до червено маши. Болката от кастрирането и обгоряването беше толкова силна, че и четиримата пирати изгубиха съзнание. Спасението им обаче беше краткотрайно. Минути по-късно бяха събудени от агонията, когато костите им бяха натрошени от ударите на тежките чукове. Повтарящите се тъпи удари се смесиха с писъците им в нова страховита какофония.

Малх се обърна към Сафон.

— Видях достатъчно. Да вървим.

Дори в коридора и при затворена врата врявата беше невероятна. Въпреки че вече можеха да говорят, баща и син само размениха дълги мълчаливи погледи.

Малх пръв наруши мълчанието.

— Може още да е жив. Може и двамата да са живи. — В очите му проблеснаха сълзи — нещо, което не се виждаше често.

Сафон се почувства още по-зле заради Ханон. Да се удавиш е едно, но да се биеш като гладиатор?

— Може и да не останат живи дълго. Това е милост в известен смисъл.

Без да подозира за мотива зад думите на Сафон, Малх стисна зъби.

— Прав си. Можем само да се надяваме, че са умрели добре. Да идем при Ханибал Барка в Иберия и да участваме във войната срещу Рим. Един ден ще донесем разруха, огън и смърт на Капуа. Това ще бъде отмъщението ни.

Сафон бе поразен.

— Нима Ханибал ще нахлуе в Италия?

— Да — отвърна Малх. — Такъв е дългосрочният му план. Да разгроми врага на негова почва. Аз съм един от шепата хора, които знаят намеренията му. Сега и ти си сред тях.

— Тайната ще си остане тайна — прошепна Сафон. Очевидно двамата с Бостар не бяха запознати с цялата информация, донесена от пратеника на Ханибал. Сега разбираше заплахата на баща им да изравни Капуа със земята. — Един ден ще си отмъстим — промърмори той, замислен за златните възможности да докаже достойнството си.

— Повтаряй след мен — нареди Малх. — Кълна се пред Мелкарт, Баал Шафон и Баал Хамон. С всички сили ще подкрепям Ханибал Барка в начинанието му. Ще открия Ханон, или ще умра, докато отмъщавам за него.

Сафон бавно повтори думите.

Удовлетворен, Малх излезе.

Писъците продължаваха да ги следват.

VI.

Робство

Недалеч от Капуа, Кампания

Ханон се тътреше унило зад мулето на Агесандър и гълташе прахта, вдигната от онези отпред. Пред сицилианеца беше носилката с Атия и Аврелия, а най-отпред яздеха Фабриций и Квинт. Беше сутринта след като беше купен от Квинт и след като прекара нощта в дома на Марциал, семейството се прибираше във вилата си. По време на краткия им престой Ханон беше оставен в кухнята с домашните роби. Замаян, все още неспособен да повярва, че са ги разделили със Суниатон, той просто се беше свил в един ъгъл и бе плакал. Никой от робите не му предложи утеха, само му оставиха чиста препаска, стомна вода и чиния храна. По-късно обаче Ханон щеше да си спомня любопитните им погледи. Несъмнено това беше нещо, което бяха виждали безброй пъти — нов роб, който осъзнава, че животът му се е променил завинаги. Вероятно повечето бяха преминали през същото. За щастие боговете се смилиха над него и той най-сетне заспа. Сънят му бе неспокоен, но му бе дал някакъв начин да избяга от реалността; да я отрече.

Сега, на хладната светлина на деня, отново трябваше да се изправи пред нея.

Беше собственост на Фабриций, бащата на Квинт. Подобно на семейството му, Суни си беше отишъл завинаги.

Ханон още не знаеше какво да мисли за господаря си. След като го огледа набързо, когато пристигнаха в къщата на Марциал, Фабриций не му обърна повече внимание. Беше приел обяснението на сина си, че тъй като е образован и владее езици, картагенецът си е заслужил високата цена, разликата в която и без това беше платил сам. „Ти решаваш как да харчиш парите си“ — беше казал Фабриций. Ханон реши, че изглежда сравнително почтен човек, също като Квинт. Аврелия беше почти дете. Атия, жената на Фабриций, си оставаше загадка. Досега почти не го беше погледнала, но Ханон се надяваше, че ще се окаже добра господарка.

Беше странно да мисли за нормални онези, които открай време възприемаше като зло. Най-много обаче го притесняваше Агесандър. Сицилианецът беше настроен срещу него от самото начало. Въпреки всичките му тревоги, в положението му имаше поне нещо добро и това го изпълваше с чувство за вина. Участта на Суниатон все още висеше на косъм и единственото, което можеше да направи Ханон, беше да моли всеки известен му бог да бди над приятеля му. Или в най-лошия случай да направи така, че да умре храбро.

Наостри уши, когато чу думата „Сагунт“. Гръцкият град в Иберия, който беше съюзник на Републиката, от месеци беше в центъра на вниманието на Ханибал. Именно там щеше да започне войната с Рим.

— Сенатът не беше ли решил, че Сагунт не го грози реална опасност? — попита Квинт. След като жителите му настояха за компенсация за атаките над земите им, Ханибал само им пратил груб отговор.

Ханон скри подигравателната си усмивка. Беше чул обидата няколко седмици по-рано, у дома. „Мръсни въшливи диваци“, така бе нарекъл Ханибал жителите на града. Както знаеха всички в Картаген, отхвърлянето на исканията им беше част от реалния му план — да атакува Сагунт.

— Политиците понякога подценяват генералите — тежко рече Фабриций. — Ханибал вече прави много повече, отколкото да отправя заплахи. Според последните новини Сагунт е обкръжен от войската му. Започнали са да строят укрепления. Ще има обсада. Картаген най-сетне показва отново зъбите си.

Квинт хвърли гневен поглед към Ханон, който моментално сведе очи.

— Нищо ли не може да се направи?

— Не и този сезон — кисело отвърна Фабриций. — Ханибал едва ли би могъл да избере по-удобен момент. Войските и на двамата консули са заети на изток със заплахите там.

— Деметрий Фароски ли имаш предвид? — попита Квинт.

— Да.

— Той не беше ли доскоро наш съюзник?

— Беше. После долното куче реши, че пиратството е по-доходоносно. Цялото ни източно крайбрежие е изложено на опасност. Освен това заплашва и илирийските градове, които са под закрилата на Републиката. Но този проблем би трябвало да се реши до есента. Деметрий няма шансове срещу четири легиона и двойно повече соции.

Квинт не можеше да скрие разочарованието си.

— А аз ще пропусна всичко.

— Няма страшно. Винаги ще има друга война — развеселено отвърна баща му. — Скоро ще дойде и твоят ред.

Думите му донякъде утешиха Квинт.

— А междувременно Сагунт е оставен да се оправя сам, така ли?

— Знам, че не е правилно — отвърна баща му. — Но по-голямата фракция в Сената реши, че трябва да следваме този курс. Останалите трябва да се подчиняваме.

„Дотук с римската фидес“, презрително си помисли Ханон.

Баща и син продължиха да яздят мълчаливо известно време.

— Какво ще направи Сенатът, ако Сагунт падне? — попита Квинт.

— Предполагам, че ще изиска картагенците да се оттеглят. И да ни предадат Ханибал.

Квинт повдигна вежди.

— И те ще го направят ли?

„Никога“, яростно си помисли Ханон.

— Не мисля — отвърна Фабриций. — Дори картагенците не са лишени от гордост. Освен това Съветът на старейшините им със сигурност знае за плана на Ханибал да обсади Сагунт. Едва ли биха дали подкрепата си за подобно действие само за да я оттеглят веднага след това.

Ханон незабелязано се изплю и прошепна:

— Естествено, че няма да го направят.

— Значи войната е неизбежна — възкликна Квинт. — Сенатът няма просто да приеме подобна обида и да бездейства.

Фабриций въздъхна.

— Няма, макар че отчасти той е виновен за цялото положение. Репарациите, наложени на Картаген в края на последната война, бяха съсипващо тежки, а заграбването на Сардиния малко по-късно беше още по-лоша стъпка. За нея няма извинения.

Ханон не можеше да повярва на ушите си — римлянин изразяваше съжалението си за онова, което беше сторено на народа му. „Може би не всички са чудовища?“ — за втори път се запита той. Инстинктът му обаче реагира моментално. „И въпреки това си остават врагове“.

— Онзи конфликт е бил преди едно поколение — наежи се Квинт. — Говорим за днес. Дори да закъснее, Рим трябва да защити съюзник, който е бил нападнат без основателна причина.

Фабриций кимна.

— Така е.

— Значи войната с Картаген е неизбежна — каза Квинт и погледна към Ханон, който се престори, че не слуша.

— Вероятно — отвърна Фабриций. — Може би не тази година, а следващата.

— Значи мога да участвам в нея! — възторжено извика Квинт. — Но първо искам да се науча да въртя добре меча.

— Добър си с лъка и копието — призна Фабриций. Замълча, давайки си сметка, че Квинт попива жадно всяка негова дума. — Разбира се, стриктно казано това не е необходимо за един кавалерист, но все пак мисля, че малко обучение с гладиуса няма да ти се отрази зле.

Квинт се ухили до уши.

— Благодаря, татко. — Вдигна ръка към устата си. — Майко! Аврелия? Чухте ли? Ще се уча да въртя меч.

— Наистина добра новина — дойде отговор от носилката. Гласът на Атия беше приглушен, но на Квинт му се стори, че долавя в него тъга.

Аврелия вдигна завесата и надникна навън.

— Чудесно — каза и се усмихна насила. Вътрешно изгаряше от завист.

— Ще започнем утре — каза Фабриций.

— Отлично! — Квинт моментално забрави реакциите на майка си и на Аврелия. Главата му беше пълна с фантазии как двамата с Гай служат в конницата и спечелват слава за себе си и за Рим.

Въпреки вината за Суниатон духът на Ханон също се приповдигна. Макар че трябваше да се оправя с Агесандър, не му беше писано да умре като гладиатор. И макар че самият той нямаше да може да участва, сънародниците му отново щяха да вдигнат оръжие срещу Рим начело с Ханибал Барка. Човек, когото баща му смяташе за най-добрия лидер, който Картаген е виждал.

За първи път от много дни в сърцето на Ханон замъждука искрица надежда.

Една лятна утрин от пристанището дойде вест, че Малх и Сафон са пристигнали. Бостар извика възторжено. Не спираше да се усмихва, докато бързаше по улиците на Нови Картаген, основан от Хаздрубал девет години по-рано. Зърна храма на Ескулап, който се издигаше на високия хълм източно от градските стени, и отправи благодарствена молитва към бога на медицината и последователите му. Ако не беше раната на дясната му ръка, получена от прекалено многото упражнения с истинско оръжие, вече щеше да е отпътувал за Сагунт с останалата войска. Вместо това се наложи да остане тук по нареждане на командира си Алете. „Неведнъж съм виждал как рани като тази отиват на зле — беше казал той. — Остани тук жреците да се грижат за теб и ела, когато се възстановиш. Сагунт няма да падне за един ден или за месец“. Тогава Бостар не остана особено щастлив от заповедта. Сега му идеше да скача от радост.

Стигна до пристанището, което гледаше към спокойния залив. Местоположението на града едва ли можеше да е по-добро. Разположен в единия край на закрит залив, той бе заобиколен от всички страни от вода. На изток и юг се намираше морето, а на север и запад имаше голяма солена лагуна. Единствената връзка със сушата беше по тесен силно укрепен провлак, което правеше града почти непревземаем. Нямаше нищо чудно, че Нови Картаген беше изместил Гадес като столица на Картагенска Иберия.

Бостар изтича покрай корабите, разположени най-близо до кея. Новопристигналите трябваше да са по-нататък.

Както винаги пристанището беше изключително оживено. Макар че огромната част от армията беше заминала с Ханибал, всеки ден продължаваха да пристигат още войници и припаси. Копия се трупаха на високи купчини, прясно изковани шлемове блестяха на слънцето. Разнасяха се запечатани с восък амфори със зехтин и вино, топове плат и торби с пирони. Дървени сандъци с гледжосани съдове бяха наредени до издути чували с ядки. Бъбрещи моряци навиваха въжета и търкаха палубите на разтоварените кораби. Рибари, излезли в морето по изгрев-слънце, се потяха, докато стоварваха улова си на доковете.

— Бостар!

Той проточи врат и затърси семейството си сред гъстата гора от мачти и такелаж. Накрая забеляза баща си и Сафон на борда на една трирема, завързана през два кораба от кея. Скочи на палубата на първия и забърза да ги посрещне.

— Добре дошли!

Миг по-късно бяха заедно. Бостар се смая от промяната и в двамата. Бяха различни от мъжете, които бе видял за последен път. Студени. Със сурови лица. Безжалостни. Поклони се на Малх, като се мъчеше да не издава изненадата си.

— Татко. Чудесно е най-сетне да те видя.

Суровото лице на Малх омекна за момент.

— Бостар. Какво е станало с ръката ти?

— Просто драскотина. Глупава грешка по време на упражнения — отвърна той. — Все пак добре, че се случи, защото е единствената причина все още да съм тук. Всеки ден ме лекуват в храма на Ескулап. — Той се обърна към Сафон и с изненада видя, че брат му изглежда направо гневен. Всичките му надежди за помирение се изпариха. Пропастта между двамата, отворила се от спора им за пускането на Ханон и Суниатон, очевидно все още съществуваше. „Сякаш аз не се чувствам виновен“, тъжно си помисли Бостар. Вместо да го прегърне, той отдаде чест. — Братко.

Сафон сковано отвърна на жеста.

— Как пътувахте?

— Достатъчно добре — отвърна Малх. — Не видяхме нито една римска трирема, слава на боговете. — Незнайно защо се намръщи. — Но стига за това. Открихме какво се е случило с Ханон.

Бостар примигна.

— Какво?!

— Чу го — рязко каза Сафон. — Със Суни не са се удавили.

Ченето на Бостар увисна.

— Как разбрахте?

— Защото нито за миг не изгубих вяра в Мелкарт и защото имам очи и уши на пристанището, които гледаха и слушаха ден и нощ за следи — каза Малх и се усмихна кисело на озадачената физиономия на Бостар. — Преди два месеца един от шпионите ми попадна на златна жила. Подслушал разговор, който решил, че ще ме заинтересува. Задържахме хората и ги разпитахме.

Вниманието на Бостар беше изцяло приковано от разказа на баща му. Когато чу, че Ханон и Суниатон са били заловени от пирати, се разплака. Мъката му стана още по-дълбока, когато разбра, че младежите са били продадени в робство. „А аз си мислех, че е мил жест от моя страна да ги пусна да ловят риба. Ама че съм глупак!“

— Тази участ е по-лоша и от удавянето. Може да са ги откарали къде ли не. И да са ги продали на кого ли не.

— Знам — озъби се Сафон. — Продали са ги в Италия. Вероятно като гладиатори.

Очите на Бостар се изпълниха с ужас.

— Не!

— Да — яростно отвърна Сафон. — И ти си виновен за това. Ако ги беше спрял, днес Ханон щеше да е тук.

Бостар се изпълни с негодувание.

— Кой точно ми го казва!

— Престанете! — Гласът на Малх изплющя като бич. — Сафон, двамата с Бостар сте решили заедно, нали?

Сафон гледаше кръвнишки.

— Да, татко.

— Значи и двамата сте отговорни. Както и аз, задето не бях по-добър с него. — Малх не обърна внимание на изненадата на синовете си от признанието му. — Ханон го няма и разправиите заради него няма да помогнат на никого. Повече да не съм чул подобни неща. Сега задачата ни е да следваме Ханибал и да превземем Сагунт. Ако сме късметлии, боговете ще ни дадат отмъщение за Ханон по-късно, във войната с Рим. Трябва да изключим от умовете си всичко останало. Ясен ли съм?

— Да, татко — промърмориха братята, без да се поглеждат.

Бостар обаче трябваше да научи още нещо.

— Какво направихте с пиратите?

— Бяха кастрирани и ръцете и краката им бяха натрошени. Накрая боклуците бяха разпънати на кръст — отвърна Малх. И без нито дума повече слезе на дока и тръгна към центъра на града.

Сафон мълчеше, докато двамата не останаха сами.

— Отнесохме се прекалено милостиво с тях. Ако зависеше от мен, щях да им избода и очите — злобно каза той. Ужасът от видяното все още личеше в очите му. Сафон си беше мислил, че наказанието ще му донесе някакво облекчение, но грешеше. Срещата с по-малкия му брат само затвърди това. Яростно си каза, че той ще е любимецът. На всяка цена. — Добре че те нямаше. Нямаше да го понесеш.

Въпреки оскърбителния намек Бостар се овладя. Нямаше намерение отново да се налага като по-старши по ранг. Освен това не беше сигурен как би реагирал самият той, ако се озове в подобна ситуация и има възможност да отмъсти на онези, които бяха обрекли Ханон на сигурна смърт. Дълбоко в себе си Бостар се радваше, че не е бил там. Съмняваше се, че баща му или Сафон биха го разбрали. „Мелкарт — замоли се той, — умолявам те брат ми да е жив и здрав и да позволиш на семейството ми да загърби различията“. Молитвата му донесе известна утеха, но засега това беше всичко.

Както и войната, която очакваше с нетърпение.

След като се увери, че Агесандър не е наблизо, Ханон дръпна поводите на мулетата и ги спря. Потните животни не възразиха. Наближаваше пладне и жегата беше убийствена. Ханон кимна на един от другите, които вършееха пшеницата с него.

— Вода.

Галът инстинктивно се огледа за сицилианеца, преди да остави вилата и да донесе кожения мях от навеса. След като се напи, сложи запушалката и го метна във въздуха.

Ханон му кимна в знак на благодарност. Изгълта няколко глътки, като се постара да остави достатъчно от възтоплата вода за останалите. После хвърли мяха на друг гал, Цингеторикс.

След като се напи, Цингеторикс избърса уста с ръка.

— Богове, ама че е горещо. — Говореше на латински — единствения език, на който той и сънародниците му можеха да общуват с Ханон. — На това проклето място никога ли не вали? У дома…

Не му позволиха да довърши.

— Знаем — изръмжа Галба, нисък мъж, чието загоряло от слънцето тяло беше покрито с извиващи се татуировки. — Вали много повече. Не ни напомняй.

— Не и в Картаген — рече Ханон. — Там е сухо като тук.

Цингеторикс се намръщи.

— Значи сигурно се чувстваш като у дома си.

Напук на всичко Ханон се ухили. В продължение на може би два месеца след пристигането му тук галите, с които спеше в едно помещение, не му бяха обръщали абсолютно никакво внимание и през цялото време си говореха на своя бърз гърлен език. Ханон беше направил какво ли не да ги спечели, но без резултат. Промяната дойде постепенно. Ханон не беше сигурен дали допълнителните наказания от страна на Агесандър ги бяха накарали да му протегнат приятелска ръка, но вече не му и пукаше. Другарството, което споделяха сега, правеше съществуването му поносимо. Както и вестта, че Ханибал е стегнал в желязната си хватка Сагунт. Ясно беше, че градът ще падне преди края на годината. Ханон се молеше всяка вечер за успеха на картагенската войска. Молеше се също един ден да му се удаде възможност да убие Агесандър.

На двора бяха петима и продължаваха работата, започнала преди седмици с жътвата. Беше краят на лятото и Ханон беше започнал да свиква с живота в стопанството и тежкия труд, който трябваше да полага всеки ден. Положението беше много по-мъчно заради тежките железни окови на краката му, които му позволяваха само да тътри крака. Преди бе мислил, че е в добра форма, но бързо разбра, че не е така. При работа по дванайсет или повече часа на ден в лятната жега, с окови на краката и хранен колкото да не умре от глад, той се беше превърнал в жилава сянка на някогашния си аз. Косата му падаше на дълги рошави кичури от двете страни на брадясалото му лице. Мускулите му изпъкваха като възли и всяка гола част от тялото му беше станала тъмнокафява. Галите не изглеждаха по-различно. Бяха като диви зверове, помисли си Ханон. Нищо чудно, че рядко виждаха Фабриций или друг от семейството му.

Зърна Агесандър в далечината и изсвири уречения сигнал, за да предупреди останалите. Мехът бързо беше върнат на мястото му. Ханон отново подкара мулетата, които теглеха тежката диканя върху ожънатата пшеница, положена върху отъпканата земя на големия двор. Галите започнаха да веят овършаните класове, като ги подхвърляха във въздуха с вилите си, така че лекият вятър да отнесе плявата. Задачата им беше продължителна и затъпяваща, но трябваше да бъде изпълнена преди зърното да бъде натоварено на каруца и откарано при навесите за съхраняване, които бяха построени върху тухлени подпори, за да не могат гризачите да стигат до тях.

Агесандър дойде, застана в сянката на постройките и ги загледа мълчаливо. Петимата роби заработиха здраво, като се опитваха да не поглеждат към сицилианеца. Скоро телата им отново плувнаха в пот.

При всяка обиколка на диканята Ханон зърваше Агесандър, който го гледаше непрекъснато. Не се изненада, когато надзирателят тръгна към него.

— Водиш мулетата прекалено бързо! Намали, иначе половината зърно няма да излезе от класовете.

Ханон дръпна ремъка на по-близкото животно.

— Да, господарю.

— Какво? Не те чух — озъби се Агесандър.

— Веднага, господарю — повтори по-високо Ханон.

— Смрадлив гуга. Всичките сте еднакви. Безполезни! — Агесандър извади камшика си.

Ханон събра кураж. Като че ли нямаше значение какво прави. Скоростта на мулетата беше просто поредният пример. Преди това беше начинът, по който работи с косата и вилата и колко време му трябвало да донесе вода от кладенеца. Каквото и да правеше, беше криво и отговорът на сицилианеца винаги бе един и същ.

— Всички сте мързеливи кучи синове. — Агесандър лениво повлече края на дългия кожен камшик по земята. — Безродни псета. Страхливци. Паплач.

Ханон цъкна с език на мулетата, като се мъчеше да не чува обидите.

— Може пък и да си имал майка — призна Агесандър. И след кратка пауза добави: — Сигурно е била най-грозната и болна курва в Картаген, щом е пръкнала такова изчадие.

От ярост Ханон така стисна ремъците, че кокалчетата му побеляха. С крайчеца на окото си зърна Галба, който стоеше зад сицилианеца и клатеше глава — „Недей“. Ханон се насили да се отпусне, но Агесандър вече беше забелязал ефекта от подмятането си.

— Не ти хареса, а? — Сицилианецът се изсмя и вдигна дясната си ръка. Миг по-късно камшикът опари гърба на Ханон и се уви около дясната му подмишница. Чу се раздиращ звук, когато кожата под дясното му зърно се обели. Болката беше неописуема. Ханон се вцепени и леко забави крачка. На Агесандър не му трябваше повече.

— Да съм ти казвал да вървиш по-бавно? — изрева той. Ръката му се вдигна отново. Ханон преброи три, шест, дузина удара. Макар че положи всички усилия, накрая не издържа и изстена.

Надзирателят се усмихна на доказателството на слабостта му и спря. Уменията му с камшика бяха такива, че Ханон винаги изпитваше ужасна болка, но въпреки това оставаше в състояние да работи.

— Това ще те накара да вървиш с правилната скорост — каза сицилианецът.

— Да, господарю — каза Ханон.

Удовлетвореният Агесандър изгледа сурово галите и се престори, че си тръгва.

Ханон не се отпусна. Винаги имаше още.

И наистина, Агесандър се обърна и каза:

— Довечера ще откриеш, че сламеникът ти е по-мек.

Ханон бавно вдигна глава и го погледна.

— Изпиках се върху него.

Ханон не каза нищо. Агесандър плюеше в храната му и намаляваше наполовина дажбата му вода, но това беше по-лошо. Гневът, сведен до тлееща светлинка дълбоко в душата му, внезапно лумна с пълна сила. С огромно усилие Ханон запази безизразна физиономия. „Сега не е времето — помисли си. — Изчакай“.

Агесандър се изсмя.

— Нищо ли нямаш за казване?

„Няма да дам на този кучи син онова, което иска“, яростно си помисли Ханон.

— Благодаря, господарю.

Изиграният Агесандър изсумтя и го остави на мира.

— Мръсен шибаняк — прошепна Галба, когато надзирателят се отдалечи. Останалите замърмориха в знак на съгласие. — Можеш да използваш някой от нашите сламеници. Сутринта ще върнем напикания, ако случайно реши да провери.

— Благодаря — отвърна Ханон. Представяше си как се втурва след надзирателя и го убива. Майсторското мъчение на Агесандър само беше събудило воинския му дух. Ако му беше писано да срещне Суниатон на другия свят, искаше да може да му каже, че е останал с вдигната високо глава. Скоро щеше да се стигне до сблъсък, осъзна Ханон. Но това нямаше значение. Смъртта беше по-добра от това ежедневно безчестие.

Една чудесна сутрин Квинт се оказа без задължения — нещо необичайно напоследък. През нощта беше валяло и бе по-хладно за първи път от месеци. Ободрен от свежия въздух, той реши да се сдобри с Аврелия. През последните няколко месеца за нейно най-голямо неудоволствие тя беше предадена на грижите на строг наставник — грък с кисела физиономия, когото Марциал бе отстъпил временно на Атия. Вместо да броди из стопанството както си поиска, сега Аврелия трябваше да седи покорно и да учи гръцки и математика. Атия продължаваше да я учи как да тъче и шие и как да се държи в отбрано общество. Протестите на Аврелия попадаха в глухи уши. „Време е да се научиш да бъдеш дама, и точка — неведнъж остро ѝ беше заявявала Атия. — Още възражения и ще ядеш пердах“. Аврелия се подчиняваше, но каменното ѝ мълчание на масата вечер ясно показваше какво е истинското ѝ мнение за всичко това.

Фабриций беше достатъчно благоразумен да не се намесва в работата на жена си, така че Квинт оставаше единственият възможен съюзник на Аврелия. Той обаче се озова между чука и наковалнята. Въпреки че се чувстваше виновен за окаяното положение на сестра си, знаеше също, че уговореният брак е най-доброто за семейството. Всичките му опити да разведри настроението ѝ се проваляха и затова Квинт започна да избягва компанията ѝ, след като приключваше със задачите си за деня. Наранената Аврелия прекарваше все повече и повече време сама в стаята си. Това беше порочен кръг, от който сякаш нямаше изход.

Междувременно Квинт беше изцяло зает с работата, с която го беше натоварил баща му — бумащина, пътувания до Капуа по различни задачи и редовни тренировки с гладиус. И все пак Квинт тъгуваше по сестра си. Взе решението на момента. Време беше да ѝ се извини и да продължи напред. Не можеше вечно да продължава така. Макар че все още не беше намерил подходящ съпруг за Аврелия, Фабриций бе започнал да се оглежда за кандидати при посещенията си в Рим.

Квинт взе малко храна и тръгна към стаята при двора, където Аврелия вземаше уроците си. Почука и влезе, без да чака отговор. Наставникът вдигна глава и се намръщи неодобрително.

— Господарю Квинт. На какво дължим удоволствието?

Квинт се изправи в целия си ръст. Вече беше с три пръста по-висок от баща си, което означаваше, че се извисява над повечето хора.

— Вземам Аврелия с мен на обиколка из стопанството — заяви той.

Наставникът се изненада.

— Кой го е позволил?

— Аз — отвърна Квинт.

Наставникът изду недоволно устни.

— Родителите ти…

— Ще се съгласят от цялото си сърце. По-късно ще им обясня всичко. — Квинт махна с ръка и каза на Аврелия: — Хайде.

Опитът ѝ да изглежда гневна се изпари и тя скочи на крака. Табличката и стилусът ѝ изтракаха на пода, което накара наставника да зацъка укорително. Възрастният грък обаче не посмя да възразява повече и двамата излязоха необезпокоявани навън.

Откакто Квинт беше убил мечока, самоувереността му почти не знаеше граници. Това му харесваше. Той се ухили на Аврелия.

Тя веднага поднови разпрата помежду им.

— Какво става? Не съм те виждала от седмици, а изведнъж се появяваш най-неочаквано в средата на уроците ми.

Той я хвана за ръка.

— Съжалявам, че те изоставих. — За негов ужас очите ѝ се напълниха със сълзи и Квинт осъзна колко наранена е била. — Изглеждаше, че каквото и да кажа, няма да има значение — добави той. — Не можех да измисля как да ти помогна. Прости ми.

Тя се усмихна през сълзи.

— Аз също съм виновна, че се мусех дни наред. Но стига, сега си тук. — Тя го погледна пакостливо. — Обиколка из стопанството? Има ли нещо, което не съм виждала поне хиляда пъти?

— Само това успях да измисля — смутено отвърна той. — Да те измъкна по някакъв начин.

Тя се ухили и го побутна.

— Достатъчно беше, че накара дъртия глупак да си затвори устата. Благодаря ти. Не ми пука къде ще ходим.

Хванати за ръце, двамата тръгнаха по пътеката към маслиновата горичка.

Ханон виждаше, че Агесандър е в лошо настроение. Всеки роб, който стъпеше накриво, отнасяше ругатните му. Десетима вървяха пред сицилианеца, понесли тръстикови кошници. За щастие Ханон беше в предната част, което означаваше, че Агесандър не му обръща особено внимание. Бяха се запътили към терасите, на които растяха сини сливи — плодовете бяха узрели неотдавна и много бързо. Брането им беше лесна работа в сравнение с работата през изминалите седмици и Ханон я очакваше с нетърпение. Агесандър не можеше да е бдителен през цялото време. В края на деня много сливи щяха да се озоват в къркорещия му стомах.

Момент по-късно наруга оптимизма си.

Галба, който вървеше зад него, се препъна и падна тежко на земята. Чу се болезнено охкане и когато се обърна, Ханон видя лоша рана на десния пищял на приятеля си. Раната се напълни с кръв, която потече по мускулестия прасец и върху сухата земя, която я попи моментално.

— Спечели си почивен ден — тихо каза Ханон.

— Не мисля, че Агесандър ще е на същото мнение — отвърна Галба и се намръщи. — Помогни ми да стана.

Ханон се наведе, но беше късно.

Сицилианецът беше разбутал останалите роби и бе стигнал до тях.

— Какво става, в името на Хадес?

— Падна и нарани крака си — започна да обяснява Ханон.

Агесандър се обърна с очи като от кремък.

— Искам този лайнар сам да обясни — изсъска той и се обърна към Галба — Е?

— Точно както каза той — внимателно рече Галба. — Препънах се и се ударих на този камък.

— Направил си го нарочно, за да изклинчиш от работа няколко дни — озъби се Агесандър.

— Не съм.

— Лъжец! — Сицилианецът извади камшика си и започна да го налага.

Яростта на Ханон най-сетне надделя.

— Остави го! — извика той. — Нищо лошо не е направил.

Агесандър стовари още няколко удара и силен ритник, преди да спре. После се обърна към Ханон.

— Какво каза?

— Брането на сливи е лесна работа. Защо му е да се опитва да клинчи от нея? — изръмжа Ханон. — Човекът просто се спъна.

Сицилианецът се опули от изненада и гняв.

— Нима се осмеляваш да ми казваш какво да правя? Ти, червясало лайно такова!

Ханон беше готов да даде мило и драго за меч в този момент. Не разполагаше обаче с нищо, освен с гнева си. Покрай прилива на адреналин това му се видя достатъчно.

— Лайно ли съм бил? — озъби се той. — Ти пък си долнопробна сицилианска измет! Не бих си изтрил краката с теб, дори да са омазани с лайна.

Нещо в Агесандър сякаш се пречупи. Той вдигна камшика и заби покрития с метал край на дръжката в лицето на Ханон.

Чу се силно хрущене и Ханон усети как хрущялът се чупи. Ослепен от болка, той залитна назад и вдигна ръце, за да се предпази от удара, който знаеше, че ще последва. Нямаше възможност да вземе камък или каквото и да било, за да се защити. Агесандър се нахвърли върху него като лъв върху плячката си. Камшикът се спусна върху раменете на Ханон и върхът му облиза гърба му. После се дръпна, но се върна да го ужили миг по-късно, оставяйки рана след рана. Ханон отстъпи, но смеещият се сицилианец го последва. Когато Ханон се препъна в корена на едно дърво, Агесандър го блъсна в гърдите и го просна на земята. Задъхан, Ханон не можеше да направи нищо, докато другият се извисяваше над него с разкривено от ликуване лице. Последва силен ритник в гърдите и ребрата, счупени от Варсако, се пукнаха за втори път. Болката беше непоносима и Ханон изкрещя, въпреки че тутакси се намрази за реакцията си. По-лошото тепърва следваше. Побоят продължи, докато той почти не изпадна в безсъзнание. Накрая Агесандър го обърна по гръб и заповяда:

— Погледни ме! — След още няколко ритника Ханон успя да отвори очи. Щом го направи, сицилианецът вдигна високо десния си крак, обут в подкован сандал. — Това е за всичките ми другари — изръмжа той. — И за семейството ми.

Ханон нямаше представа за какво говори Агесандър. „Този кучи син ще ме убие“, замаяно си помисли той. Странно, но не му пукаше. Поне страданията му щяха да свършат. Изпита вцепеняваща мъка, че никога вече няма да види семейството си. Че няма да може да се извини на баща си. Така да бъде. Примирен, Ханон затвори очи и зачака Агесандър да сложи край на всичко.

Ударът така и не дойде.

Вместо това се разнесе властен глас.

— Агесандър! Спри!

Отначало Ханон не схвана какво става, но когато заповедта беше повторена и усети, че сицилианецът отстъпва, разбра. Някой се беше намесил. Кой? Остана да лежи на твърдата земя, неспособен да прави каквото и да било, освен да диша съвсем плитко. С всяко движение на гръдния му кош сякаш го пронизваха кинжали. Болката беше единственото, което го държеше в съзнание. Усещаше, че Агесандър хвърля изпълнени с омраза погледи към него, но не го докосна повече.

Миг по-късно Квинт и Аврелия, децата на Фабриций, се появиха в полезрението му. Лицата и на двамата бяха гневни.

— Какво направи? — извика Аврелия и падна на колене до Ханон. Макар че окървавеният картагенец беше почти неузнаваем, усети пърхане в стомаха си, когато го видя.

Ханон се опита да ѝ се усмихне. След жестокото лице на Агесандър тя му приличаше на нимфа или друго подобно създание.

— Е? — Гласът на Квинт беше леден. — Обяснявай.

— Баща ти оставя ръководенето на стопанството и робите на мен — зафуча Агесандър. — Така е още отпреди да се родиш.

— А ако беше убил роб? Какво щеше да каже тогава? — предизвикателно попита Аврелия.

Агесандър се изненада, после каза примирително:

— Е. Наказвах го, нищо повече.

Квинт се изсмя подигравателно.

— Канеше се да стовариш крак върху главата му. На тези камъни такъв удар щеше да му пръсне черепа.

Агесандър не отговори.

— Така ли е? — остро попита Квинт. Яростта му към сицилианеца, който изглеждаше готов да убива, се удвои, когато осъзна кой е жертвата. Всяко останало уважение, което изпитваше към Агесандър, се изпари. — Отговаряй, в името на боговете.

— Вероятно — намусено отвърна Агесандър.

— Това ли възнамеряваше? — остро попита Аврелия.

Сицилианецът погледна Ханон.

— Не. — И скръсти ръце на гърдите си. — Просто не се сдържах.

„Лъжец“, помисли си Ханон. Над него на лицето на Аврелия се изписа недоверие, което подсили убеждението му.

Квинт също виждаше, че Агесандър лъже, но ако го обвинеше, щеше да докара положението в непознати води. Все още не се чувстваше достатъчно уверен да го направи.

— Какво стана?

Агесандър посочи Галба.

— Този роб падна нарочно и си нарани крака. Опитваше се да се измъкне от работа. Това е стар номер и съм го виждал много пъти. Нанесох му няколко удара, за да си научи урока, а гугата ми каза да спра, защото било станало случайно. — Той изсумтя. — Подобно неподчинение не може да се търпи. Трябваше да бъде научен, че така не се прави.

Квинт погледна надолу към Ханон и каза саркастично:

— Мисля, че си успял. Та той е на половината път към Хадес.

Крайчецът на устната на Агесандър трепна и се изви нагоре.

Ханон беше единственият, който го видя. „Агесандър ме иска мъртъв. Защо?“

Това беше последната му свързана мисъл.

Самоувереността на Квинт се подсили от успеха му с Агесандър. Вместо да остави да отнесат ранения Ханон до вилата като чувал зърно, както искаше сицилианецът, той настоя да донесат носилка. Галба можеше да куцука до нея. Намръщеният Агесандър нямаше какво да направи, освен да се подчини на заповедта му, и прати един роб обратно. Гледаше кисело как Аврелия избърса по-голямата част от кръвта по лицето на Ханон с парче плат. По бузите ѝ се стичаха сълзи, но тя не произнесе нито звук. Нямаше намерението да достави подобно удоволствие на Агесандър.

Малко по-късно, когато Ханон беше внимателно сложен на носилката, тя най-сетне се изправи. Долната половина на дрехата ѝ беше изцапана с кръв и прах от колениченето ѝ на земята. Макар и зачервени, очите ѝ бяха изпълнени с гняв и лицето ѝ беше решително.

— Ако умре, ще се погрижа баща ми да те накара да си платиш — каза тя. — Кълна се.

Агесандър се опита да го обърне на смях.

— Един гуга не се затрива толкова лесно.

Аврелия го изгледа кръвнишки, уплашена и в същото време не.

— Хайде — каза Квинт и внимателно я поведе обратно. Агесандър понечи да ги последва, но на Квинт вече му беше дошло до гуша. — Продължавай си с работата — викна му той. — Ние ще се погрижим за двамата роби.

Положиха Ханон върху одеяла и сламеник в една празна конюшня недалеч от стопанството, където той остана да лежи неподвижен като труп. Квинт беше загрижен от бледото му лице. Ако картагенецът умреше, това щеше да е сериозна парична загуба за баща му, затова той нареди да донесат от кухнята гореща вода, ивици лен и оцет. Когато нещата пристигнаха, Квинт остана изненадан от реакцията на Аврелия. Тя не позволи на никого, освен нея самата да почиства раните на картагенеца. Междувременно Елира се погрижи за Галба под одобрителния поглед на Квинт. Медицинските познания на илирийката си ги биваше благодарение на възпитанието ѝ. Както беше казала на Квинт, майка ѝ била жената, към която се обръщали всички от племето, които имали една или друга болежка. Първо проми раната с гореща вода. После, без да обръща внимание на съскането и охкането на Галба, я почисти с оцет, преди да я подсуши и да я превърже.

— Два дни почивка и една седмица по-леки задачи — каза Квинт, след като тя приключи. — Ще се погрижа Агесандър да го научи.

Галът благодари и се затътри навън.

Квинт чу стон зад себе си и се обърна. Лицето на Ханон се сгърчи за момент от онова, което правеше Аврелия, след което отново се отпусна.

— Жив е — с облекчение каза той.

— Не и благодарение на Агесандър — яростно отвърна Аврелия. — Ами ако не беше дошъл на себе си!? И пак може да умре. — Гласът ѝ замря и тя сподави с мъка риданието си.

Квинт я потупа по рамото, като се чудеше защо е толкова разстроена. В края на краищата Ханон беше само роб.

Елира пристъпи към постелята и каза:

— Нека го погледна.

За изненада на Квинт Аврелия се дръпна. Двамата загледаха мълчаливо как илирийката опипва с опитни ръце пребитото тяло на Ханон, като внимателно натиска тук и там.

— Не виждам наранявания по главата, ако не броим счупения нос — каза накрая тя. — Има три пукнати ребра и раните от камшика. — Посочи издадения му гръден кош и сплескания корем. — И не е бил хранен достатъчно. Обаче е силен. Малко грижи и добра храна и след седмица ще е на крака.

— Слава на Юпитер — извика Аврелия.

Квинт също се усмихна с облекчение и тръгна да търси Фабриций. Жестокостта на Агесандър трябваше да бъде докладвана незабавно. Подозираше, че баща му няма да накаже сурово сицилианеца, който несъмнено щеше да започне да отрича всякакви обвинения. Вече чуваше гласа на Фабриций. Дисциплината беше в правомощията на надзирателя и нито един роб нямаше правото да оспорва властта му, както беше направил Ханон. Това обаче беше първият път, когато Агесандър беше прекалил. В очите на Фабриций случаят щеше да е единичен. Квинт обаче знаеше какво беше видял и стисна зъби.

От сега нататък Агесандър щеше да бъде държан под око.

Ханон се събуди от болката в ребрата. Тъпото туптене по лицето му напомни за счупения нос. Вдигна ръце и опипа плътните превръзки през гърдите си. Оковите на глезените му бяха свалени. Това едва ли беше работа на Агесандър. Явно Квинт беше настоял да се погрижат за него. Изненадата му стана още по-голяма, когато отвори очи. Вместо върху мокрия сламеник в мизерната клетка лежеше в празна конюшня. Тихо цвилене му подсказа, че някъде наблизо има коне. Той погледна съседната ясла. Някой бдеше над него.

На входа падна сянка и Ханон вдигна очи и видя Елира: носеше глинена стомна и две чаши.

Лицето ѝ грейна.

— Събудил си се!

Той бавно кимна, пиеше красотата ѝ с очи.

Тя се завтече към него.

— Как си?

— Натъртен навсякъде.

Тя посегна и взе една кратуна от пода.

— Пийни малко.

— Какво е това? — подозрително попита Ханон.

Елира се усмихна.

— Разреден разтвор от папаверум. — Видя неразбиращата му физиономия и обясни: — Ще притъпи болката.

Ханон беше твърде слаб, за да възразява. Взе кратуната и отпи голяма глътка от обезболяващата напитка, като направи физиономия от горчивия вкус.

— Бързо ще подейства — увери го Елира. — После ще поспиш още малко.

Внезапно Ханон се сети за сицилианеца и се опита да се надигне и да седне. Успя, макар да го заболя страшно.

— Ами Агесандър?

— Не се безпокой. Фабриций видя раните ти и го предупреди да те остави на мира. Боговете явно са благосклонни, защото ми позволи да се грижа за теб. Трябваше малко увещания, но Аврелия го спечели. — Елира докосна с длан потното му лице. — Виж се само, слаб си като коте — сгълча го тя. — Лягай.

Ханон се подчини. Защо Аврелия я беше грижа какво става с него? Усети, че напитката започва да действа, и затвори очи. Огромно облекчение беше да знае, че едно от децата на собственика му е на негова страна, но се съмняваше, че Аврелия е в състояние да го защити от злия Агесандър. Та тя беше още момиче. Все пак, уморено си помисли той, положението му сега беше по-добро, отколкото преди. Може би боговете отново му показваха благоволението си? С тази мисъл в главата се отпусна и се остави на съня да го отнесе.

VII.

Постепенна промяна

През следващите три дни Ханой предимно спеше и ядеше. Под одобрителния поглед на Елира поглъщаше чиния след чиния храна от кухнята. Силите му се върнаха и болката от раните му утихна. Не след дълго настоя да махнат превръзките на гърдите му, като се оплака, че му пречат да диша. На четвъртия ден се чувстваше в достатъчно добра форма да излезе навън. Страхът обаче го спря.

— Къде е Агесандър?

Пълните устни на Елира се свиха.

— Тоя курвенски син е в Капуа, слава на боговете.

Обзет от облекчение, Ханон се затътри навън. Дворът пустееше. Всички роби бяха на полето. Двамата седнаха заедно на слънце и опряха гърбове на хладните камъни на стената на конюшнята. Ханон нямаше нищо против, че наоколо няма никого. Това означаваше, че може да е сам с Елира, чиято физическа привлекателност с всеки ден ставаше все по-очевидна. От много месеци не беше лягал с жена, както непрекъснато му напомняше тъпата болка в слабините. Но дори Елира да нямаше нищо против, на робите им беше забранено да имат полови сношения помежду си. Освен това Ханон беше забелязал как се поглеждат двамата с Квинт. „Стой далеч от нея“, строго си заповяда той. Нямаше да е добра идея да чука любимата робиня на сина на господаря. Имаше по-прост начин да се задоволи. Не толкова приятен, но пък много по-безопасен.

Нуждаеше се от нещо, което да отвлече мислите му от секса.

— Как стана робиня?

Изненадата на Елира моментално се смени с тъга.

— За първи път някой ми задава този въпрос.

— Предполагам, че защото всички имаме една и съща мизерна история — меко рече Ханон и повдигна вежди, давайки ѝ знак, че я слуша.

Погледът на Елира стана отнесен.

— Израснах в малко селце до Илирийско море. Повечето хора бяха рибари или земеделци. Беше мирно и спокойно място. До деня, когато дойдоха пиратите. Бях деветгодишна. — Лицето ѝ потъмня от гняв и мъка. — Мъжете се биха, но не бяха воини. Баща ми и по-големият ми брат… — Гласът ѝ трепна. — Убиха ги. Но случилото се с майка ми беше също толкова лошо. — Очите ѝ се напълниха със сълзи.

Ужасен, Ханон посегна да стисне ръката ѝ и прошепна:

— Съжалявам.

Тя кимна и по бузите ѝ се търкулнаха сълзи.

— Отведоха ни на корабите. Закараха ни до Италия и ни продадоха там. Оттогава не съм виждала майка ми и сестрите си.

Елира заплака, а Ханон се наруга, задето си е отворил устата. И в същото време мъката на илирийката я правеше още по-привлекателна. Трудно му беше да не си представя как я прегръща, за да я утеши. Затова изпита облекчение, когато видя идващата откъм вилата Аврелия. Побутна Елира и побърза да се изправи. Илирийката едва успя да спусне коси пред лицето си и да си избърше сълзите.

Аврелия изпита лека ревност, когато видя Елира толкова близо до Ханон.

— Вече си здрав и прав! — хапливо рече тя.

Той кимна.

— Да.

— Как се чувстваш?

Ханон докосна ребрата си.

— Много по-добре, отколкото преди няколко дни, благодаря.

Съчувствието на Аврелия тутакси се върна, когато го видя как трепна от болка.

— На Елира трябва да благодариш. Тя е истинско чудо.

— Така е — съгласи се Ханон и ѝ хвърли крива усмивка.

Илирийката се изчерви.

— Юлий сигурно се чуди къде съм — промърмори тя и побърза да си тръгне.

Раздразнението на Аврелия се върна, но тя тутакси го пропъди, като се наруга, че изобщо го е изпитала.

— Картагенец си, нали?

— Да — предпазливо отвърна Ханон. Досега така и не беше разговарял истински с Фабриций или някой от семейството му. За него те до голяма степен си оставаха врагове.

— Какво представлява Картаген?

Ханон не се сдържа.

— Огромен е. Сигурно четвърт милион души живеят в него.

Аврелия не можа да се сдържи и се опули.

— Но това значи, че е много по-голям от Рим!

Ханон прояви благоразумието да сподави саркастичния отговор, който му дойде.

— Така е. — Аврелия изглеждаше заинтересувана, така че той започна да ѝ описва града, като си го представяше във въображението си. Накрая се усети, че се е отплеснал, и замълча.

— Изглежда прекрасен — призна Аврелия. — И ти изглеждаше толкова щастлив, докато говореше…

Обхванат от носталгия, Ханон заби поглед в земята.

— Предполагам, че не е изненадващо — меко рече Аврелия, наклони глава настрани и го погледна с любопитство. — Знам, че говориш гръцки не по-зле от латински. В Италия само благородниците учат този език. В Картаген сигурно е същото. Как някой толкова образован като теб е станал роб?

Ханон вдигна глава и я погледна.

— Забравих да помоля за благословия най-важната ни богиня, преди да изляза на риба с приятеля си. — Видя въпросителната ѝ физиономия. — Суни, когото видя в Капуа. След като напълнихме лодката с риба тон, пихме вино и заспахме. Внезапно вдигнала се буря ни отнесе много навътре в морето. По някакво чудо оцеляхме през нощта, а на следващия ден ни откри един пиратски кораб. Продадоха ни в Неапол и бяхме отведени в Капуа, за да ни продадат като гладиатори. Вместо това аз бях купен от брат ти. — Гласът на Ханон стана твърд. — Но какво е станало с приятеля ми? Не знам. — Изпита удоволствие, като видя, че тя трепна.

Раздразнената от реакцията си Аврелия се окопити бързо. Красив или не, той си оставаше роб.

— Всеки на робския пазар си има своята тъжна история. Това не означава, че можем да купим всички. Смятай се за късметлия — рязко отвърна тя.

Ханон сведе глава. „Може и да е млада, но определено има дух“.

Последва неловко мълчание.

Което беше нарушено от гласа на Атия.

— Аврелия!

За момент Аврелия заприлича на преследвано същество.

— На двора съм, майко.

Атия се появи миг по-късно. Беше облечена в проста ленена стола и елегантни кожени сандали.

— Какво правиш тук? Трябваше да се упражняваме в свирене на лира. — Погледът ѝ се плъзна по Ханон. — Това ли е робът, когото е пребил Агесандър? Картагенецът?

— Да, майко. — Аврелия се изчерви. — Питах Елира дали се възстановява добре.

— Разбирам. Хубаво, че се интересуваш от такива неща. Това е част от въртенето на домакинство. — Атия изгледа с по-голям интерес Ханон. — Счупеният нос не е заздравял, но иначе изглежда добре.

Ханон запристъпва от крак на крак, смутен, че говорят за него така, сякаш го няма.

Аврелия леко се смути.

— Предполагам… Елира не каза кога ще бъде готов да се върне на работа.

— Е? — попита Атия. — Достатъчно ли си се възстановил?

Ханон не можеше да отрече направо.

— Да, господарке.

— Има три пукнати ребра — запротестира Аврелия.

— Това не е причина да не може да работи в кухнята — отвърна Атия и погледна Ханон. — Нали?

Щеше да е много по-лесно, отколкото на полето, помисли си Ханон и сведе глава.

— Да, господарке.

Атия кимна.

— Добре. Последвай ни до къщата. Юлий има предостатъчно работа за теб.

Вътрешно доволна, Аврелия тръгна след майка си. Вече нямаше да са ѝ нужни извинения да вижда Ханон.

— Квинт иска да го гледаме как се упражнява с баща ти — каза Атия с горд и в същото време малко тъжен тон.

— О. — Аврелия някак успя да вложи цялото си неодобрение и завист в краткия си отговор.

Атия се обърна.

— Спри вече! Или искаш да свириш на лира и да говориш на гръцки на наставника си?

— Не, майко — примирено отвърна Аврелия.

— Добре тогава. — Тонът на Атия омекна. — Ела.

Ханон бе силно заинтересуван. Всички момичета, които беше срещал, нямаха нищо против да се занимават с женски работи. Аврелия обаче беше замесена от друго тесто.

Влязоха в къщата през малка врата, намираща се в едното от двете големи крила на портата. Ханон се огледа с любопитство. За първи път влизаше в самата вила. Простата елегантност на планировката ѝ нямаше как да не го впечатли. Картагенските домове по принцип се строяха да бъдат функционални, а не красиви. Изящните мозайки и стенописите бяха изключение, а не правило.

В двора Фабриций и Квинт обикаляха предпазливо в кръг. И двамата бяха облечени в прости туники с колани и бяха въоръжени с дървени мечове и кръгли кавалерийски щитове.

Щом видяха Атия и Аврелия, те спряха.

Фабриций вдигна оръжието си за поздрав към Атия, която се усмихна.

— Най-сетне — насмешливо каза Квинт на сестра си.

Аврелия положи всички усилия да изглежда ентусиазирана.

„Това е по-добре от уроците по музика“, помисли си.

— Е, вече съм тук.

Квинт погледна баща си.

— Готов?

— Чакам те.

Двамата пристъпиха един към друг и вдигнаха мечовете. Оръжията се срещнаха с глухо тупване. Двамата останаха за момент неподвижни, като се опитваха да познаят следващото движение на другия.

— Донеси плодов сок — нареди Атия на Ханон и посочи. — Кухнята е там.

Той откъсна поглед от двубоя.

— Да, господарке. — И изпълни нареждането с предпочитания от робите начин на движение — бавно и премерено. За щастие можеше да продължи да наблюдава двубоя.

Квинт атакува пръв. Замахна с гладиуса надолу, като натисна оръжието на баща си към земята. Със същото движение сви дясната си ръка и мушна напред, право към гърдите на противника. Фабриций бързо посрещна атаката, като вдигна щита си. От движението мечът на Квинт също беше отнесен нагоре и това оголи дясната му подмишница. Понеже знаеше, че баща му ще атакува откритото място, Квинт отчаяно се извъртя наляво и отстъпи няколко крачки. Фабриций се хвърли напред като нападаща змия, но Квинт успя да отбие свирепата атака.

— Не е зле — засмя се Фабриций и отстъпи назад. Двамата спряха да си поемат дъх, след което подновиха двубоя.

За свое удоволствие Квинт пръв пусна кръв. Успехът му се дължеше на неочаквано нападение с рамото напред към баща му, което му позволи да преодолее щита. Острието на гладиуса достигна отляво до туниката на Фабриций. Макар че беше дървено, оръжието продупчи плата, плъзна се по ребрата и проби кожата. Фабриций изрева от болка и залитна назад. Знаейки, че баща му изпитва твърде силна болка, за да вдигне меча си, Квинт се приготви да продължи атаката и да спечели.

— Добре ли си? — извика Аврелия.

Фабриций не отговори, а изръмжа на Квинт:

— Хайде. Мислиш, че можеш да ме довършиш ли?

Жегнат, Квинт вдигна гладиуса и се втурна напред. Когато беше само на крачка от баща си, направи лъжливо движение надясно, а после наляво. Последва заден замах към главата на Фабриций и баща му едва успя да предотврати удара. Квинт извика триумфално и продължи да напада, за да се възползва максимално от предимството. За негова огромна изненада Фабриций отстъпи толкова бързо, че той изгуби равновесие и падна. Когато се просна на земята, Фабриций се извъртя, опря върха на меча си в тила му и каза спокойно:

— Труп.

Вбесен и засрамен, Квинт се изправи. Видя Ханон, намръщи се и извика:

— Какво си зяпнал? Върви да си гледаш работата!

Навел глава, за да скрие собствения си гняв, Ханон тръгна към кухнята.

— Не си го изкарвай на роб — извика Аврелия. — Вината не е негова.

Квинт изгледа кръвнишки сестра си.

— Успокой се — каза Фабриций. — Падна, защото беше прекалено самоуверен.

Лицето на Квинт стана червено като цвекло.

— Дотогава се представи чудесно — увери го баща му. Зад него Атия кимаше в знак на съгласие. — Ако не беше прибързал, нямаше да имам никакъв шанс. — Той вдигна лявата си ръка и му показа дългата кървава диря отстрани по гръдния си кош. — Дори такава драскотина може да повали човек. Не го забравяй.

Удовлетворен, Квинт се усмихна.

— Няма да го забравя, татко.

В този момент Ханон се появи от кухнята с полиран бронзов поднос. На него имаше фина стъклена гарафа и четири чаши. Щом го видя, Квинт му даде заповеднически знак да се приближи.

— Ела тук! Жаден съм.

„Арогантно лайно“, помисли си Ханон, докато бързаше да изпълни заповедта.

Фабриций изчака цялото семейство да пие, преди да вдигне чашата си.

— Наздравица! За Марс, бога на войната. Дано щитът му завинаги пази и двама ни.

Ханон направи всичко възможно да игнорира думите му и се замоли на своя бог на войната. „Баал Сафон, поведи войската на Ханибал към победа срещу Сагунт. И Рим“.

Фабриций изгълта сока и даде знак на Ханон да му налее още. Намръщи се, когато го позна.

— Оправи ли се?

— Почти напълно, господарю — отвърна Ханон.

— Добре.

— Останах много впечатлена, когато видях, че Аврелия проверява как е — обади се Атия. — Още не става за работа на полето, но не виждам причина Юлий да не му намери задачи в кухнята.

— Става. Значи е готов да се върне в клетката си. — Аврелия отвори уста да възрази и Фабриций вдигна ръка и продължи строго: — Той не е кон. Конюшнята ни трябва. И отново трябва да бъде окован. — Видя уплахата на Ханон и лицето му омекна. — Изпълнявай заповедите и Агесандър няма да те докосне. Имаш думата ми.

Ханон промърмори някаква благодарност, но мислите му препускаха. Въпреки уверенията на Фабриций неприятностите изобщо не бяха отминали. Агесандър несъмнено му имаше зъб. Трябваше непрекъснато да е нащрек. Без да си дава сметка, Ханон остана на мястото си, близо до семейството.

В следващия момент Квинт се обърна и погледите им се срещнаха. „С огромно удоволствие бих се бил с теб — помисли си Ханон. — Да ти дам да се разбереш“.

Сякаш прочел мислите му, Квинт сви устни.

— Защо още си тук? Върви в кухнята.

Ханон побърза да се подчини. Беше благодарен за усмивката, която му отправи Аврелия.

Зад него разговорът се поднови.

— Може ли да се упражняваме отново утре, татко? — разпалено попита Квинт.

— Ентусиазмът на младостта! — Фабриций докосна ранената си страна и се намръщи. — Съмнявам се, че ребрата ми ще го позволят. А и без това не мога.

— Защо? — извика Квинт.

— Трябва да замина за Рим. Сенатът ще обсъжда как да реагира, ако Сагунт падне. Искам да чуя с ушите си какво замислят.

„Война — трескаво си помисли Ханон. — Надявам се да решат да обявят война“.

Квинт беше разочарован, но не възрази.

— Колко време няма да те има?

— Поне десет дни. Може би повече. Зависи от успеха на другата ми задача — отвърна Фабриций и погледна Аврелия със сивите си очи. — Да ти намеря подходящ съпруг.

Аврелия пребледня, но не извърна очи.

— Ясно. Значи няма да ми бъде позволено да се влюбя, както е станало с теб и майка, така ли?

— Ще правиш това, каквото ти се каже! — отсече Фабриций.

Аврелия се изчерви и сведе поглед.

— Няма значение, деца — побърза да се намеси Атия. — Поне ще имате възможност да наваксате с уроците. Квинт, наставникът казва, че не се справяш особено добре с геометрията.

Квинт изстена.

Атия се обърна към Аврелия.

— И ти не си помисляй, че ще се измъкнеш.

Още докато се мръщеше, на Аврелия ѝ хрумна идея. Толкова блестяща, че чак сърцето ѝ подскочи. Ако успееше, и двамата щяха да се отърват от допълнителните уроци. И щеше да ѝ помогне да не мисли за задачата на баща ѝ.

Подобно на всички отлични планове, този на Аврелия беше прост. Не беше сигурна обаче дали Квинт ще се съгласи, така че си мълча през първите два-три дни след заминаването на баща им. Междувременно раздразнението на Квинт, че не може да тренира, успя да достигне нови висоти. Аврелия подбра внимателно момента, като изчака, когато майка ѝ беше заета с домакинските сметки. Сутрешните уроци на Квинт току-що бяха завършили и тя го намери да обикаля около фонтана в средата на двора и гневно да тътри сандали по мозайката.

— Какво има?

Той я изгледа намръщено.

— Нищо, като не броим това, че трябва да прекарвам по два часа в опити да изчисля обема на цилиндър. Невъзможно е! Сякаш някога ще ми се наложи да го правя. Типично за проклетите гърци — изобщо да измислят подобна тъпотия.

Аврелия изсумтя съчувствено. И тя не си падаше особено по този предмет.

— Питам се… — започна тя. И нарочно млъкна.

— Какво? — поинтересува се Квинт.

— О, нищо — отвърна тя. — Просто ми хрумна една глупава идея.

На лицето на Квинт се появиха първите признаци на интерес.

— Кажи.

— Мислех си много за татко, че отсъства.

Той кимна раздразнено.

— Да, защото не мога да се упражнявам с меча.

Аврелия се усмихна дяволито.

— Може и да се намери някакво решение.

Квинт я погледна нещастно.

— Язденето до Капуа и обратно всеки ден за тренировки с Гай не е възможност. Ще отнема прекалено много време.

— Нямах предвид това. — Аврелия откри, че се колебае. „Кажи го — помисли си. — Нямаш какво да губиш“. — Аз мога да ти бъда партньор.

— Какво? — Той повдигна изумено вежди. — Но ти никога не си пипвала меч.

— Уча се бързо — незабавно отвърна Аврелия. — Ти сам го каза, когато ме научи как да въртя прашката. — Затаи дъх, като се молеше той да се съгласи.

На лицето на Квинт цъфна усмивка.

— Можем да отиваме „на разходка“ в гората до мястото, където тренирам.

— Точно това имах предвид — възторжено извика Аврелия. — Майка няма да има нищо против, стига да съм приключила с домашните и останалите задачи.

Квинт се намръщи.

— Но защо го предлагаш? Никога няма да можеш да го правиш, след като… — И я погледна виновно.

— Именно затова — бързо каза Аврелия. — Най-вероятно ще ме омъжат след по-малко от година. И после ще трябва да се занимавам с гледане на деца и ръководене на домакинство през целия си живот. Това е чудесна възможност да забравя за тази участ!

— Майка ще те убие, ако разбере — предупреди я Квинт.

Очите на Аврелия проблеснаха.

— Готова съм, когато дойде денят. Ако дойде.

Квинт видя решимостта ѝ и кимна. В действителност се радваше, че може да ѝ помогне, пък било то и само временно. Самият той не би искал бъдеще като описаното от нея.

— Добре тогава.

Аврелия пристъпи към него и го целуна по бузата.

— Благодаря. Това означава много за мен.

Веднага щом приключиха със задачите си на следващия ден, двамата се срещнаха в атриума. Квинт беше метнал на рамо стара торба. В нея бяха двата дървени гладиуса и няколко примки. Щяха да ги покажат на майка си, ако решеше да задава неудобни въпроси.

— Готов ли си? — развълнувано прошепна Аврелия.

Той кимна.

В същия момент Атия се появи от таблинума със свитък пергамент в ръка. Изгледа ги с любопитство.

— Къде сте тръгнали?

— На разходка — небрежно отвърна Аврелия и вдигна кошницата, която държеше. — И за гъби.

— А аз искам да заложа капани — добави Квинт и потупа лъка си. — Взех и това, ако случайно се натъкнем на елен.

— Гледайте да се върнете преди да се е стъмнило. — Аврелия направи няколко крачки, след което спря и се обърна. — Всъщност защо не вземете и новия роб? Мисля, че се казваше Ханон. Така и така работи в кухнята, не е зле да научи нещо за гъбите и лова.

— Чудесно — каза Аврелия и лицето ѝ грейна. Въпреки че Ханон работеше в къщата, пак ѝ беше трудно да намира удобен момент да поговори с него.

— Нима? — раздразнено попита Квинт. — Може да избяга.

Атия се разсмя.

— С оковите на краката ли? Не мисля. Пък и можете да си упражнявате гръцкия с него. Така всички ще научите по нещо.

— Да, майко — не особено ентусиазирано отвърна Квинт.

Атия ги остави с разсеяна усмивка.

Аврелия смушка Квинт.

— Тя не заподозря нищо!

Квинт се намръщи.

— Да, но ще трябва да вземем картагенеца с нас.

— И какво от това? Ще носи торбата.

— Е, да — отстъпи Квинт. — Иди го извикай. Не искам да се бавим.

След малко вървяха по една от тесните пътеки през нивите към края на стопанството. Леко озадаченият Ханон вървеше последен, като тътреше крака заради оковите. Предложението на Аврелия за разходка в гората беше приятна изненада. Макар че работата в кухнята го държеше на безопасно разстояние от Агесандър, Ханон беше започнал да тъгува по свежия въздух. Копнееше за компанията на Галба, Цингеторикс и другите гали. Юлий и останалите домашни роби бяха приятни хора, но мекушави, и основната им работа беше да клюкарстват. Днес нямаше да види галите, но му харесваше идеята за бране на гъби — нещо, което никога не беше правил в Картаген — и за лов — занимание, което много му харесваше. Днес нямаше да има време да се отдава на мрачни мисли.

Едва когато младите римляни излязоха на една голяма поляна Ханон започна да се изпълва с подозрения. Гъбите, които му беше показала Аврелия на идване, растяха на сенчести места под паднали дървета и само глупак би заложил примка за елен насред поляна.

— Дай ми торбата — нареди Квинт.

Ханон се подчини. Момент по-късно се изненада, когато на тревата паднаха два дървени меча. Богове, откога не беше докосвал оръжие! Още не беше осъзнал напълно какво става, когато Квинт подхвърли единия гладиус на Аврелия.

— Адски боли, като те ударят с това нещо, но е малко вероятно да те изкорми.

Аврелия размаха оръжието.

— Много е тежък.

— Два пъти по-тежък е от истински меч, за да влезеш във форма. — Квинт видя намръщената ѝ физиономия. — Не е нужно да го правим.

— Напротив, нужно е — отвърна тя. — Покажи ми как да държа правилно това проклето нещо.

Усмихнатият Квинт се подчини, като хвана китката ѝ и бавно задвижи ръката ѝ във въздуха.

— Както знаеш, направен е да реже и да мушка. Но може и да сече и точно така се използва от конницата.

— Не трябва ли да имаме и щитове?

Квинт се разсмя.

— Разбира се. Но мисля, че майка щеше да се сети какво сме намислили. Дай ми няколко дни. Ще ги донеса тук някоя вечер, докато тя се къпе.

Квинт започна да учи Аврелия как да ръга с гладиуса.

— Дръж краката близко един до друг, когато се движиш. Важно е да си в стойка.

След известно време на Ханон започна да му доскучава. С огромно удоволствие би заел мястото на Аврелия, но това нямаше да се случи. Погледна почти празната кошница и се закашля, за да привлече вниманието на младите римляни.

Квинт се обърна и се намръщи.

— Какво?

— Не намерихме много гъби по пътя насам. Да ида ли да събера още?

Изненаданият Квинт кимна.

— Добре. Но не се отдалечавай. И да не ти минават разни мисли за бягство.

Аврелия беше по-благосклонна.

— Благодаря.

Ханон ги остави да се упражняват. Потърси по края на поляната, но не намери гъби. Навлезе в гората. Гласовете на Квинт и Аврелия станаха приглушени, а накрая съвсем замлъкнаха.

Слънчевите лъчи проникваха през листата и хвърляха шарена сянка. Въпреки това беше задушно. Появата му накара птиците да прелитат от клон на клон и да надават тревожни крясъци. След малко имаше усещането, че е единственият човек на света. Чувстваше се свободен. И точно тогава оковите на краката му издрънчаха и го върнаха в реалността. Ханон изруга. Дори да опиташе да избяга, нямаше да стигне далече. Веднага щом научеше, Агесандър щеше да пусне ловджийските кучета по следите му. И щяха да го открият за нула време. Освен това беше задължен на Квинт. Въздъхна и се зае със задачата си.

Късметът му се усмихна и след четвърт час се върна на поляната с пълна кошница.

— Браво на теб! — извика Аврелия и изтича при него. — Тези кафявите на точки са превъзходни пържени. Трябва да ги опиташ.

Ханон се усмихна.

— Благодаря.

Квинт погледна кошницата, но не каза нищо.

— Да се надбягваме до потока — каза той на Аврелия. — Да се изкъпем, преди да тръгнем обратно.

Тя със смях се втурна към другия край на поляната, където се чуваше ромон на вода.

Квинт се затича след нея.

Ханон се загледа тъжно след тях, припомняйки си подобни хубави изживявания със Суниатон. В следващия момент обаче погледът му се спря на двата дървени меча, които лежаха захвърлени на земята. Лъкът и колчанът на Квинт бяха до тях. Без да се замисля, Ханон взе единия гладиус. Както беше казала Аврелия, беше неудобен и тежък, но на Ханон не му пукаше. Стисна здраво дръжката и замушка напред. Беше съвсем естествено да си представи как го забива в корема на Агесандър.

— Какво правиш?

Ханон се стресна. Обърна се и видя мокрия Квинт, който го гледаше подозрително.

— Нищо.

— На робите не е разрешено да държат оръжия. Пусни го!

С огромно нежелание Ханон пусна гладиуса.

Квинт го взе и изсумтя:

— Несъмнено си мислиш как да ни избиеш в леглата ни.

— Никога не бих го направил — възрази Ханон. „Агесандър обаче е друга работа“. — Задължен съм ти за живота си, и то два пъти. Никога няма да го забравя.

Квинт не изглеждаше впечатлен.

— Купих те само защото Агесандър не искаше да го правя. А колкото до побоя… ами осакатяването на роб е загуба на пари.

— Може и да е така — отвърна Ханон. — Но ако не беше ти, сега със сигурност щях да съм мъртъв.

Квинт сви рамене.

— Не се надявай, че ще можеш да ми се отплатиш. Наоколо няма много опасности! — Той посочи торбата. — Вземи я. Забелязах добро място на брега за залагане на примка.

Ханон се подчини и се наведе, за да скрие намръщената си физиономия. „Проклет да е и Квинт, и арогантността му“, помисли си. Трябваше да избяга. Но гордостта нямаше да му позволи. Дългът си е дълг.

Квинт и Аврелия успяха да се разходят още три пъти до поляната преди връщането на Фабриций след седмица. Атия беше толкова доволна от кошницата гъби, че Квинт настоя Ханон да идва с тях всеки път. Самият Ханон нямаше абсолютно нищо против. Аврелия беше дружелюбна, а и отношението на Квинт към него малко се промени. Не беше точно топло, но надутото му държане, което Ханон едва понасяше, вече го нямаше. Не можеше да каже дали причината е споменаването, че му е длъжник.

Макар връщането на Фабриций да означаваше край на тайните разходки, Ханон със задоволство научи, че господарят му скоро отново ще трябва да пътува за Рим. Докато прислужваше на вечеря, дочу, че дебатът в Сената за Ханибал вече е постоянен и че някои фракции са за преговори с Картаген, а други настояват за незабавно обявяване на война.

— Това е много по-интересно от намирането на подходящ съпруг за дъщерята на провинциален благородник — сподели Фабриций с Атия.

Аврелия едва успя да прикрие ликуването си, но майка ѝ сви устни.

— Никой подходящ ли не намери?

— Намерих предостатъчно — увери я Фабриций. — Просто ми трябва още време, за да избера.

— Искам да знам кои са най-добрите кандидати — каза Атия. — Мога да пиша на майките им. Да уредя среща.

Фабриций кимна и каза:

— Добре.

„Дано да отнеме цяла вечност — замоли се Аврелия. — А междувременно аз ще се упражнявам с Квинт“. С радост беше открила, че я бива с меча, и изгаряше от желание да продължи с тренировките.

Реакцията на брат ѝ обаче беше противоположна.

— Колко дълго ще те няма? — навъсено попита той.

— Не съм сигурен. Може би седмици. Но определено ще се върна за Сатурналиите.

Квинт го погледна ужасено.

— Но до тях има месеци!

— Не е краят на света — рече Фабриций и го тупна по рамото. — И без това следващата пролет ще започнеш военното си обучение.

Квинт понечи да възрази, но Атия се намеси.

— Работата на баща ти е много по-важна от желанието ти да размахваш гладиуса. Бъди доволен, че сега е тук.

Квинт с неохота замълча.

Родителите им наведоха глави един към друг и се заприказваха за нещо.

„Сигурно обсъждат евентуалните ми съпрузи“, яростно си помисли Аврелия, срита Квинт под масата и му каза само с устни: „Ще можем да ходим по-често на поляната“. Когато той повдигна вежди, тя повтори думите и мушна въображаем меч към него.

Накрая Квинт разбра и намусената му физиономия се смени с по-весела.

Ханон се надяваше Квинт и Аврелия да взимат и него. Агесандър не можеше да му направи нищо, когато беше с тях.

Нещо повече, самият той беше започнал да се наслаждава на излетите.

— Още ли мислиш, че идеята е добра? — попита Атия, когато децата си отидоха.

Фабриций се намръщи.

— Какво имаш предвид?

— Сам каза, че в момента няма нито един подходящ, който да проявява интерес към намирането на жена.

— И какво?

— Може би е по-добре да го оставим за след половин или една година?

Той се намръщи още повече.

— И каква полза от това? Да не би да искаш да ми кажеш, че си започнала да размисляш?

— Аз…

— Именно!

— Помниш ли каква беше причината да се оженим, Фабриций? — меко попита тя.

На лицето му се изписа гузна физиономия.

— Разбира се, че помня.

— Защо тогава се изненадваш, че ми е трудно да си помисля как карам насила Аврелия да се омъжи против волята си?

— И на мен ми е трудно — въздъхна той. — Но знаеш защо го правя.

Атия също въздъхна.

— Опитвам се да направя нещо добро за семейството. А не мога с този огромен дълг на главата ми.

— Винаги можеш да се обърнеш към Марциал за помощ.

— Може да дължа хиляди дидрахми на онзи лихвар от Капуа, но все пак имам и гордост! — отвърна той.

— Няма да паднеш в очите на Марциал с молбата си.

— Направя ли го, изобщо няма да мога да го погледна в очите.

— Не е като да си пропилял парите на зарове или на състезания на колесници! Трябваха ти заради ужасната суша преди две години. Няма нищо срамно в това да му кажеш, че нямахме реколта за продаване.

— Марциал не е земеделец — каза Фабриций. — Би могъл да разбере, ако проблемът ми беше с недвижими имоти, но това…

— Можеш да опиташ. В края на краищата той ти е най-старият приятел.

— А приятелят е най-неподходящият човек, от когото да поискаш заем. Няма да го направя. — Той я изгледа. — Ако не искаме да изгубим стопанството след няколко години, единственият ни изход е да омъжим Аврелия в някое богато семейство. Само по себе си това ще е достатъчно да накара лихваря да отложи връщането на заема.

— Може би, но няма да накара парите да се появят просто от нищото.

— Така е, но ако са рекли боговете, ще си спечеля повече признание в тази война, отколкото си спечелих в предишната. И след нея ще си осигуря поста на местен магистрат.

— А ако не си го осигуриш?

Фабриций примигна.

— Тогава ще си го осигури Квинт. С подходящия патронаж спокойно би могъл да стане трибун. В сравнение с годишната му заплата дългът ни ще изглежда като капка в морето. — Той се наведе и я целуна. — Виждаш ли? Всичко съм обмислил.

На Атия не ѝ даваше сърце да продължи да възразява. Не можеше да накара Фабриций да отиде при Марциал, нито пък да измисли някаква друга стратегия. Усмихна се храбро, като се мъчеше да не мисли за алтернативния, но напълно възможен сценарий.

Ами ако Фабриций не се върнеше от войната? Ами ако Квинт не станеше трибун?

През следващите седмици стана обичайно братът и сестрата да ходят на поляната. Доволна от постоянните доставки на гъби, лешници и по някой и друг елен, повален от стрелите на Квинт, Атия не възразяваше. Тъй като Аврелия отдаваше заслуженото на Ханон за работата му, на него му беше позволено да излиза с тях. Ханон с изненада откри, че уменията на Аврелия с гладиуса постепенно се подобряват и Квинт започна да я учи да борави с щит. Не след дълго взе истински мечове.

— Само да получиш представа какво е да въртиш истински гладиус — каза той, докато подаваше единия на Аврелия. — Не искам никакви номера обаче.

Ханон погледна с нескрито удоволствие острието в ръката на Аврелия. Не се различаваше особено от оръжието, което бе имал в Картаген.

Квинт забеляза интереса му и се намръщи.

— Знаеш ли как се борави с такова нещо?

Ханон рязко се върна в настоящето и призна:

— Да.

— Откъде?

— Баща ми ме обучаваше. — Ханон нарочно не спомена нищо за братята си.

— Той войник ли е?

— Навремето — отвърна Ханон. Колкото по-малко знаеше Квинт, толкова по-добре.

— Сражавал ли се е в Сицилия?

Ханон кимна неохотно.

Квинт се изненада.

— Моят също. Прекарал е години в конницата там. Казва, че сънародниците ти били достойни противници, на които само им липсвал свестен водач.

„Вече не — тържествуващо си помисли Ханон. — Ханибал Барка ще промени всичко това“. Но само сви рамене и каза:

— Може би.

Квинт отвори уста да зададе друг въпрос.

— Хайде да се упражняваме! — намеси се Аврелия.

За огромно облекчение на Ханон моментът отмина. Квинт отговори на искането на сестра си и двамата започнаха внимателно да се дуелират с гладиусите.

Ханон отиде да провери примките. Не след дълго — и на известно разстояние от поляната — откри дирята на глиган. Забърза обратно с новината толкова бързо, колкото му позволяваха оковите. Месото на глигана се ценеше високо. Освен това глиганите бяха потайни и трудни за откриване. Подобна възможност не биваше да се пропуска. Новината на Ханон веднага накара Квинт да зареже упражненията с Аврелия. Той пъхна гладиусите обратно в ножниците, зави ги в одеяло и ги прибра в торбата.

— Хайде! — извика и грабна лъка си.

Аврелия се втурна след него. И тя изгаряше от желание да се приберат с повален глиган.

След няколкостотин крачки Ханон изостана.

— Не мога по-бързо — обясни той, когато двамата млади римляни се обърнаха нетърпеливо към него.

— В такъв случай по-добре да се откажем още сега — намръщи се Квинт. — Или пък можеш да останеш тук. — Но все пак се изчерви.

Въпреки това Ханон стисна юмруци. „Аз намерих проклетата следа — помисли си. — Не ти“.

Последва кратка неловка пауза.

— Аз мога да помогна — неочаквано заяви Аврелия, бръкна в гънките на дрехата си и извади връзка ключове. Коленичи до Ханон и опита няколко, преди едната окова на крака му да се отвори.

— Какво правиш?! — остро попита Квинт.

Аврелия не му обърна внимание. Усмихна се широко на Ханон и отключи и другата окова. Неволно си помисли колко много прилича картагенецът на статуя на гръцки атлет.

Изуменият Ханон повдигна първо единия си крак, после другия.

— Кълна се в брадата на Баал Хамон, усещането е чудесно!

Квинт пристъпи напред.

— Откъде взе тези ключове, в името на Хадес?

Аврелия преливаше от гордост.

— Знаеш, че Агесандър обича да пие вечер. Често захърква преди веспера. Просто се промъкнах, направих отпечатък върху восък и накарах ковача да ми изработи копия. Казах му, че са за сандъците на татко, и му дадох няколко монети, за да е сигурно, че няма да каже на никого.

Квинт се опули от дързостта на сестра си, но въпреки това не беше щастлив.

— Защо го направи?

Аврелия нямаше намерение да признава истинската причина — че ненавижда факта, че Ханон е роб. Повечето роби оставаха оковани години наред, докато не стане сигурно, че няма опасност да избягат, а имаше и някои, на които никога не можеше да се има доверие. Естествено, Агесандър беше убедил Фабриций, че Ханон е сред тези малцина.

— За ден като този — отвърна тя и вирна предизвикателно брадичка. — За да можем да ловуваме като хората.

— Но той ще избяга! — извика Квинт.

— Не, няма — разгорещено отвърна Аврелия и се обърна към Ханон. — Нали?

Хванат неподготвен от странната ситуация и поразен от постъпката на Аврелия, Ханон запелтечи:

— Н-не, разбира се.

— Видя ли! — тържествуващо се обърна Аврелия към брат си.

— И ти му вярваш? Та той е роб!

Очите на Аврелия пламнаха.

— Квинт, на Ханон може да му се има доверие и ти го знаеш!

— Добре. — Квинт погледна Ханон. — Даваш ли ми думата си, че няма да побегнеш?

— Кълна се. Нека Танит, Баал Хамон, Мелкарт и Баал Сафон да са ми свидетели — със спокоен глас отвърна Ханон.

— Ако излъжеш, ще те убия — промърмори Квинт.

Ханон го изгледа безстрастно.

— Добре.

Квинт му кимна отсечено.

— Води тогава.

Обхванат от възторг, че може да тича за първи път от месеци, Ханон се втурна към мястото, където беше открил дирята. Естествено, помисли си за бягство, но нямаше начин да наруши клетвата, която бе дал току-що.

Глиганът обаче се оказа бърз.

Час по-късно още не го бяха видели. Следата на животното ги беше отвела до място, където гората оредя и запълзя нагоре по планинския склон, след което се изгуби. Голямата площ голи камъни означаваше, че шансовете им да я открият отново са нищожни.

Квинт погледна потъмняващото небе и изруга.

— Скоро ще се наложи да се откажем. Не искам да прекарвам нощта тук. Да се разпръснем. Това е може би най-добрата ни възможност.

Аврелия отиде отляво на Квинт, а Ханон бавно тръгна вдясно от него. Не откъсваше поглед от земята, но в продължение на двеста крачки не видя нищо. Погледът му се насочи към склона над него. Земята беше покрита с рехава трева, ставаща само за овце или кози.

Намръщи се. На известно разстояние над тях видя малка дървена постройка, частично скрита от хвойни и борове. От дупката на покрива ѝ мързеливо се изнизваше дим. Около нея имаше огради — кошари за овце. Това не го изненада. Подобно на стадата на повечето земевладелци, тези на Фабриций бродеха по хълмовете през пролетта и лятото, съпровождани от овчари и кучетата им. Импровизирани колиби и кошари можеха да се видят често и служеха за подслон при лошо време и за защита от вълци. За свое изумление обаче Ханон чу блеене. Погледна небето. Беше твърде рано животните да са се прибрали от паша. Погледна към Квинт, който още се оглеждаше за глигана. Аврелия беше далече зад него и сякаш също не беше видяла нищо.

Ханон се канеше да подсвирне тихо, когато нещо го спря. Вместо това се върна бързо при двамата римляни.

— Видя ли нещо? — попита Квинт.

— Овцете горе са прибрани в кошарата — каза Ханон. — Не е ли малко рано?

Квинт заслони очи с длан.

— В името на Юпитер, прав си — призна той, раздразнен, че не е забелязал пръв. — Либон е овчарят по тези места. Добър човек, който не бяга от работа.

Стомахът на Ханон се сви.

— Това не ми харесва. — Квинт свали торбата от гърба си и я изсипа на земята. Разви наметалото си. Внимателно затъкна гладиуса в колана си и даде другия на Аврелия. — Сигурно няма да ти потрябва — каза с престорено уверена усмивка. Огъна лъка с коляно и опъна тетивата. В колчана имаше десет стрели. Предостатъчно.

— Какво има? — настоятелно попита Аврелия.

— Може би нищо — успокои я Квинт. — Просто ще взема Ханон да проверя онази колиба.

В очите на Аврелия се изписа страх, но когато заговори, гласът ѝ беше спокоен.

— А аз какво да правя?

— Стой тук — нареди Квинт. — Скрий се. В никакъв случай не идвай след нас. Ясно ли е?

Тя кимна.

— Колко да чакам?

— Четвърт час, не повече. Ако дотогава не сме се върнали, тичай колкото можеш по-бързо към вилата. Намери Агесандър и му кажи да доведе много хора. Добре въоръжени.

При тези думи самообладанието на Аврелия се пропука.

— Не ходете там — прошепна тя. — Да идем заедно да извикаме Агесандър.

Квинт се замисли за момент.

— Либон може да е в опасност. Трябва да проверя — заяви той и потупа Аврелия по ръката. — Всичко ще е наред, спокойно.

Аврелия разбра, че няма да може да разубеди брат си. Пристъпи към Ханон, но спря.

— Марс да пази и двама ви… — Гласът ѝ трепереше.

„И Баал Сафон“, помисли си Ханон, призовавайки картагенския бог на войната.

Двамата младежи оставиха Аврелия зад един голям бор и тръгнаха нагоре. Квинт беше изненадан от непредвидимата промяна, която вече беше настъпила в отношенията им. Макар да не виждаха признаци на човек горе, двамата инстинктивно се придържаха към оскъдните храсти и ги използваха за прикритие. Досущ като войници. „Стига глупости. Та той е роб“.

— Разбойници са — промърмори Квинт. — Какви други може да са?

— Същото бих казал и аз, ако се намирахме в земите около Картаген — отвърна Ханон.

— Колко ли може да са?

Ханон сви рамене. Искаше му се да имаше оръжие. Не беше изненадващо, че Квинт бе дал другия гладиус на Аврелия, но въпреки всичко това го тормозеше.

— Не знам.

Устните на Квинт бяха пресъхнали.

— Ами ако са твърде много, за да се справя с тях?

— Тогава ще се опитаме да не се посерем от страх и ще изпълзим по корем обратно — иронично отвърна Ханон. — После ще идем за помощ.

Въпреки волята си Квинт се ухили.

Продължиха да се изкачват мълчаливо. Последното им прикритие преди колибата беше един залинял кипарис и те стигнаха без трудности до него и огледаха кошарите и мизерната постройка до тях, която приличаше повече на навес.

— Овцете са повече от петдесет — прошепна Квинт. — Това е цялото стадо на Либон.

„Мисли логично“, каза си Ханон, после попита:

— Да не би да е болен?

— Не ми се вярва — отвърна Квинт. — Либон е корав като камък. Целия си живот е прекарал в планината.

— Тогава да изчакаме малко — каза Ханон. — Няма смисъл да се втурваме в ситуация, без преди това да сме я преценили.

Забележката му накара Квинт да настръхне. Робите не съветваха господарите си. В думите на картагенеца обаче имаше мъдрост. Прехапал устна, той извади от колчана стрелата с гъшето перо в края. Тя беше любимата му и бе убивал неведнъж с нея. „Но никога човек“, помисли си в пристъп на страх. Пое дълбоко дъх и издиша. Можеше и да не се стигне дотам. Въпреки това извади още три стрели и ги заби в земята пред краката си. Внезапно му хрумна ужасна мисъл. Ако там наистина имаше разбойници и те бяха повече от него, лъкът му беше единственото предимство, с което разполагаше. Това можеше да не е достатъчно. Квинт беше готов за потенциалната опасност, в която се беше поставил, но не се беше замислил за сестра си. Обърна се към Ханон.

— Ако се случи нещо с мен, тичай надолу и отведи Аврелия. Разбра ли ме?

„Вече е късно да кажа, че трябваше да ми даде меч“, ядосано си помисли Ханон. Така щяха да са двама срещу разбойниците в колибата. Но само кимна.

— Да, господарю.

След малко в постройката, която се намираше само на двайсетина крачки от тях, се чу трополене. Някакъв мъж се изкашля и прочисти гърлото си по начина, по който го прави човек, който току-що се е събудил. Квинт се напрегна, наострил уши. Ханон също. После чу паянтовата врата от другата страна на колибата да се отваря. Появи се нисък мъж с кожухче върху туника от домашнотъкан плат. Протегна се и се прозя, смъкна гащите си и започна да пикае. Косите слънчеви лъчи осветиха жълтата дъга на пикнята му.

Квинт изсумтя.

— Това овчарят ли е? — прошепна Ханон.

Устните на Квинт оформиха „Не“. Той внимателно нагласи любимата си стрела на тетивата и се прицели в непознатия.

— Възможно ли е да е друг овчар?

— Не го познавам. — Квинт опъна тетивата, докато гъшето перо почти докосна ухото му.

— Чакай! — изсъска Ханон. — Трябва да си сигурен.

Квинт отново се ядоса на тона му. Въпреки това не пусна стрелата — той също нямаше желание да убива невинен човек.

— Цецилий? Къде си? — остро попита глас отвътре.

Двамата замръзнаха.

Мъжът се изтръска и си вдигна гащите.

— Тук съм — лениво отвърна той. — Пикая върху овчаря. Проверявам дали е все още мъртъв.

Отвътре се чу груб смях.

— Няма шанс да е нещо друго след онова, което му направи.

— Точно ти ли се намери да го кажеш, Балбус — обади се трети глас. — Той крещя най-много, когато ти взе нажежената маша.

Квинт и Ханон се спогледаха ужасени.

Балбус се изсмя дълбоко и противно.

— А ти какво мислиш, Полион? — Отговор не последва и те чуха как Балбус сритва някого. — Събуди се, пиян идиот такъв.

— Върхът на ботуша ми в гъза му ще свърши работа — изрева Цецилий и тръгна към вратата.

Ханон отчаяно завъртя глава да каже на Квинт да стреля, преди да е станало късно. Едва успя да зърне стрелата, която профуча покрай очите му и полетя, за да се забие в гърдите на Цецилий. Разбойникът се строполи.

— Браво — прошепна Ханон. — Останаха трима.

— Най-малко. — Квинт вече мислеше какво е направил. Сложи нова стрела на тетивата и зачака. Ако погледнеха през вратата, разбойниците можеха да видят тялото на Цецилий, без да се откриват за стрелите. „Велики Юпитер — замоли се той, — нека и следващият боклук да излезе навън“.

Ханон стисна зъби. Той също разбираше опасността.

— Цецилий? На хуя си ли се препъна? — викна Балбус.

Отговор не последва. След малко як мъж с дълга мазна коса се показа навън. Трябваше му само миг да забележи тялото на другаря си и стърчащата от гърдите му стрела. От гърлото му се изтръгна задавен вик и той тутакси се обърна, за да се скрие в колибата.

Стрелата се заби с глухо тупване в десния хълбок на Балбус. Разбойникът изруга от болка, но успя да влезе вътре.

— Помощ! — извика той. — Улучиха ме.

Отвътре се разнесоха объркани гневни викове. Ханон чу как Балбус изръмжа:

— Цецилий е мъртъв. Стрела в гърдите. Не, Сеян, нямам представа кой го направи. — И после се възцари тишина.

— Ще нападнат — прошепна Квинт и внезапно се замисли дали не е отхапал повече, отколкото може да сдъвче. — Само че си нямат представа, че съм сам. Какво ли ще направят?

Ханон се намръщи. „Не си сам, тъпак такъв“.

— Ти какво би направил?

— Бих се опитал да се измъкна — отвърна Квинт, докато слагаше нова стрела на тетивата.

В същия миг се чу трясък и задната стена на колибата изчезна в облак прах. Трима разбойници изскочиха навън и се хвърлиха право към тях. Начело беше кльощав мъж с окапана с вино туника. Стискаше дълго копие. „Това трябва да е Полион“, помисли си Ханон. До него тичаше як мъж със сопа. Ханон примигна от изненада. Не беше Балбус, защото той бе две крачки назад, стиснал стрелата в хълбока си с едната си ръка и меч с другата. Макар и два пъти по-едър от Балбус, предният сякаш му беше одрал кожата. Двамата вероятно бяха братя.

Двете групи спряха и се загледаха.

Полион реагира пръв.

— Това са само деца. И единият дори не е въоръжен — изкрещя той. — Убийте ги!

Другарите му нямаха нужда от повече подканяне. С бесни крясъци тримата се втурнаха напред.

Помежду им имаше не повече от петнайсет крачки.

— Бързо! — извика Ханон. — Простреляй поне още един!

Сърцето на Квинт биеше като чук в гърдите му, докато се мъчеше да нагласи стрелата. Накрая успя, но в отчаяното си желание да изравни силите пусна тетивата твърде рано. Стрелата прелетя над рамото на Полион и се заби в стената на колибата. Квинт нямаше време да посегне за друга. Разбойниците вече бяха почти до тях. Той хвърли лъка, изтегли гладиуса от колана си и изкрещя:

— Изчезвай! Знаеш какво да правиш!

Изправен пред сигурна смърт, понеже беше невъоръжен, Ханон се обърна и побягна.

— Оставете го! — извика Полион. — Това лайно тича така, че може да надбяга и вятъра.

Квинт имаше достатъчно време да отправи благодарствена молитва към Юпитер, преди Полион да прескочи един дънер и да стигне до него.

— Значи ти си онзи, който убива човек, докато пикае — озъби се разбойникът и се хвърли напред с копието.

Квинт отскочи настрани.

— Получи онова, което си е заслужил.

Полион се изсмя гадно и атакува отново.

— Смъртта му беше по-бърза от тази на овчаря.

Квинт се опита да не мисли за Либон или за това, че те са трима, а той сам. Хванал гладиуса с две ръце, той отби дръжката на копието. Огромният Сеян все още беше на няколко крачки от него, а Балбус не се виждаше никакъв. Къде се беше дянал? Макар и ранен, той все пак беше въоръжен. Прилоша му, когато се досети. „Дебне да ме наръга в гърба“. Единственото, което можеше да измисли, беше да опре гръб в някое дърво. Отблъсна Полион със серия удари и изтича до най-близкото дърво — кипарис с дебел ствол. Можеше да се изправи срещу тях там.

За свое огромно облекчение и радост успя.

Единствената беда беше, че миг по-късно ухилените разбойници бяха застанали в полукръг около него.

— Предай се и смъртта ти ще е бърза — каза Полион. — Не като на нещастния овчар.

Дори раненият Балбус се разсмя.

„Какво направих?“ По някакъв начин Квинт успя да преглътне страха си.

— Шибани отрепки! Ще ви избия всичките! — изкрещя той.

— Мислиш ли? — подигра му се Полион. — Изборът си е твой. — И най-неочаквано атакува, като се целеше с копието право в гърдите на Квинт.

Квинт се метна настрани. Твърде късно си даде сметка, че Сеян се цели със сопата си точно там, накъдето се беше хвърлил. В пълното си отчаяние той се хвърли на земята. Със силен трясък сопата се удари в дървото. С ясното съзнание, че ударът би го размазал, ако го беше улучил, Квинт скочи на крака, замахна към Сеян и с удоволствие усети как мечът му срязва дясната му ръка. Раната беше достатъчно дълбока да накара Сеян да изреве от болка и да залитне назад. Облекчението на Квинт обаче продължи само миг. Раната нямаше да е достатъчна да попречи на този звяр отново да се нахвърли върху него. За да оцелее, трябваше незабавно да обезвреди или да убие някой от другите двама.

В същия миг дръжка на меч го фрасна отстрани в главата. Пред очите на Квинт избухнаха звезди и коленете му се подгънаха. Почти в безсъзнание той рухна на земята.

Ханон пробяга около петдесет крачки, преди да погледне през рамо. Доволен, че никой не го преследва, пробяга още толкова и пак погледна назад. Беше сам. На откритото. В безопасност. Следователно същото се отнасяше и за Аврелия.

„Ами Квинт?“ — запита се с ужас той.

„Побягна. Страхливец!“ — изкрещя съвестта му.

„Квинт ми каза да го направя — опита се да се оправдае той. — Този идиот не искаше да ми се довери и да ми даде гладиус“.

„Това означава ли, че трябва да го оставиш да умре? — попита съвестта му. — Какви са му шансовете срещу трима?“

Ханон се закова на място. Обърна се и се затича с всички сили обратно нагоре. Надникна през дърветата и видя тримата разбойници да стоят около лежаща неподвижно фигура. Ноктите на страха задраскаха корема му и той се присви зад един храст. „Не! Не може да е мъртъв!“ Когато ритникът на Полион накара Квинт да изстене, на Ханон почти му прилоша от облекчение. Квинт все още беше жив. Но очевидно това нямаше да продължи още дълго. Ханон стисна юмруци. „Какво мога да направя, в името на Баал Сафон?“

— Да го отнесем в колибата — заяви Полион.

— Защо? — възрази Балбус. — Можем да го убием и тук.

— Защото огънят е там, тъпако! Още не е изгаснал — със смях отвърна Полион. — Знам, че си ранен, но двамата със Сеян можем да го отнесем.

Лицето на Балбус се изкриви в жестока усмивка.

— Става. Ще е по-весело с малко жар. — Загледа как двамата му другари хванаха Квинт за ръцете и го повлякоха към колибата.

„Сега е моят шанс“. И тримата бяха с гръб към него, Балбус беше на няколко крачки зад останалите. Устата на Ханон беше съвсем пресъхнала. Изгледите му за успех бяха направо нищожни. Най-вероятно щеше да загине или да го изтезават заедно с Квинт. Все още можеше да избяга. И в същия миг изпита омраза към себе си. „Той те спаси от Агесандър, забрави ли?“

Стиснал зъби, Ханон излезе от скривалището си и се запромъква напред колкото се може по-бързо. Балбус куцаше зад другарите си, които мърмореха колко е тежък Квинт и си обясняваха какво ще му направят. Ханон погледна меча в дясната ръка на Балбус. Първо трябваше да се сдобие с оръжие. След това трябваше да убие един от разбойниците. А после… не знаеше. Щеше да се довери на боговете.

За негово облекчение първата му жертва не го чу. Като се прицели внимателно, той удари Балбус близо до мястото, където го беше пробола стрелата на Квинт, и хвана меча, докато той падаше от ръката на крещящия разбойник. Прехвърли го в дясната си ръка и се втурна към другите двама.

— Ти си роб — викна Полион. — Допреди малко беше невъоръжен. Защо не се присъединиш към нас?

— Ще ти позволим да убиеш господаря си — каза Сеян. — По какъвто начин решиш.

Ханон не удостои предложението с отговор. Сеян беше по-близо, така че се хвърли първо към него. Едрият мъж може и да беше ранен, но бе все така смъртоносно опасен със сопата си. Ханон се наведе под първото мощно замахване и избегна второто, преди да види как копието на Полион полита към него. В отчаянието си Ханон отстъпи няколко крачки. Сеян го последва тромаво, като закри другаря си с туловището си. Полион изруга и отвлече за миг вниманието на Сеян.

Ханон се хвърли напред и докато очите на мъжа се разширяваха невярващо, заби меча в корема му. Острието излезе с ужасен мляскащ звук от тялото. На земята плисна кръв. Сеян изрева от болка, изпусна сопата и се стисна за корема.

Ханон вече се обръщаше да посрещне атаката на Полион. Копието на дребния бандит пропусна на косъм дясната му ръка. С бясно биещо сърце Ханон отскочи назад. Погледът му се стрелна настрани. Макар и разкъсван от болка, Балбус се канеше да се включи в боя. Беше взел дебел клон. „Не може да ме убие с него — помисли си Ханон, — но ако ме улучи, ще ме просне на земята“. Паниката се надигна в гърлото му и дясната му ръка започна да трепери.

„Стегни се! Трябва да спасиш Квинт“.

Изгледа твърдо Балбус и каза:

— Искаш ли и меч в червата, освен стрелата?

Балбус трепна и Ханон му се нахвърли. „Събуди страх в сърцето на врага и си спечелил половината битка“ — така казваше баща му.

— Картаген! — изрева той и се втурна напред. Дори Полион да го атакуваше в гръб, Ханон беше твърдо решен да убие Балбус.

Балбус видя убийствения пламък в очите му, пусна клона, вдигна ръце и се примоли:

— Не ме убивай.

Ханон не му се довери нито за миг, че няма да опита нещо. Не знаеше и какво се кани да направи Полион. С издадено напред дясно рамо блъсна Балбус в гърдите и го отхвърли назад.

Когато се обърна да посрещне Полион, кльощавият разбойник беше изчезнал. Тичаше нагоре по склона, сякаш самият Цербер е по петите му, и скоро изчезна между дърветата. „Нека бяга — уморено си помисли Ханон. — Няма да се върне“. На няколко стъпки от него Балбус лежеше свит на земята и стенеше. Малко встрани Сеян вече беше почти в безсъзнание от изгубената кръв.

Битката беше приключила.

За момент на Ханон му се зави свят от въодушевление — преди да си спомни за Квинт.

Втурна се към римлянина. Заля го облекчение, когато Квинт му се усмихна.

— Добре ли си? — попита Ханон.

Квинт се намръщи и докосна главата си отстрани.

— Имам цицина колкото ябълка и Юпитер сякаш хвърля гръмотевици в главата ми. Но мисля, че ще се оправя.

— Слава на боговете.

— Не — отвърна Квинт. — Слава на теб, че се върна. Че не се подчини на заповедта ми.

— Щях да се измъчвам цял живот, ако не го бях направил.

— Но не беше нужно да го правиш. А и нищо не ти пречеше да приемеш предложението на разбойниците. Да се обърнеш срещу мен. — В гласа на Квинт се промъкна почуда. — А вместо това се нахвърли върху тримата и ги победи.

— Аз… — Ханон се запъна.

— Жив съм само заради теб — прекъсна го Квинт. — И съм ти благодарен за това.

Ханон чу искреността в гласа му и сведе глава.

— Няма защо.

Положението беше странно и за двамата. Господар, спасен от роба си. Римлянин, съюзен с картагенец. И в същото време и двамата много добре си даваха сметка за новата връзка помежду им — тази на изкованото в битка другарство.

Усещането беше хубаво.

VIII.

Обсадата

При стените на Сагунт, Иберия

Малх изгледа кръвнишки мощните укрепления и изръмжа:

— Твърдо решени са да се съпротивляват, трябва да им се признае. Явно вече знаят, че няма да видят помощ от Рим. Но тия твърдоглави гръцки копелета въпреки това няма да се откажат.

— Нито пък ние — яростно отвърна Сафон. Дъхът му излизаше на пара в хладната есенна утрин. — А когато влезем вътре, ще съжаляват, че ни затръшнаха портите под носа. Нямат си представа какво ще им се стовари. Нали, Бостар? — И сръга брат си в ребрата.

— Колкото по-бързо падне градът, толкова по-добре. Ханибал ще намери начин — уверено отвърна Бостар и се отмести от Сафон. През месеците след разправията им в Нови Картаген отношенията им донякъде се бяха оправили, но Сафон никога не пропускаше възможност да го уязви или да се усъмни в лоялността му към каузата. „И това само защото не ми доставя удоволствие да измъчвам военнопленниците“, тъжно си помисли Бостар. В какво се беше превърнал Сафон?

И в същото време не се изненадваше, че брат му прибягва към насилие в опитите си да събере сведения, които могат да им помогнат да влязат в града. Бяха изминали близо шест месеца, откакто Ханибал беше започнал обсадата, а все още нямаше изгледи Сагунт да падне скоро. Градът беше разположен върху скала на една миля от морето, на четиристотин стъпки над околната равнина. Позицията беше уверено господстваща и Сагунт беше изключително труден за обсаждане. Единственият път към града, който беше обкръжен от яки укрепления, беше от запад, където склонът беше най-малко стръмен. Естествено, именно там укрепленията бяха най-силни. Градът имаше дебели стени и висока кула, кацнала в най-високата част на възвишението. Ханибал беше разположил основните си сили под тази точка. Освен това бе наредил да построят стена, която достигаше до подножието на скалата. По нея бяха разположени кули, чиято цел беше да гарантират, че нито един вражески пратеник няма да се измъкне през обръча.

— Ако са рекли боговете, ние ще сме този начин — добави Малх.

И двамата му синове кимнаха. Ханибал беше оказал голяма чест на семейството им, като бе избрал техните отряди да поведат атаката. Останалите, които щяха да участват в нея — хиляди либийци и иберийци — чакаха по склона под тях.

Сафон се намръщи и посочи редиците копиеносци, които се бяха построили около четирите масивни винеи или „покрити пътища“ обсадни машини с тежки тарани в основата. Те щяха да са в основата на щурма.

— Хората са нервни. Нищо чудно. Чакаме вече цял час. Къде е той?

Бостар виждаше, че Сафон е прав. Някои войници си бъбреха на по-висок глас от обичайното. Други мълчаха, но устните им непрекъснато се движеха в беззвучни молитви. Над всяка фаланга витаеше нервна атмосфера. „Ханибал ще дойде скоро“, каза си той.

— Търпение — рече Малх.

Сафон с нежелание се подчини, но изгаряше от желание да се докаже веднъж завинаги. Да покаже на брат си, че е по-храбър от него.

В следващия момент вниманието им беше привлечено от гласове, надигащи се от задните редици на множеството.

— Чуйте! — тържествуващо рече Малх. — Ханибал им говори, докато минава покрай тях. Много неща правят един водач добър и това е едно от тях. Не е достатъчно само да застанеш отпред и да ги поведеш. Трябва да общуваш с войниците си. — И кимна одобрително на Бостар, което накара Сафон да смръщи чело.

Бостар настръхна. Той самият отдаваше голямо внимание на този подход.

— Ха! — остро каза той. — Ако се беше опитал, вместо да наказваш и за най-малкото нарушение на правилата, войниците ти щяха да те уважават повече.

Лицето на Сафон потъмня, но преди да успее да отговори, се чуха силни радостни викове. Мъжете затропаха с крака в постоянен, заразителен ритъм. Другите офицери не се опитаха да се намесят. Точно това чакаха всички. Шумът се усилваше и усилваше, докато постепенно не започна да се различава една-единствена дума: „ХА-НИ-БАЛ! ХА-НИ-БАЛ! ХА-НИ-БАЛ!“

Бостар се ухили. Нямаше как да не се заразиш от ентусиазма на войниците. Дори Сафон проточи врат, за да види какво става.

Накрая от копиеносците се отдели малка група. Каре, образувано от двайсетина скутарии. Тези иберийски пехотинци бяха сред най-добрите войници на Ханибал. Както винаги, скутариите носеха характерните си черни наметала върху прости туники и малки нагръдници. Страховитият им набор оръжия включваше различни видове тежки метателни копия, най-вече изработения изцяло от желязо саунион, както и дълги прави мечове и кинжали. Вътре в карето вървеше мъж, отчасти скрит от поглед. Това беше човекът, когото всички искаха да видят. Накрая, когато приближиха Малх и синовете му, скутариите се разгърнаха в две редици и вървящият в карето мъж излезе напред.

Ханибал Барка.

Бостар загледа военачалника си с възхищение. Подобно на повечето старши картагенски офицери, Ханибал носеше прост гръцки бронзов шлем с позлата. Слънчевите лъчи се отразяваха от него и заслепяваха войниците. Светлината скриваше лицето на Ханибал с изключение на брадата. От широките му рамене се спускаше тъмно пурпурно наметало. Под него носеше туника в същия цвят и бронзов нагръдник с изваяни по него сребърни мускули. Дебели ленени ивици пазеха слабините на генерала, а пищялите му бяха защитени от полирани бронзови наколенници. Краката му бяха обути в здрави кожени сандали. От дясното рамо до левия му хълбок минаваше широк кожен ремък, на който бе закачен меч фалката в износена ножница. Ханибал вървеше с леко накуцване.

Командирът на скутариите излая заповед и войниците му едновременно стовариха ярко изрисуваните си щитове върху скалата. Трясъкът моментално накара множеството да замлъкне.

— Вашият военачалник, лъвът на Картаген, Ханибал Барка! — изрева офицерът.

Всички застанаха мирно и отдадоха чест.

— Генерале! — извика Малх. — Оказваш ни чест с появата си.

Устните на Ханибал се извиха в усмивка.

— Свободно. — Той отиде при Малх. — Готов ли си?

— Тъй вярно. Проверихме на два пъти обсадните съоръжения. Всеки човек знае задачата си.

Синовете на Малх кимнаха утвърдително.

Ханибал ги изгледа и кимна доволно.

— Ще се справите добре.

— Баал Сафон да ни порази, ако не го направим — възбудено възкликна Сафон.

Ханибал го погледна малко изненадано.

— Надявам се да не го направи. Градът в крайна сметка ще падне, но досега не сме постигнали успех. Кой може да каже дали днешният ден няма да е същият като предишните? И ценни офицери се намират трудно. — И без да обръща внимание на очевидното смущение на Сафон, се усмихна на Малх. — Разбери, че получи тази възможност само защото не мога да тичам. — И докосна дебелата превръзка на дясното си бедро.

— Много жалко, че си ранен — рече Малх, — но сме благодарни за шанса, който ни се дава днес.

Ханибал се усмихна.

— Желанието и енергията ти са достойни за похвала.

Бостар още си спомняше ясно спиращия сърцето момент преди няколко седмици, по време на атака, подобна на тази, която щяха да поведат сега. Типично за него, Ханибал беше в първата редица. На Бостар му се искаше той да беше получил стрелата в бедрото.

— Как заздравява раната, генерале?

— Бавно. — Ханибал се намръщи. — Все пак сигурно трябва да съм благодарен, че защитниците не са добри стрелци.

Бащата и синовете се разсмяха нервно. Това беше нещо, което никой не искаше да проверява на практика.

— Е, да не ви се пречкам. Жителите на Сагунт ви очакват. — Ханибал посочи стените, на които се виждаха множество защитници. После посочи надолу по стръмния склон към другите отряди — подкрепленията, които щяха да се включат, ако атаката успее. — Те също.

— Да, генерале. — Малх вдигна меча си.

— Богове, как ми се иска и Ханон да беше тук — въздъхна Бостар.

Лицето на Сафон стана сурово.

— Защо?

— Защото той мечтаеше за подобни неща.

— Е, той е мъртъв — жестоко му прошепна Сафон. — Така че само си губиш времето.

Бостар го изгледа яростно.

— На теб не ти ли липсва?

На Сафон не му беше даден шанс да отговори.

— Какво чакате? — остро попита Малх, който беше пропуснал разменените между двамата думи. — По местата!

Бостар и Сафон отдадоха чест на Ханибал и се втурнаха към фалангите си. Братята командваха по една винеа и все по-засилващото се съперничество помежду им означаваше, че и двамата изгарят от желание да командват обсадната кула, която ще пробие решителната дупка в стената и ще позволи на другарите им да влязат в Сагунт. „Разбира се, успехът може и да не е наш“, помисли си Бостар. Баща им командваше третата винеа, а храбрият ветеран Алете, на когото братята се възхищаваха, беше начело на четвъртата.

Малх ги изчака да застанат по местата си, махна с ръка и изкрещя:

— Напред!

Офицерите надуха свирки и поведоха либийците към стените. Десетки предварително избрани мъже връчиха копията си на другарите си и изтичаха да опрат рамене в задната част на винеите или да застанат до колелата. Други вдигнаха големите си щитове, за да пазят онези, които бяха незащитени. Прозвучаха още заповеди и войниците около обсадните машини забутаха. Винеите тръгнаха с грохот напред покрай Ханибал. Когато се озоваха на петдесет крачки нагоре по склона, останалите либийци ги последваха в плътно строени фаланги.

Стомахът на Бостар се сви. Вече ясно различаваше лицата на онези горе — защитниците, които чакаха удобен момент да ги засипят със стрели и камъни. Да сеят смърт върху него и хората му. Върху баща му и брат му. „Баал Сафон, нека разбием на пух и прах стената им — замоли се той. — Пази с щита си всички ни“.

Когато първите стрели и копия полетяха надолу, Бостар неволно се запита дали и Сафон отправя подобни молитви.

Съмняваше се.

Много предпазливо Бостар надникна към бойниците над него. Беше минал около час, но щурмът вървеше добре. Окачените в долната част на винеите тарани пробиваха големи дупки в основата на стената. Благодарение на покривите от дърво и кожа, накиснати във вода, облаците горящи стрели, камъни и копия на защитниците не бяха особено ефективни. Бостар беше изгубил петнайсет души, което беше съвсем приемливо. Фалангите от двете му страни тези на Сафон и Алете — като че ли бяха понесли подобни загуби.

Не след дълго част от стената се срути и на лицето на Бостар се появи усмивка. Разрушената част се намираше точно между неговата позиция и тази на Сафон, така че никой от двамата не можеше да претендира, че успехът е негов. Разбира се, сега това нямаше никакво значение. Ханибал ги гледаше. Бостар изрева на хората си да удвоят усилията си. Представи си, че чува гласа на Сафон през глъчката да крещи подобни заповеди на своите войници. Усилията им не бяха напразни. След малко две, после три кули паднаха навън, смазвайки десетки пехотинци и копиеносци. В стената обаче вече имаше пробив, достатъчно голям, за да проникнат в града. Бостар не изчака прахта да се уталожи. Тази възможност трябваше да се сграбчи за гърлото на мига, преди зашеметените защитници да са се окопитили. Изкрещя на хората си да грабват оръжия и да го последват и започна да се катери по купчините камъни и мазилка пред обсадните машини. Със задоволство забеляза, че войниците на Сафон също напредват. Зърна брат си на двайсетина крачки от себе си и вдигна копието си за поздрав.

— Ще те чакам вътре!

— Не и ако аз стигна там преди теб — озъби му се Сафон и се обърна към войниците си, които изгаряха от нетърпение като държани на повод ловджийски кучета. — Пет жълтици за първия, който премине стената. Напред!

Бостар въздъхна. Дори това трябваше да е надпревара. „Така да бъде“, гневно си помисли той.

Състезанието продължаваше.

Следвани от хората си, двамата братя се втурнаха към отвора. Рискуваха живота си на всяка крачка — не само заради пороя стрели, камъни и копия от двете страни, но и поради коварния терен. Носенето на копие в едната ръка и щит в другата правеше запазването на равновесие още по-трудно. Бостар не откъсваше поглед от земята. Летящите копия и стрели не бяха под контрола му, но можеше да се погрижи да не си счупи глезен при изкачването. Беше го виждал да се случва и пострадалите биваха стъпкани от другарите си или намираха смъртта си от оръжията на защитниците.

Бостар пръв стигна най-високата точка на разбитата стена. Вдигналият се прахоляк образуваше задушлив облак, който скриваше от поглед защитниците. А може би нямаше такива? С разтуптяно сърце той се огледа и изруга. В бързината беше изпреварил войниците си. Най-близките бяха на двайсет крачки надолу по склона.

— Размърдайте се! — изрева той. — Не сте тръгнали на разходка!

В следващия момент Сафон се появи от облака. Следваха го десетина либийци; още се катереха малко след тях. На лицето му се появи щастлива усмивка, когато видя, че Бостар е сам.

— Пак ли си сам? Изобщо не се учудвам. Няма по-добро нещо от златото, за да накараш нещо да се свърши бързо.

— Сега не е време за такива глупости — озъби се Бостар. — Да превземем проклетия пробив. После ще спорим.

Сафон сви небрежно рамене.

— Както кажеш. — Той наведе копието си напред. — Трета фаланга! След мен! Строй се!

Само четирима войници на Бостар бяха пристигнали. Той загледа безсилно как брат му повежда копиеносците си напред. Разбира се, щеше да го последва след миг, но въпреки това болеше. Миг по-късно Бостар се зарадва, че не е минал пръв през отвора. Подобно на отмъстителни духове десетки крещящи защитници се появиха от облака прах. Всички бяха въоръжени с фаларики, дълги метателни копия с потопени в катран горящи парчета плат в средата на дръжката.

— Внимавай! — изкрещя Бостар, макар да знаеше, че предупреждението му вече е закъсняло.

В отговор на заповед на офицер защитниците отстъпиха и хвърлиха. Мишените им не бяха далеч. Облак горящи копия полетя във въздуха. Обхванати от ужас, Сафон и войниците му забавиха крачка. И тогава копията се изсипаха върху тях. Пробиваха щитове. Осакатяваха, убиваха и подпалваха.

Бостар изруга и преброи копиеносците си. Вече бяха двайсетина. Недостатъчно, но не можеше просто да стои и да гледа. Направеше ли го, Сафон щеше да загине, а войниците му да побягнат. Щяха да изгубят дадения им шанс.

— Напред! — Бостар вдигна щита си и се втурна към врага. Не погледна назад. За свое огромно облекчение усети присъствието на хората си от двете си страни. Смъртта можеше да отнесе всички, но поне го следваха от вярност, а не само от жажда за злато.

Насочи се към мястото, където изглеждаше, че войниците на Сафон ще бъдат надвити. Щом го видяха, най-близките защитници се прицелиха и хвърлиха. Бостар продължи напред, присвил рамене. Горящите копия профучаваха покрай него. Чу се задавен писък и той се огледа. В следващия миг му се прииска да не го беше правил. Една фаларика беше улучила войника зад него в рамото и се беше забила дълбоко в плътта. Горящата част бе подпалила туниката му. Нажежени капки катран капеха върху лицето и врата му. Писъците бяха нечовешки. Ноздрите на Бостар се изпълниха с вонята на печено месо.

— Оставете го! — изрева той на онези, които инстинктивно понечиха да му се притекат на помощ. — Напред! — Благодарен, че не той е улученият, и с надеждата, че войникът ще умре бързо, се обърна отново напред.

Имаха едно малко преимущество след като хвърлеха копията си, защитниците оставаха за момент открити. Освен това мнозина дори нямаха броня. Озъбен от ярост, Бостар се нахвърли върху някакъв кльощав сагунтец, който трескаво се опитваше да извади меча си. Не успя. Копието на Бостар проби с лекота гръдния му кош. Очите на човека едва не изхвърчаха от орбитите от силата на удара. Беше мъртъв преди Бостар да е измъкнал оръжието си и падна сред собствените си вътрешности и кръв.

Задъхан, Бостар се нахвърли върху следващия защитник — младеж едва ли на повече от шестнайсет. Въпреки ръждивия си меч и смразяващите си викове той изглеждаше вцепенен от страх.

Бостар отби тромавите му удари без особена трудност и го прониза в корема. Уби още двама защитници, преди да му се удаде възможност да прецени положението.

Следваха го стотина от хората му; други продължаваха да пристигат. Горе-долу толкова войници на Сафон се сражаваха наблизо. Несъмнено фалангите на баща им и на Алете също се опитваха да стигнат до тях. Забележителното обаче бе, че отрядите им бяха задържани от жителите на Сагунт, които показваха чудеса от самоубийствена храброст и героизъм. Не отстъпваха нито крачка. Бостар осъзна защо, когато видя стотиците цивилни, които само на няколко крачки от тях трескаво поправяха с голи ръце дупката в стената. Макар и с неохота, изпита уважение към тях. Знанието, че най-близките ти хора са наблизо, можеше да накара всеки мъж, бил той войник или не, да се бие като демон. Бостар не беше смаян. В момента още хиляди войници несъмнено се катереха по склона към тях. Срещу такова смазващо множество дори храбрите жители на Сагунт нямаше да издържат дълго. Така че на Бостар и останалите им трябваше само да продължат атаката.

Внезапно вниманието му беше върнато към настоящето. През прахта той различи редица трептящи пламъци, която приближаваше от цитаделата на врага. Стомахът му се сви, когато осъзна какво вижда. Още две вълни воини, понесли стотици горящи фаларики.

— Вдигнете щитове! — извика той. — Копия!

Хората му побързаха да се подчинят.

В отговор на изкрещяна заповед вражеските редици спряха на петдесетина крачки от тях. Защитниците се засилиха и хвърлиха копията си във висока дъга, много над хората им. Над войниците на Бостар и Сафон.

— Хитри копелета — промърмори Бостар. — Не се целят в нас. — Загледа в пълен ужас как пламтящите копия, подобно на убийствени падащи звезди, се понесоха надолу към все още изкачващите се картагенски войници. Поради облаците прах плътните редици до последния момент нямаше да имат представа какво ще им се стовари върху главите. Напълно естествено, фалариките всяха пълен хаос. Практически всяко копие намираше цел и пробиваше щитове и ризници. Ефектът им обаче беше много по-голям. Именно затова защитниците се целеха в неподозиращите войници отзад, помисли си Бостар, когато писъците на ранените достигнаха до него. Копията всяваха ужас у всеки, оказал се на пътя им. И Бостар знаеше много добре защо. Кой би понесъл да гледа как другарите му се превръщат във факли и как плътта цвърчи върху костите? Никакви обучения не можеха да подготвят войниците за подобно нещо.

Цялото настъпление зад него вече беше спряло. Пред очите на Бостар втора вълна копия се понесе надолу. Миг по-късно атаката на картагенците се превърна в бягство. Въпреки виковете на офицерите стотици се обърнаха и си плюха на петите. Тичаха надолу по склона така безогледно, че мнозина падаха и бяха стъпкани от онези зад тях. Войниците от двете страни, които не бяха улучени от вражеския залп, погледнаха назад към своите отстъпващи другари и спряха. После като един се обърнаха и също побягнаха.

Бостар изруга. Моментът беше изгубен. Никой, дори Ханибал, не можеше да промени положението. Той хвана за ръката най-близкия копиеносец.

— Отстъпваме! Подкрепленията ни се оттеглят. Трябва да се спасяваме. Кажи на другите. — Като повтаряше заповедта на всеки войник, покрай когото минаваше, Бостар си проби път до Сафон. Без да подозира за ефекта на стрелбата, брат му се канеше да поведе четирима копиеносци към група зле въоръжени защитници.

— Сафон! — извика Бостар. — Сафон!

Най-сетне брат му го чу.

— Какво?

— Трябва да отстъпим!

Лицето на Сафон се разкриви от гняв.

— Ти си луд! Всеки момент тия курвенски синове ще се пречупят и ще ги спипаме. Победата е в ръцете ни!

— Не е! — изрева Бостар. — Трябва да отстъпим. ВЕДНАГА!

Някои от войниците на Сафон започнаха да се оглеждат нервно.

Сафон изгледа свирепо Бостар, но видя, че брат му е съвсем сериозен. Като викаше окуражително на хората си, той си проби път и излезе от първата редица. С покрити с кръв ръце и лице приличаше на някакво създание от долния свят.

— Напълно ли откачи? — изсъска той. — Врагът най-сетне отстъпва. Още един натиск и ще се пречупят.

— Късно е — отвърна Бостар. — Не видя ли какво направиха шибаните фаларики на войниците зад нас?

Отговорът на Сафон дойде тутакси.

— Не. Гледам напред, а не назад.

Бостар стисна юмруци от косвеното обвинение.

— Е — промърмори той, — тогава ще ти кажа, че цялата ни атака спря.

Сафон оголи зъби.

— И какво от това? Онези безродни псета всеки момент ще подвият опашки и ще побягнат. Така ще заемем позиции зад стените.

— Където ще бъдем отрязани от останалите и попилени. — Бостар тикна пръст в гърдите на Сафон, за да подсили думите си. — Не разбираш ли? Сами сме!

— Страхливец! — изрева Сафон. — Страх те е да умреш.

Гневът на Бостар излезе от контрол.

— Когато дойде времето, ще се бия и ще умра за Ханибал — извика той. — При това ще го направя с гордост. Но има разлика между това да умреш добре и да умреш като глупак. Нищо няма да спечелиш, като жертваш живота си или този на хората ти тук.

Сафон се изплю и понечи да се върне в боя.

— Стой! — Заповедта на Бостар изплющя като бич.

Вцепенен, Сафон спря, но не се обърна към брат си.

— Като твой старши офицер ти заповядвам незабавно да изтеглиш хората си — извика Бостар, като се погрижи всеки войник наоколо да го чуе.

Победеният Сафон се обърна.

— Слушам, командире — озъби се той и надигна глас. — Чухте заповедта! Назад!

На хората на Сафон не им трябваше много време да схванат идеята. Окуражени от ефекта на копията върху изкачващите се картагенци, защитниците отново започваха да настъпват. Зад тях носеха нови запалени фаларики. Дори поправящите стената цивилни събраха смелост и започнаха да хвърлят камъни и парчета мазилка по копиеносците.

Това засили допълнително възмущението и гнева на Сафон, още повече че той вече разбираше, че Бостар е бил прав да призове за отстъпление.

— Глупак — въпреки това промърмори под нос той. — Можехме да превземем града.

Ханибал ги чакаше с Малх и Алете в подножието на склона.

— Започвахме да се безпокоим за вас — каза той.

Малх промърмори нещо в знак на съгласие.

— Сафон просто не искаше да прекратява боя — великодушно рече Бостар.

— Последен на бойното поле? — Ханибал потупа Сафон по рамото. — Но въпреки това с достатъчно здрав разум да се оттегли. Браво на теб! След като кучите синове подплашиха подкрепленията, няма смисъл да оставаш там, нали?

Сафон се изчерви и наведе глава.

— Да, генерале.

— И двамата се представихте отлично — окуражаващо рече Малх. — Но не беше писано.

Ханибал изтълкува реакцията на Сафон като разочарование.

— Няма значение. Шпионите ми казват, че храната им привършва бързо. Скоро ще превземем града! А сега се погрижете за ранените. — Той махна с ръка, че са свободни.

— Хайде — каза Бостар и поведе Сафон.

— Пусни ме! — прошепна Сафон след няколко крачки. — Не съм дете!

— Тогава спри да се държиш детински! — отвърна Бостар и го пусна. — Най-малкото можеше да ми благодариш. Не беше нужно да те покривам.

Устните на Сафон се свиха.

— Проклет да съм, ако го направя.

Бостар обърна очи към небето.

— Разбира се, че не! Защо да признаваш, че току-що ти спасих задника от сериозно порицание?

— Майната ти, Бостар — озъби се Сафон. Чувстваше се напълно притиснат в ъгъла. — Винаги си прав, а? Всички те обичат. Идеалният шибан офицер!

Обърна се и се отдалечи.

Бостар се загледа след него. Защо той не беше излязъл на риба вместо Ханон? Моментално съжали, че изобщо си е помислил подобно нещо, но чувството се задържа, докато организираше групите, които да приберат ранените.

През следващите два месеца обсадата продължи по почти същия начин. Всеки фронтален щурм на картагенците се посрещаше с твърда решимост от защитниците. Винеите редовно пробиваха дупки във външната стена, но атакуващите не успяваха да се възползват напълно от това въпреки огромното си числено превъзходство. Отношенията между Бостар и Сафон не се оправиха, а непрекъснатите задачи означаваха, че им беше лесно да се избягват един друг. Когато не се сражаваха, двамата спяха или се грижеха за ранените. Малх, който трябваше да се грижи не само за фалангата си, но и да изпълнява допълнителни задачи, дадени му от Ханибал, оставаше в неведение за враждата им.

Ядосан от проточването на обсадата, накрая Ханибал заповяда да построят още обсадни машини — винеи, които защитаваха хората в тях, и огромна многоетажна кула на колела. С катапулти и хора на различните нива тя можеше да бъде приближена до най-слабата за деня точка в крепостната стена. Огневата ѝ мощ беше такава, че прочистваше за нула време укрепленията от защитници, като позволяваше дървените тераси, които защитаваха атакуващите пехотинци, да бъдат носени напред безпрепятствено. За щастие на картагенците укрепленията бяха издигнати върху глина, а не върху скална или зидана основа. Грабнали кирки, войниците почнаха да подкопават стените. Така беше направен нов пробив, който повдигна духа на атакуващите. И все пак нищо не се оказа такова, каквото изглеждаше. Зад зейналата дупка картагенците откриха земен насип във формата на полумесец, издигнат именно за подобен случай. Скрити зад него, защитниците продължаваха да хвърлят ужасяващите си фаларики.

В този момент, въпреки пороя горящи копия, неуморната решимост и численото превъзходство на картагенците започнаха да си казват думата. Жителите на града нямаха време да възстановят новите поражения по стената и непрекъснатите атаки най-сетне пробиха проход. Въпреки героизма на защитниците позицията беше задържана. През следващите дни последваха нови успехи, но после, тъкмо когато зимата наближаваше, Ханибал беше принуден да зареже обсадата, за да потуши голямо въстание на дивите племена покрай река Тагус. Заместникът му Махарбал продължи енергично с щурма и успя да спечели още територия, като принуди отслабените защитници да се оттеглят в цитаделата. Положението на нападателите беше подсилено от факта, че холерата и други болести започнаха да вземат жертви сред жителите на града; запасите им от храна и оръжия също се топяха опасно бързо.

Когато Ханибал потуши въстанието и се върна, краят беше близо. Картагенският военачалник направи предложение на първенците на Сагунт. Колкото и да не беше за вярване, те отказаха да го приемат. Краят на годината наближаваше, когато се приготвиха за последен решителен щурм. Благодарение на показаната неведнъж доблест Малх, синовете му и копиеносците им бяха избрани да участват в тази последна атака. Както обикновено, Ханибал и неговите скутарии също се включиха в нея.

Много преди зимното слънце да обагри хоризонта на изток, те се построиха на петдесетина крачки от стената. Зад тях, до самото подножие на склона, бяха наредени отряди от всички войски с изключение на конницата. Ако се изключеше отделно дрънчене на ризница или кашляне, войниците стояха мълчаливо. Дъхът на хилядите бойци излизаше на пара в мразовития влажен въздух и беше единствената проява на вълнението, което изпитваха всички. Като награда за продължителните им усилия и защото жителите на Сагунт бяха отказали да преговарят, Ханибал беше казал на войниците, че градът ще бъде на тяхно разположение след падането му. Картаген щеше да вземе дял от плячката, но основата част щеше да е за тях, включително и жителите — мъже, жени и деца.

В стегнати редици те чакаха, докато дървените тераси бяха избутани напред на светлината на факли. Вече не се нуждаеха от огромната кула с нейните прашкари, копиеносци и катапулти. Поради липса на хора и оръжия защитниците вече се бяха отказали от опитите си да унищожат обсадните машини на картагенците. Това означаваше, че работата по подриването на стената може да продължи по-бързо отпреди. Според главния инженер цитаделата щеше да падне още преди пладне.

Предсказанието му се оказа вярно. Когато първите оранжеви пръсти на зората се протегнаха в небето, се разнесе зловещ грохот. Миг по-късно от средата на цитаделата се надигнаха огромни облаци пушек. Чуваше се пращене на горящо дърво. Картагенците изобщо не им обърнаха внимание. Вече не им пукаше какво правят жителите на града. Повечето войници, които работеха по терасите, се изтеглиха максимално бързо. Опасността да бъдат смазани беше твърде голяма. Въпреки това обаче някои останаха да завършат задачата.

Не се наложи да чакат дълго. Със зашеметяваща бързина голяма част от стената на цитаделата внезапно рухна. Последваха я други, още по-големи участъци. Камъни и тухли, стояли по местата си от десетилетия и дори векове, падаха с трясък от височина повече от пет етажа. Шумът беше оглушителен. Някои от онези на дървените тераси не успяха да се измъкнат навреме. Къси задавени писъци ознаменуваха ужасната им смърт. Бостар стисна зъби. Това се очакваше. Както беше казал баща му, обикновените войници можеха да се жертват. Загубата на определен брой от тях нямаше значение. За Бостар обаче имаше, както и изнасилванията, изтезанията и убиването на цивилни, които скоро щяха да последват. Мрачната природа на Малх и още по-черната на Сафон като че ли не се влияеха от подобни неща, но Бостар усещаше как те вредят на душата му. Той обаче не позволи това да отслаби решимостта му. Залозите бяха прекалено големи. Разгромяването на Рим. Отмъщение за любимия му по-малък брат Ханон. Възстановяването на отношенията със Сафон. Нямаше представа дали ще постигне успех в някои от тези неща. Последното му се струваше най-малко вероятно.

Огромни облаци прах изпълниха въздуха, но когато най-сетне започнаха да се разсейват, чакащите картагенци видяха огромния незащитен пробив, разкрил се пред тях. По склона отекнаха ликуващи викове. Най-сетне победата беше на една ръка разстояние.

Духът на Бостар се приповдигна. Той се усмихна сдържано на Сафон, но в отговор видя само намръщената му физиономия.

С фалката в ръка Ханибал поведе настъплението.

Точно в този момент, може би чули предупредителните викове на оцелелите по стената защитници, започнаха писъците. Отчаяни и в същото време изпълнени с достойнство, те изпълниха въздуха. Картагенците вдигнаха глави. Никой не можеше да подмине просто така ужасните звуци.

— Благородниците им се самоизгарят. — В гласа на Малх се долавяше нетипично за него уважение. — Твърде са горди, за да станат роби. Дано подобна участ никога да не сполетява Картаген.

— Ха! Този ден никога няма да настъпи — отвърна Сафон.

Инстинктивната реакция на Бостар обаче беше да отправи молитва към Баал Хамон. „Бди винаги над града ни — замоли се той. — Пази ни от диваци като римляните“.

Ханибал изобщо не слушаше виковете. Той изгаряше от нетърпение да сложи край на всичко това.

— Атака! — изрева на иберийски, след което повтори командата на родния си език заради либийците. Следван от верните си скутарии, той се затича към зейналата дупка в цитаделата. Повтаряйки командата му, Малх, Сафон и Бостар се втурнаха напред с хората си. Зад тях заповедта беше повторена на още няколко езика и подобно на хиляди мравки множеството се понесе напред.

Съперничеството между Сафон и Бостар се възобнови с пълна сила. Първият, който стигнеше най-високата точка на пробива, щеше да си спечели похвалата на Ханибал и уважението на цялата войска. Като изпревариха хората си, те се закатериха рамо до рамо през коварните купчини камъни и мазилка. С копие в едната ръка и щит в другата нямаше как да предотвратят падането си, ако се спънат. Беше истинска лудост, но вече нямаше връщане назад. Ханибал водеше и те трябваше да го следват. Не след дълго братята настигнаха водача си, който вървеше на две крачки пред своите скутарии. Ханибал им се усмихна окуражително и те му отвърнаха със същото, след което се спогледаха кръвнишки.

Бостар хвърли поглед през рамо и очите му се разшириха. Височината и склонът му предлагаха отличен изглед към картагенската атака. Гледката беше великолепна и ужасяваща и със сигурност всяваше ужас в сърцата на останалите по стените защитници. Бостар се съмняваше, че някой се е осмелил да остане там. Докато водачите се самоубиваха, вместо да се предадат, обикновените войници сигурно трепереха в домовете при семействата си или също посягаха на живота си.

Грешеше. Не всички жители на Сагунт се бяха отказали от борбата.

Когато погледна отново към склона пред себе си, вниманието му бе привлечено от някакво движение горе вдясно, където част от укреплението все още стоеше. Там видя шестима души, клекнали около огромен каменен блок. Бутаха го към разбитата част на пътеката, минаваща по горната част на стената. Бостар си представи каква ще е траекторията на блока при падането му и сърцето му сякаш заби в гърлото му. Целта на защитниците беше да премажат колкото се може повече нападатели, но потенциалната цена за картагенците беше много по-голяма. Само след няколко мига Ханибал щеше да се озове точно на пътя на камъка. Бърз поглед към Сафон и самия военачалник каза на Бостар, че той е единственият, който е видял опасността.

Когато погледна отново нагоре, огромният камък вече беше на самия ръб. Докато Бостар отваряше уста да извика предупреждение, блокът се катурна през ръба и падна, набирайки невероятно бързо скорост, затъркаля се и заподскача надолу по склона. Във въздуха се разлетяха парчета тухли и мазилка, толкова големи, че спокойно можеха да разбият черепа на мъж. С радостни викове защитниците се обърнаха и побягнаха със съзнанието, че последното им усилие ще избие десетки картагенци.

Бостар изобщо не се замисли. Просто реагира. Хвърли копието си и се втурна странично към Ханибал. Въздухът внезапно се изпълни с грохот. Бостар не погледна нагоре от страх, че ще оцапа гащите. Неколцина скутарии, които го наблюдаваха, изругаха объркано. Бостар не им обърна внимание. Само се молеше никой от иберийците да не си помисли, че се опитва да посегне на Ханибал или да му се изпречи на пътя. Пет стъпки. Десет. Усетил приближаването му, Ханибал завъртя глава и се намръщи.

— Какво правиш, в името на Баал Хамон?

Бостар не отговори, а скочи напред, блъсна Ханибал, събори го на земята и легна върху него. С лявата си ръка вдигна щита си, за да закрие главите им. След миг земята се разтресе. Грохотът се усили толкова, че заплашваше да ги оглуши. За щастие не продължи дълго, а започна да отслабва, когато каменният блок продължи да се търкаля надолу по склона.

Първата грижа на Бостар не беше за него.

— Ранен ли си, генерале?

Гласът на Ханибал беше приглушен.

— Мисля, че не.

„Слава на боговете“, помисли си Бостар. Предпазливо раздвижи ръце и крака и се зарадва, че и той е невредим. Захвърли щита, седна и помогна на Ханибал да направи същото.

Военачалникът изруга. На три крачки от тях лежеше един скутарий. Или поне нещо, което доскоро беше било скутарий. Човекът беше не просто убит, а направо смазан. Бронзовият му шлем изобщо не го беше защитил. Мозъкът му беше размазан по камъните като бяла паста и рязко контрастираше с яркочервената кръв, която се разтичаше от масата безформена тъкан, доскоро била тялото му. От гърба му през туниката стърчаха остри камъни и парчета тухли. Крайниците му бяха огънати под ужасни неестествени ъгли, на много места се виждаха краищата на натрошени кости.

Той беше само първата жертва. Под него камъкът беше оставил диря от унищожение. Бостар никога не беше виждал подобно нещо. Десетки, ако не и повече хора бяха убити. Не просто убити, а направо размазани. Прилоша му и с мъка се сдържа да не повърне.

Гласът на Ханибал го стресна.

— Дължа ти живота си.

Бостар кимна вцепенено.

— Благодаря. Ти си добър войник — рече Ханибал, докато се изправяше. После помогна и на Бостар да се изправи.

В същия миг останалите невредими скутарии на Ханибал се завтекоха към тях. Естествено, атаката беше забавена от дръзкото действие на защитниците. Тревожни въпроси изпълниха въздуха, докато иберийците се уверяваха, че любимият им командир е жив и здрав. Ханибал бързо ги отпрати, вдигна от земята падналия си меч и погледна Бостар.

— Готов ли си да приключим започнатото?

Бостар беше поразен от бързината, с която Ханибал си беше върнал самообладанието. Самият той още беше шокиран, но някак успя да кимне.

— Разбира се.

— Отлично — с усмивка отвърна Ханибал и му даде знак да върви до него.

Бостар вдигна копието си и се подчини. Почти не забеляза доволната усмивка на Малх и отровното изражение на Сафон. Ужасът му беше сменен с възторг, а и можеше да се опита да оправи отношенията с брат си по-късно.

Засега единственото важно беше да следва Ханибал.

Истинският водач.

IX.

Минуций Флак

Недалеч от Капуа, Кампания

Ханон се беше облегнал на стената на кухнята и се любуваше на Елира, която се беше навела над отрупаната с храна маса. Дрехата ѝ се беше повдигнала, разкриваше добре оформените ѝ прасци и се опъваше по закръгления ѝ задник. Елира и Квинт все още бяха любовници, но това не означаваше, че Ханон не може да ѝ се възхищава от разстояние. С тревога беше открил, че Елира е забелязала погледите му и им отвръща подобаващо, но той не можеше да рискува да задълбочи нещата. Новосъздаденото му — и потенциално ценно — приятелство с Квинт беше твърде крехко, за да оцелее при подобно развитие.

След битката при колибата положението му беше станало много по-леко. Фабриций беше силно впечатлен от разказа на Квинт за сблъсъка и доказателствата за него в лицето на двамата ранени пленници. Като награда Ханон беше направен роб от домакинството. Оковите му бяха свалени и му беше позволено да спи в къщата.

Отначало Ханон беше много доволен. С един замах се беше отървал от Агесандър. Две-три седмици по-късно вече не беше толкова сигурен. Реалността на положението му сега изглеждаше още по-сурова, отколкото преди.

Три пъти на ден трябваше да обслужва семейството на масата. Естествено, не му беше позволено да се храни с тях. Виждаше Аврелия и Квинт всеки ден от сутрин до вечер, но не можеше да разговаря с тях, ако наоколо има някой друг. Дори тогава разговорите им бяха кратки. Всичко беше толкова различно от времето, когато бяха заедно в гората. Въпреки наложената дистанция помежду им Ханон изпитваше облекчение, че осезаемата атмосфера на другарство, появила се неотдавна, не беше изчезнала. Редките намигвания на Квинт и срамежливите усмивки на Аврелия озаряваха дните му. Не на последно място беше и Елира, чиято постелка беше на няма и двайсет крачки от неговата на пода на атриума и която не смееше да приближи.

Знаеше, че трябва да е благодарен за положението си. Когато се случваше двамата с Агесандър да се озоват лице в лице, беше абсолютно очевидно, че сицилианецът все още иска да му навреди.

— Татко! — Радостният глас на Аврелия отекна от двора. — Върна се!

Любопитен като всички, Ханон последва останалите роби от кухнята. Очакваше се Фабриций да се прибере най-рано след две седмици.

Фабриций стоеше до фонтана. На лицето му се появи широка усмивка, докато Аврелия тичаше към него.

— Мръсен съм — предупреди я той. — Целият съм в прах от пътя.

— Не ми пука! — Тя го прегърна. — Толкова се радвам да те видя!

Той я прегърна с обич.

— И ти ми липсваше.

Сърцето на Ханон се сви от мъка, когато си даде сметка за собствената си участ, но той не позволи на чувството да го обземе изцяло.

— Съпруже. Слава на боговете, че се връщаш жив и здрав. — Със спокойна усмивка Атия отиде при съпруга си и дъщеря си. Аврелия се дръпна, за да може Фабриций да целуне жена си по бузата. Двамата се погледнаха по начин, който казваше много.

— Сигурно си жаден.

— Гърлото ми е пресъхнало като коритото на река в пустиня — отвърна Фабриций.

Атия се обърна към входа на кухнята и групата зяпащи роби. Погледът ѝ се спря първо върху Ханон.

— Донеси вино! А останалите се връщайте на работа.

Вратата се опразни моментално. Всеки роб отдавна се беше научил да не противоречи на Атия, която управляваше домакинството с копринена, но в същото време и желязна ръка. Ханон бързо взе четири от най-хубавите чаши и ги сложи на поднос. Дружелюбният роб Юлий, който управляваше кухнята, вече беше взел амфората. Ханон гледаше как той разрежда виното по римския обичай с четири пъти повече вода.

— Готово — каза Юлий и сложи пълната кана на подноса. — Излизай, преди да е извикала отново.

Ханон побърза да се подчини. Изгаряше от любопитство каква е причината за ранното завръщане на Фабриций. С наострени уши той понесе подноса към семейството, към което току-що се беше присъединил и Квинт.

Квинт се усмихна широко, преди да си спомни, че вече е мъж, и да каже:

— Татко. Радвам се да те видя.

Фабриций ощипа сина си по бузата.

— Пораснал си още повече.

Квинт се изчерви и за да скрие смущението си, се обърна към Ханон.

— Хайде по-бързо. Наливай.

Ханон трепна от тона му, но се подчини. Ръката му посегна към четвъртата чаша и той погледна към Атия.

— Да, да, налей и на Аврелия. Тя вече на практика е жена.

Радостното изражение на Аврелия се стопи.

— Съпруг ли си ми намерил? — обвинително попита тя. — Затова ли се връщаш?

Атия се намръщи.

— Що за нахалство!

Бузите на Аврелия пламнаха и тя сведе глава.

— Иска ми се да беше толкова просто, дъще — отвърна Фабриций. — Имам известен напредък по този въпрос, но на световната сцена се случват много по-важни събития. — Той щракна с пръсти на Ханон, чието сърце се разтуптя, докато обикаляше от човек на човек и раздаваше чашите.

— Какво е станало? — попита Атия.

Вместо отговор Фабриций вдигна чашата си.

— Наздравица — каза той. — Нека боговете и предците да продължат да се усмихват на семейството ни.

Лицето на Атия леко се напрегна, но тя също се включи в наздравицата.

Квинт не страдаше от толкова благоприличие като майка си и скочи веднага щом баща му преглътна.

— Кажи защо се върна!

— Сагунт е паднал — намръщено отвърна Фабриций.

Кръвта забуча в ушите на Ханон и той много ясно усети как Квинт се обръща да го погледне. Внимателно избърса с кърпа капка вино от ръба на каната. Вътрешно всяка фибра от тялото му ликуваше. „Ханибал! — крещеше умът му. — Ханибал!“

Квинт отново погледна баща си.

— Кога?

— Преди седмица. Според сведенията не са пощадили никого. Мъже, жени, деца. Малцината оцелели са били отведени в робство.

Устните на Атия се свиха.

— Абсолютни диваци.

Ханон видя, че Аврелия го гледа с широко отворени изпълнени с ужас очи. „Сякаш вие не правите същото, когато превземате град“, яростно си помисли той. Естествено, не можеше да каже нищо, затова се извърна.

За разлика от сестра си, Квинт беше гневен.

— Достатъчно лошо беше, че за осем месеца Сенатът не направи нищо, за да помогне на наш съюзник. Няма ли да действат сега?

— Ще действат — отвърна Фабриций. — Всъщност вече го направиха.

Последвалата тишина отекна по-силно и от тръба.

— В Картаген беше изпратена делегация със задачата да изиска Ханибал и старшите му офицери да ни бъдат предадени незабавно, за да бъдат съдени за гнусните си престъпления.

Ханон стисна кърпата толкова силно, че върху мозайката между краката му паднаха капки вино.

Никой не забеляза. Не че Ханон го беше грижа. „Как смеят?! — мислено изкрещя той. — Проклети римляни!“

— Едва ли ще го направят — рече Атия.

— Естествено, че няма — отвърна Фабриций, без да забелязва мълчаливото, но трескаво съгласие на Ханон. — Ханибал несъмнено има врагове, но картагенците са горд народ. Ще поискат да си върнат за униженията, на които ги подложихме след войната в Сицилия. И това им дава възможност да го направят.

Квинт се поколеба за момент.

— За война ли става дума?

Фабриций кимна.

— Мисля, че ще се стигне до война, да. Някои в Сената не са съгласни с мен, но мисля, че те подценяват Ханибал. Човек, постигнал толкова много само за няколко години, не би обсадил Сагунт, без да има по-големи планове. Ханибал от самото начало е искал война с Рим.

„И още как“, възторжено си помисли Ханон.

Квинт също ликуваше.

— Двамата с Гай ще бъдем в конницата!

Очевидната гордост на Фабриций беше смекчена от сдържаността на Атия. Дори тя не успя да скрие тъгата, която се изписа за момент в очите ѝ, но бързо се овладя.

— От теб ще стане чудесен войник.

Квинт изпъчи доволно гърди.

— Трябва да кажа на Гай. Мога ли да ида в Капуа?

Фабриций кимна одобрително.

— Отивай. Ще трябва да побързаш. Скоро ще се стъмни.

— Утре се връщам. — И с благодарна усмивка Квинт забърза навън.

Атия въздъхна, загледана след него.

— А другият въпрос?

— Имам добра новина. — Щом видя интереса на Аврелия, Фабриций млъкна. — Ще ти кажа по-късно.

Аврелия посърна.

— Толкова е нечестно — извика тя и тръгна към стаята си.

Атия докосна ръката на Фабриций, за да спре упрека му.

— Остави я. Сигурно ѝ е тежко.

Ханон изобщо не забелязваше семейната драма. Желанието му да избяга, да стигне до Иберия и да се присъедини към сънародниците си го беше завладяло напълно. Откога мечтаеше за това! В същото време мисълта за дълга към Квинт не напускаше мислите му. Дали се беше издължил с направеното при овчарската колиба? Не беше сигурен. Освен това не забравяше и за Суниатон. Как изобщо можеше да помисли да се махне, без да се опита да намери най-добрия си приятел? Беше почти благодарен, когато чу, че Юлий отново го вика. Бушуващите в него емоции заплашваха да го разкъсат.

Мина време и Ханон все така работеше в кухнята. Макар че въпросът за дълга му към Квинт си оставаше нерешен, той не можеше да си позволи да избяга от стопанството, без преди това да се опита да намери Суниатон. Нямаше представа как би могъл да го направи. Освен него имаше ли друг, който знаеше или изобщо го беше грижа къде е приятелят му? Дилемата без отговор го държеше буден нощем и дори го разсейваше от обичайните му страстни мисли за Елира. Уморен и раздразнителен, един ден той почти не обърна внимание, когато Юлий обяви сложното за изпълнение меню, което Атия беше поръчала за следващата вечер.

— Тя и господарят очакват важен посетител — надуто каза Юлий. — Гай Минуций Флак.

— Този пък кой е, в името на Хадес? — попита един от готвачите.

Юлий го изгледа укорително.

— Той е старшият член на рода на Минуциите и брат на бивш консул.

— Иначе казано, арогантен тъпак — промърмори готвачът.

Юлий не обърна внимание на хихикането на робите.

— Освен това е бил член на делегацията, която току-що се върна от Картаген — заяви той, сякаш това означаваше нещо за него.

Стомахът на Ханон се преобърна.

— Сериозно? Сигурен ли си?

Юлий сви устни.

— Чух господарката да го казва — рязко рече той. — А сега се захващайте за работа.

Сърцето на Ханон пърхаше като птичка в кафез, докато вървеше към склада. Дали гостът на Фабриций щеше да заговори какво е видял? Молеше се на боговете да го направи. Докато минаваше покрай входа на банята, видя събличащия се Квинт. „Блазе му“, кисело си помисли Ханон. Самият той не беше виждал гореща баня, откакто беше напуснал Картаген.

Квинт беше в пълно неведение за чувствата на Ханон, но пък вълнението му растеше с всеки момент. В желанието си да изглежда възможно най-добре вечерта той се изкъпа и легна да го масажират. Затворил очи, си представяше как Флак може да започне да разказва за всичко, ставащо в Картаген, и почти не забеляза влизането на Фабриций.

— Това посещение е много важно, да знаеш.

Квинт отвори очи.

— Да, татко. И ние ще изиграем нашата роля във войната, ако се стигне до война.

Фабриций се усмихна.

— Това се подразбира. Когато Рим ни призове, ние откликваме. — Сложи ръце зад гърба си и закрачи мълчаливо напред-назад.

Квинт даде знак на роба да спре да го масажира.

— Какво има?

— Става въпрос за Аврелия — отвърна Фабриций.

— Значи си ѝ уредил брак — каза Квинт и погледна горчиво баща си.

— Още не е твърдо уговорено — каза Фабриций. — Но Флак хареса чутото за Аврелия, когато му гостувах в столицата преди известно време. Сега иска да види красотата ѝ с очите си.

Квинт се намръщи на собствената си наивност. Защо иначе високопоставен политик ще гостува на обикновени конници като тях?

— Стига — строго каза Фабриций. — Знаеш, че рано или късно щеше да се стигне дотук. За доброто на семейството е. Флак не е чак толкова стар и родът му е силен и с връзки. С помощта на Минуциите Фабрициите могат да стигнат далече. — Той се загледа в Квинт. — В Рим, искам да кажа. Разбираш ли ме?

Квинт въздъхна.

— Казахте ли вече на Аврелия?

— Не. — Сега беше ред на Фабриций да се намръщи. — Помислих си, че е по-добре да говоря първо с теб.

— За да ме направиш част от това ли?

— Не ми говори такива неща. Ти също ще се облагодетелстваш — рязко отвърна баща му.

В гърдите на Квинт пламна възбуда и той се намрази заради това. Беше забелязал залитанията на Аврелия по Ханон. Невъзможно увлечение за нея, но той не можеше да направи нищо по въпроса. А сега и това…

— Какво те накара да се спреш на Флак?

— От две години се опитвам да организирам нещо — отвърна Фабриций. — Да намеря подходящия мъж за семейството ни и за Аврелия. Работата е сложна, но мисля, че Флак може да се окаже подходящият. Така и така щеше мине оттук на връщане от Картаген. Аз само се погрижих поканата ми да го очаква, когато слезе на сушата.

Квинт се изненада от лукавството на баща си. Несъмнено майка му също имаше пръст в това.

— Той на колко години е?

— На около трийсет и пет — каза Фабриций. — Много по-добре от някой от дъртите пръчове, които искаха да я видят. Надявам се, че тя ще го оцени. — Замълча за момент. — И още нещо.

Квинт го погледна.

— Не задавай никакви въпроси за случилото се в Картаген — предупреди го баща му. — Това все още е държавна тайна. Ако Флак реши да сподели някои неща, тъй да бъде. Ако не иска, не е наша работа да разпитваме.

И излезе.

Квинт се отпусна отново върху топлата каменна плоча, но цялата му наслада беше изчезнала. Трябваше да иде при Аврелия веднага щом баща му приключеше разговора с нея. Нямаше представа какво да ѝ каже. Стана и се облече. Най-доброто място за наблюдение на вратата на Аврелия беше от ъгъла на таблинума. Квинт отиде в голямата приемна. Не след дълго се появи Ханон с поднос със съдове и щом видя Квинт, се усмихна.

— Очакваш с нетърпение вечерта ли? — „Защото аз да“, помисли си злорадо.

— Не бих казал — кисело отвърна Квинт.

Ханон повдигна вежди.

— Защо? Рядко посрещате гости.

Квинт с изненада откри, че вълнението му покрай евентуалните новини от Флак е притъпено от приятелството му с Ханон.

— Трудно е за обяснение — неловко каза той.

В този момент Фабриций излезе от стаята на Аврелия и тръшна вратата след себе си. По стиснатите му зъби личеше, че е ядосан.

Разговорът им моментално приключи. Ханон можеше само да гледа как Квинт влиза в покоите на сестра си. Ханон искрено харесваше Аврелия. Част от него се чудеше какво ли става, но на друга част не ѝ пукаше. Най-сетне Картаген отново беше във война с Рим.

И той по един или друг начин щеше да участва в нея.

Квинт завари Аврелия легнала на леглото. Риданията разтърсваха цялото ѝ тяло. Завтече се и коленичи до нея.

— Всичко ще е наред — прошепна и посегна да я погали по косата. — Флак ми изглежда добър човек.

Аврелия се разрева още по-силно и Квинт изруга под нос. Споменаването на името беше възможно най-лошото, което би могъл да направи. Без да знае как да реагира, той разтърка успокояващо раменете ѝ. Дълго останаха така, без да казват нито дума. Накрая Аврелия се обърна. Бузите ѝ бяха червени и мокри, а очите ѝ се бяха подули от плач.

— Сигурно изглеждам ужасно — каза тя.

Квинт ѝ се усмихна.

— Винаги си прекрасна.

Тя му се изплези.

— Лъжец.

— Една баня ще ти дойде добре — посъветва я Квинт и надяна весела физиономия. — Не мислиш ли?

Аврелия не можеше да се преструва като него.

— Какво ще правя? — нещастно прошепна тя.

— Така или иначе щеше да се случи — каза Квинт. — Защо не подходиш непредубедено? Ако се окаже, че наистина не можеш да го понасяш, татко не би те омъжил насила за него.

— Сигурно — със съмнение отвърна Аврелия и се замисли за момент. — Знам, че трябва да постъпя така, както казва татко. Обаче е толкова трудно, особено като… — Гласът ѝ замря и очите ѝ отново се напълниха със сълзи.

Квинт сложи пръст на устните ѝ и прошепна:

— Не го казвай. Не можеш.

Не искаше да го чуе изречено на глас.

С огромно усилие Аврелия се овладя и кимна решително.

— Тогава по-добре да се приготвя. Довечера трябва да изглеждам възможно най-добре.

Квинт я прегърна.

— Това се казва дух.

И си даде сметка, че куражът не е присъщ единствено на мъжете. И че не се ограничава до бойното поле и лова. Аврелия току-що беше показала, че и тя има много кураж.

Флак пристигна следобед, съпровождан от голяма група роби и войници, и незабавно беше въведен в най-добрата стая за гости, за да се освежи. С него влязоха само личните му роби, а свитата му остана навън и беше настанена в стопанския двор. Ханон беше зает в кухнята и доста време не видя почти нищо от ставащото.

След час високи гласове обявиха пристигането на Марциал и Гай. Те бяха посрещнати радушно от Фабриций и отведени в залата за пиршества до двора, където съгласно традицията първо им беше поднесен мулсум — вино, примесено с мед. С тази задача беше натоварена Елира и Ханон остана да чака нетърпеливо в кухнята.

Когато се стъмни, той обиколи двора, за да запали бронзовите лампи на всяка колона. В най-отдалечения от таблинума ъгъл долови движение зад себе си. Обърна се и видя красив мъж с тога, с гъста черна коса и голям нос. Флак. Миг по-късно той влезе в залата за пиршества. Квинт и сестра му се появиха малко по-късно, облечени в най-хубавите си дрехи. Ханон никога досега не беше виждал Аврелия гримирана. За негова изненада гледката му хареса.

Най-сетне ястията бяха готови и Ханон можеше да влезе в залата при гостите. Щеше да остане там до края на вечерята, да поднася храни, да разчиства чинии и най-важното — да подслушва. Зачака с готовност зад лявата кушетка, на която Фабриций се беше излегнал с Марциал и Гай. Като важен гост Флак беше настанен на централната кушетка, а Атия, Квинт и безстрастно изглеждащата Аврелия бяха на дясната. Както беше обичаят, четвъртата страна на масата беше открита.

Флак се зае надълго и нашироко да засипва Аврелия с комплименти за външността ѝ и се опитваше да завърже разговор с нея. Отначало опитите му не се увенчаха с особен успех. Накрая, когато Атия открито загледа Аврелия свирепо, тя започна да отговаря. За Ханон беше очевидно, че го прави неискрено и просто се подчинява на желанията на майка си. Флак обаче като че ли не го забелязваше, както не забелязваше и че никой от присъстващите с изключение на Фабриций не се осмелява да го заговори. Само Квинт и Гай го поглеждаха често-често с напразната надежда за новини от Картаген. Чернокосият политик обаче поглъщаше големи количества мулсум и вино и като че ли се увличаше все повече по Аврелия с напредването на вечерта.

Когато дойде ред на десертите, Флак се обърна към Фабриций.

— Моите поздравления за дъщеря ти. Наистина е прекрасна, както каза. Даже повече.

Фабриций кимна сериозно.

— Благодаря.

— Мисля, че утре сутринта трябва да поговорим по въпроса — високо заяви Флак. — Да стигнем до някаква взаимноизгодна договорка.

Фабриций си позволи да се усмихне едва-едва.

— Това би било огромна чест.

Атия промърмори нещо в знак на съгласие.

— Отлично. — Флак се обърна към Ханон. — Още вино.

Ханон забърза напред с безизразна физиономия. Не беше сигурен как да приема чутото. „Не че има някакво значение — помисли си горчиво. — Аз съм роб“. Негодуванието срещу положението му се разпали отново по-силно от всякога и той пропъди тревогите си за възможния годеж на Аврелия. Връзките, които го обвързваха с това място, отслабваха. Ако се омъжеше за Флак, Аврелия щеше да замине да живее в Рим. Квинт открай време говореше как ще постъпи в армията. Когато заминеше, Ханон щеше да остане сам и без приятели. И тутакси реши, че трябва да започне да планира бягството си.

Квинт беше решил, че Флак изглежда доста сносно, и хвърли кос поглед към Аврелия. Със задоволство видя, че на лицето ѝ не е изписана тревога, и се възхити на самообладанието ѝ. После забеляза леко зачервените ѝ бузи и празната чаша. Пияна ли беше? Едва ли щеше да ѝ трябва много. Аврелия рядко пиеше вино. Въпреки това главата на Квинт се изпълни с фантазии за възможностите, които би предложил един съюз между Фабрициите и Минуциите. „Аврелия и Флак ще свикнат един с друг“, каза си той. Това беше начинът, по който работеха браковете. Посегна да докосне ръката на Аврелия. Тя се усмихна и това го окуражи.

Разговорът продължи с коментари за времето, реколтата и качеството на игрите в Капуа в сравнение с тези в Рим. Никой не спомена единствената тема, за която искаха да чуят всички — какво е станало в Картаген?

Накрая Марциал повдигна въпроса. Както му беше присъщо, бе изпил доста. След като пресуши поредната чаша, той се обърна към Флак.

— Казват, че картагенските вина били много пивки.

— Поносими са — отвърна Флак и сви устни. — За разлика от хората, които ги правят.

Марциал изобщо не забелязваше намръщените погледи, които му хвърляше Фабриций.

— Ще виждаме ли по-често подобни вина в Италия? — попита той и намигна.

Флак откъсна поглед от Аврелия.

— А?

— Кажи ни какво стана в Картаген — замоли се Марциал. — Всички умираме от любопитство.

Ханон затаи дъх и видя, че Квинт прави същото.

Флак бавно огледа изпълнените с очакване лица около масата. Накрая се усмихна надуто и самодоволно.

— Нищо от казаното тук не бива да напуска тези стени.

— Разбира се — заяви Марциал. — Можеш да си сигурен в дискретността ни.

Дори Фабриций се включи в уверенията на останалите.

Удовлетвореният Флак започна:

— Аз бях просто обикновен член на делегацията, макар да ми се иска да мисля, че приносът ми е бил забелязан. Начело бяха двамата консули Луций Емилий Павел и Марк Ливий Салинатор. Говорителят ни беше бившият цензор Марк Фабий Бутеон. — Замълча за момент, за да им даде възможност да осмислят важните имена. — Отначало изглеждаше, че мисията ни ще бъде успешна. Предзнаменованията бяха добри и пътуването от Лилибеум мина без изненади. Стигнахме в Картаген точно преди три седмици.

Ханон затвори очи и си представи сцената. Огромните крепостни стени, блестящи на слънцето. Великолепният храм на Ешмун на върха на хълма Бирса. Двете препълнени с кораби пристанища. „Домът ми — помисли той с копнеж. — Ще го видя ли някога отново?“

Следващите думи на Флак рязко го върнаха в реалността.

— Арогантни курвенски синове — изръмжа той и погледна към Атия. — Моите извинения. Но бяха пристигнали най-важните мъже на Рим, а кого изпратиха да ни посрещне? Някакъв си младши офицер от градската стража.

Лицето на Марциал потъмня от ярост и той едва не се задави с виното си.

Фабриций успя да запази спокойствие и каза:

— Несъмнено е била някаква грешка.

Флак се намръщи.

— Тъкмо обратното. Беше съвсем преднамерен жест. Намислили са го още преди да слезем от корабите. И вместо да ни дадат време да се измием и да си починем от плаването, ни заведоха право в сената им.

— Проклети гуги — изсумтя Марциал. — Никакво чувство за благоприличие.

Аврелия хвърли на Ханон бърз съчувствен поглед.

Картагенецът беше толкова гневен, че не посмя да отвърне на погледа ѝ. Копнееше да разбие глинената кана в главата на Марциал, но разбира се, не направи нищо. Освен че щеше да си навлече сурово наказание, много по-важно беше да чуе какво има да каже Флак.

— И какво стана, когато отидохте там? — нетърпеливо попита Квинт.

— Фабий обяви кои сме. Никой не отговори. Просто си стояха и ни гледаха. Чакаха, досущ като чакали около труп. Накрая Фабий поиска да знае дали атаката на Ханибал срещу Сагунт е станала с тяхното одобрение. — Флак замълча, дишаше тежко. — И знаете ли какво направиха те? — Една вена на челото му затуптя. — Изсмяха ни се.

Марциал стовари чашата си върху масата. Фабриций изруга, а Квинт и Гай се спогледаха потресени, че някой може да си позволи да се отнася по подобен начин с най-видните мъже на Републиката. Атия се възползва от момента да промърмори нещо в ухото на Аврелия. Ханон пък трябваше да прехапе бузата си, за да не се разсмее на глас. Картаген не беше изгубил цялата си гордост със загубата на Сицилия и Сардиния от Рим, ликуващо си помисли той.

— Имаше някои, които се изказаха срещу Ханибал — призна Флак. — Най-гръмкият от тях беше един дебелак, Хост.

„Мръсен предател — помисли си Ханон. — С какво удоволствие бих забил нож в търбуха му!“

— Но те бяха заглушени от виковете на мнозинството, което оспорваше подписания от Хаздрубал договор отпреди шест години и отхвърляше необходимостта да се вземат предвид връзките на Сагунт с Рим. Крещяха и сипеха оскърбления по нас — изръмжа Флак. — Ние се посъветвахме и решихме, че ни остава само една възможност.

Квинт погледна към Ханон. Не беше имал представа, че картагенците биха могли да реагират по подобен начин. Поразен от видяното, го погледна отново. Познаваше го достатъчно добре, за да осъзнае, че той е знаел. Гласът на Флак обаче го отвлече от тези мисли.

— Фабий излезе в средата на залата. Това накара гугите да си затворят устите — свирепо продължи Флак. — Сграбчи гънките на тогата си и заяви, че държи в тях както мир, така и война. И че могат да избират каквото поискат. Настана пълен хаос. Врявата беше такава, че човек не можеше да чуе собствените си мисли.

— И те война ли избраха? — попита Фабриций.

— Не — отвърна Флак. — Вместо това суфетът, който председателстваше, каза на Фабий, че той трябва да избира.

Всички в помещението, дори Елира, поглъщаха жадно всяка негова дума.

— Фабий ни погледна, за да се увери, че сме единодушни, и каза на гугите, че избира война. — Флак се изсмя гневно. — Имат кураж, признавам им го. Флавий още не беше завършил, когато на практика всички в залата скочиха и извикаха: „Приемаме!“.

Ханон вече не беше в състояние да крие възторга си. Взе някакви мръсни чинии и тръгна към кухнята. Никой, освен Аврелия не забеляза, че излиза. Но щом прекрачи прага, желанието му да чуе още надделя и той спря, за да подслуша.

— Винаги съм се надявал, че може да се избегне още една война с Картаген — тежко рече Фабриций и стисна зъби. — Но те не ни оставят избор. Да обидят теб и колегите ти, и особено консулите по такъв начин. Подобно нещо е непростимо.

— Абсолютно си прав — гръмко заяви Марциал. — На тези псета трябва да им се даде по-добър урок от предишния.

Флак остана доволен от реакциите им и каза:

— Добре. Защо не дойдете и двамата с мен в Рим? Има много работа и ще се нуждаем от хора, които вече са се сражавали срещу Картаген.

— За мен ще е чест — отвърна Фабриций.

— И за мен — обади се Марциал. На зачервеното му лице се изписа смущение и той потупа десния си крак. — Само че има един проблем. Стара рана от Сицилия. В последно време едва изминавам четвърт миля, без да ми се наложи да спра за почивка.

— Ти си изпълнил изцяло дълга си към Рим — увери го Флак. — Ще взема само Фабриций.

Квинт скочи на крака, преди да се е усетил.

— Аз също искам да се сражавам.

Гай повтори вика му миг по-късно.

Флак им се усмихна снизходително.

— Изгаряте от желание да се хвърлите в боя, а? Боя се обаче, че още сте твърде млади. Тази борба трябва да се спечели бързо и най-добрите, които могат да го направят, са ветераните.

— Аз съм на седемнайсет — запротестира Квинт. — Както и Гай.

Лицето на Флак потъмня.

— Не забравяй на кого говориш — озъби се той.

— Квинт! Сядай — заповяда Фабриций. — Ти също, Гай. — Двамата се подчиниха с неохота и той се обърна към Флак. — Моите извинения. Просто изгарят от нетърпение.

— Няма значение. И тяхното време ще дойде — учтиво отвърна Флак и хвърли отровен поглед на Квинт. Направи го толкова бързо, че никой друг не забеляза. Дори самият Квинт се запита дали не му се е сторило, но в следващия момент видя нещо друго. Аврелия се извини и се оттегли. Флак загледа след нея като змия, гледаща мишка. Квинт примигна в опит да прочисти главата си, която беше леко замаяна от виното. Когато погледна отново, изражението на Флак беше съвсем добродушно. „Сигурно си въобразявам“, реши той. После с разочарование видя как тримата по-възрастни мъже доближиха глави и си заговориха тихо нещо. Атия недвусмислено му кимна да се разкарва. Раздразненият Квинт даде знак на Гай да го последва навън в двора.

Появата им стресна Ханон. Беше се скрил от Аврелия зад една статуя и тъкмо излизаше отново. Погледна ги гузно и забърза към кухнята.

Гай се намръщи.

— Какви ги върши, в името на Хадес?

По-късно Квинт не беше съвсем сигурен дали причината беше в изпитото вино, или в гнева му от начина, по който са се отнесли с римската делегация. Така или иначе, искаше му се да си го изкара на някого.

— На кого му пука? — рязко отвърна той. — Той е гуга. Зарежи го.

Съжали за думите си в мига, в който се отрониха от устата му. Понечи да тръгне след Ханон, но разсмелият се Гай го помъкна към каменната пейка при фонтана.

— Да поговорим — пиянски промърмори приятелят му.

Квинт не каза нищо. Мракът скриваше изписаното на лицето му разкаяние.

Ханон — раменете му бяха сковани от едва сдържана ярост — не погледна назад. След още десет крачки се озова в кухнята и хвърли гневно чиниите. „Дотук с приятелството с римлянин“, помисли си горчиво. Знаеше, че Аврелия му съчувства, но не можеше да е сигурен, че същото се отнася и за някой друг. Особено за Квинт. Гневът, който бе чул в гласовете на всички благородници при разказа на Флак, беше напълно естествен, но в същото време променяше напълно неговото положение. По принцип сега той беше враг. Трябваше да крие толкова дълбоко радостта си от събитията, че никой да не я вижда. Знаеше колко трудно ще е това. Издиша бавно. Току-що беше взел важно решение. Трябваше да избяга. Час по-скоро. Но в Картаген или в Иберия? И имаше ли някакъв шанс да намери Суниатон, преди да тръгне?

X.

Предателство

На следващата сутрин Квинт страдаше от втория си махмурлук и спомените му за погледите и израженията на Флак бяха мъгляви. Все пак изпитваше достатъчно безпокойство, за да потърси баща си. Откри Фабриций затворен в кабинета си с Флак. Двамата бяха заети да пишат годежния договор на Аврелия и изглеждаха раздразнени от появата му. Фабриций го отпрати, когато Квинт го помоли да поговорят. Видя разочарованието на сина си и отстъпи малко.

— Ще ми кажеш по-късно.

Квинт излезе и затвори вратата. И други неща му тежаха на сърцето. Беше обидил жестоко Ханон и се чувстваше засрамен. Положението на картагенеца означаваше, че Квинт може да се отнася към него както си пожелае, но разбира се, работата не беше там. „Той ми спаси живота. Сега сме приятели — помисли си Квинт. — Дължа му извинение“. Опитът му обаче да разреши този проблем се оказа толкова безрезултатен, колкото и желанието да говори с баща си. Лесно намери Ханон, но картагенецът се направи, че не го чува, когато Квинт го повика, и изобщо не го погледна в очите. Квинт не искаше да прави сцени, а и в къщата беше толкова оживено, че не можеше да намери дори някой тих ъгъл, където да му обясни. Решението на Фабриций да замине с Флак за Рим, а оттам на война, беше разбунило всички във вилата. Всеки домашен роб беше зает с една или друга задача. Трябваше да се приготвят дрехи, мебели и одеяла, да се полират брони, да се наточат оръжия.

Нещастният Квинт тръгна да търси Аврелия. Не беше сигурен дали изобщо трябва да споменава каквото и да било за Флак. Разполагаше само с два мимолетни погледа, при това засечени под въздействието на твърде много вино. Реши първо да види каква е нагласата на Аврелия, преди да каже нещо. Ако тя гледаше положително на евентуален брак, щеше да премълчи. Последното, което искаше, беше да разклати и без това крехкото ѝ приемане на участта ѝ.

За негова изненада Аврелия беше в отлично настроение.

— Колко е красив само! — възкликна тя. — И изобщо не е толкова стар. Мисля, че ще бъдем много щастливи.

Квинт зарови съмненията си, кимна и се усмихна.

— Струва ми се доста арогантен, но кой човек с подобно положение не е? Верността му към Рим е несъмнена, а това е единственото, което има значение. — На лицето на Аврелия се изписа тревога. — Толкова съжалявам за Ханон. Онези ужасни неща, казани по адрес на народа му, бяха абсолютно ненужни. Разговаря ли с него?

Квинт сведе поглед.

— Не.

Аврелия демонстрира типична женска интуиция и попита остро:

— Какво има?

— Нищо — отвърна Квинт. — Просто ме мъчи махмурлук.

Тя го погледна в очите.

— Скарахте ли се?

— Не — каза той. — Да. Не знам.

Аврелия вдигна вежди и Квинт разбра, че няма да го остави на мира, докато не ѝ разкаже.

— Когато излязох с Гай, останахме с впечатление, че Ханон подслушва отвън — каза той.

— И защо се изненадваш? Все пак става въпрос за война между неговия народ и нашия — хапливо отвърна Аврелия. — А и какво значение има? Той беше вътре, когато Флак разказа най-важната част от историята си.

— Знам — промърмори Квинт. — Но все пак изглеждаше подозрително. Гай понечи да го предизвика, но аз му казах да не си прави труда. Казах, че Ханон е просто гуга.

Аврелия закри устата си с длан.

— Квинт! Как си могъл?

— Веднага щях да му се извиня… но Гай искаше да говорим — неубедително каза Квинт. — Не можех просто да го оставя.

— Надявам се, че вече си му се извинил — строго заяви Аврелия.

Квинт не можеше да проумее новата самоувереност на сестра си. Годежът ѝ сякаш я беше направил с пет години по-голяма.

— Опитах — отвърна той. — Но цари такава суматоха, че не мога да намеря момент да остана насаме с него.

Аврелия сви устни.

— Татко заминава след няколко часа. След това ще има предостатъчно време.

Квинт най-сетне я погледна в очите и каза:

— Не се безпокой. Ще го направя.

По-късно сутринта имаше причина да премисли мнението си за Флак. След подписването на годежния договор чернокосият политик внезапно стана много благоразположен към бъдещия си шурей.

— Сигурен съм, че тази война с Картаген ще приключи бързо, може би дори преди да си завършил военното си обучение — заяви той и прегърна Квинт през раменете. — Не се бой. Ще има и други войни, в които да се прославиш. Галите на северната ни граница открай време ни причиняват неприятности. Илирийците също. А и на македонския цар Филип Пети не може да му се има доверие. Храбър млад офицер като теб може да стигне далеч. Може да се издигне дори до трибун.

Квинт се ухили до уши. Фабрициите бяха от съсловието на конниците, но положението им не беше особено високо и нямаха особени изгледи някой от тях да стане трибун. Но с покровителството на някой наистина влиятелен това можеше да се окаже много по-лесно. Думите на Флак обаче не помогнаха на разочарованието на Квинт, че няма да може да замине с баща си.

— Очаквам с нетърпение да служа на Рим — гордо заяви той. — Където и да ме изпрати той.

Флак го тупна по гърба.

— Това се казва дух. — Щом видя Аврелия, той избута Квинт настрани. — Искам да поговоря с годеницата си, преди да тръгна. До юни има много време.

Въодушевен от перспективата за бляскава военна кариера, Квинт си обясни силното блъскане на Флак просто като вълнение на бъдещ младоженец. Аврелия се превръщаше в прекрасна млада жена. Кой не би поискал да се ожени за нея? Квинт остави Флак и тръгна да търси баща си.

— Аврелия! — повика Флак, когато влезе в двора.

Аврелия, която се чудеше какъв ли ще е животът ѝ като съпруга, подскочи. Успя да се поклони сковано.

— Флак.

— Да се поразходим. — Той я прикани с жест.

На бузите на Аврелия цъфнаха два розови цвята.

— Не съм сигурна, че майка ми ще одобри…

— За какъв ме вземаш? — Тонът на Флак бе леко шокиран. — Не бих и помислил да те изведа от вилата без придружителка. Имах предвид да се разходим в двора, където всички могат да ни виждат.

— Разбира се — смутено отвърна Аврелия. — Извинявай.

— Вината е моя, че не обясних — каза той с окуражаваща усмивка. — Просто си помислих, че щом ще се женим, би било хубаво да прекараме малко време заедно. Предстои война и скоро подобни случаи ще станат невъзможни.

— Да, разбира се. — Тя забърза до него.

Флак направо я изпиваше с поглед.

— Бакхус може да направи и най-голямата вещица привлекателна, а боговете знаят, че снощи пих достатъчно от сока му. Но твоята прелест е още по-очевидна под слънцето — каза той. — А това е наистина рядко качество.

Несвикналата с подобни комплименти Аврелия се изчерви цялата и прошепна:

— Благодаря.

Двамата вървяха по края на двора. Смутена от мълчанието, Аврелия започна да сочи растенията и дръвчетата, заемащи голяма част от мястото. Имаше лимони, бадеми и смокини, както и лози, които се виеха по дървената решетка и образуваха изкуствен сенчест коридор.

— Жалко, че ги виждаш през това време на годината — каза тя. — През лятото тук е прекрасно. По Виналия Рустика направо е достатъчно само да се протегнеш, за да си откъснеш плод.

— Сигурен съм, че е забележително, но не съм дошъл да говорим за грозде. — Флак видя, че тя се смути още повече, и продължи: — Разкажи ми за себе си. С какво обичаш да се занимаваш?

Аврелия с тревога се запита какво ли иска да чуе.

— Харесва ми да говоря на гръцки. И съм по-добра в алгебрата и геометрията от Квинт.

Ъгълчетата на устните му се повдигнаха.

— Наистина ли? Чудесно. Значи си образовано момиче.

Тя отново се изчерви.

— Ами, да.

— Сигурно ще ме заместиш в счетоводството. Математиката никога не ми е била любим предмет.

Самоувереността на Аврелия донякъде се върна.

— Ами философията?

Той я изгледа над дългия си нос.

— Закърмен съм с концепциите за пиетас и официум още преди да проходя. Баща ми се погрижи служенето на Рим да означава всичко за мен и за брат ми. Трябваше и да се образоваме, разбира се. Преди да постъпим във войската той ни изпрати да учим в стоическата школа в Атина. Там обаче не ми хареса особено. През цялото време седяха и говореха в задушни помещения. Донякъде ми напомня за Сената. — Лицето на Флак се разведри. — Скоро обаче може да получа старши пост в един от легионите. Сигурен съм, че това ще ми подхожда повече.

Аврелия намери ентусиазма му за привлекателен. Напомняше ѝ за Квинт, което я накара да си помисли какво ли може да постигне той, след като тя се омъжи в подобно важно семейство.

— Брат ти вече е бил консул, нали?

— Да — гордо отвърна Флак. — Той смаза боите преди четири години.

Аврелия нямаше абсолютно никаква представа кои са боите, но нямаше намерение да го признава.

— Чух татко да споменава тази кампания — каза тя. — Била е чудесна кампания.

— Моля се на боговете и аз един ден да постигна подобни успехи — каза Флак. Погледът му за момент стана отнесен, но после се върна отново върху Аврелия. — Това не означава, че не харесвам обикновените удоволствия като гледането на състезания с колесници, язденето или ловуването.

— И аз — изтърси Аврелия, без изобщо да се замисля.

Той се усмихна снизходително.

— Състезанията в Рим са най-добрите в Италия. Ще те водя толкова често, колкото пожелаеш.

Аврелия леко се подразни.

— Нямах предвид това.

Той леко се намръщи.

— Не разбирам.

Тя се поколеба за момент, но наивността ѝ надделя. „Ако ще ми бъде съпруг, би трябвало да си споделяме всичко“, помисли си тя.

— Аз също обичам ездата.

Флак се намръщи още повече.

— Искаш да кажеш, че обичаш да гледаш как баща ти или Квинт тренират с конете си ли?

— Не. Аз самата обичам да яздя. — Аврелия изпита задоволство от изумлението му.

Сега беше негов ред да се подразни.

— Как така? Кой те е учил? — остро попита той.

— Квинт. Казва, че съм родена за езда.

— Брат ти те е научил да яздиш?

Прикована от погледа му, Аврелия започна да губи самоувереност.

— Да — промърмори тя. — Аз го накарах.

Флак се засмя.

— Накарала си го? Фабриций изобщо не спомена подобно нещо, докато възхваляваше качествата ти.

Аврелия сведе поглед. „Трябваше да си държа езика зад зъбите“, помисли си. Вдигна глава, видя, че Флак я оглежда внимателно, и пристъпи неспокойно от крак на крак под погледа му.

— А можеш ли да се биеш?

Неочакваният му въпрос я хвана неподготвена.

Той направи мушкащо движение, сякаш държи меч.

— Можеш ли да боравиш с гладиус?

Разтревожена от вече разкритото, Аврелия не отговори.

— Зададох ти въпрос. — Тонът на Флак бе мек, но очите му бяха като от гранит.

„Не съм извършила никакво престъпление“, гневно си помисли Аврелия.

— Мога — предизвикателно отвърна тя. — Но съм много по-добра с прашката.

Флак вдигна ръце във въздуха и извика:

— Ще се женя за амазонка! Родителите ти знаят тези неща?

— Разбира се, че не.

— Естествено, че не. Не мисля, че Фабриций би останал особено доволен. И мога само да си представя как би реагирала Атия.

— Моля те, не им казвай — замоли го Аврелия. — Квинт ще си изпати.

Той я изгледа за момент и устните му се разтеглиха във вълча усмивка.

— Защо да им казвам?

Аврелия не можеше да повярва на ушите си.

— Нима нямаш нищо против?

— Не! Това показва римския ти дух, което означава, че синовете ни ще бъдат воини. — Флак размаха предупредително пръст. — Не очаквай обаче, че ще продължиш да боравиш с оръжия, след като се оженим. Подобно поведение е неприемливо в Рим.

— А язденето? — прошепна Аврелия.

— Ще видим — отвърна той. Видя посърналата ѝ физиономия и погледът му стана особен. — Имението ми извън столицата е много голямо. Никой не знае какво се случва там, освен ако аз самият не разказвам.

Силно развълнувана от реакцията на Флак, Аврелия не забеляза скрития намек в последното му изречение. Може би бракът не беше толкова лошо нещо, колкото си бе мислила. Тя го хвана за ръка.

— Сега е твой ред да ми разкажеш за себе си.

Той я погледна доволно и започна.

Квинт откри баща си отвън да наглежда товаренето на багажа върху мулетата.

Фабриций се усмихна.

— Та какво искаше да ми кажеш?

— О, нищо важно — отвърна Квинт. Погледна животните, които бяха натоварени с цялата военна екипировка на баща му. — Колко време ще продължи тази война според теб? Флак изглежда сигурен, че ще приключи за няколко месеца.

Фабриций се огледа, за да се увери, че няма кой да ги чуе.

— Ако питаш мен, той е малко по-самоуверен от необходимото. Знаеш какви са политиците.

— Но Флак говори за сватба през юни.

Фабриций му намигна.

— Той поиска да се разберем за дата. Съгласих се. Пък и кое време може да е по-добро от най-хубавия месец в годината? И ако бракът не може да се сключи заради кампанията, годежният договор гарантира, че ще се случи по-нататък.

Квит се ухили на лукавството на баща си. Замисли се за момент и реши, че баща му вероятно е по-прав от Флак за продължителността на войната.

— Аз вече съм достатъчно голям, за да постъпя в армията.

Лицето на Фабриций стана сериозно.

— Знам — каза той. — Помолих Марциал да те държи под око и да те включи в местната кавалерийска част заедно с Гай. Разбира се, че в отсъствието ми майка ти ще отговаря за Аврелия и стопанството, но ти ще трябва да ѝ помагаш. Това обаче не е причина да не започнеш и обучението си.

Очите на Квинт блеснаха радостно.

— Само да не ти идват разни щури идеи — предупреди го баща му. — Няма начин да бъдеш призован във войската в близко бъдеще. За момента конниците от Рим и околностите му ще са повече от достатъчни за войната.

Квинт положи всички усилия да скрие разочарованието си.

Фабриций го хвана за раменете.

— Чуй ме добре. Войната не е само доблест и слава. Никак даже. Войната е кръв, мръсотия и сражаване, докато ръцете ти отмалеят дотолкова, че не могат да държат меча. Ще видиш ужасни неща. Мъже, на които им изтича кръвта. Другари и приятели, умиращи пред очите ти и викащи майките си.

Ставаше му все по-трудно да гледа баща си в очите.

— Ти си чудесен младеж — гордо каза Фабриций. — Ще дойде и твоето време да се биеш в първата редица. Дотогава събери колкото се може повече опит. Ако това означава да пропуснеш войната с Картаген, тъй да бъде. Първите седмици от обучението са особено важни, ако искаш да оцелееш през първите няколко момента на битката.

— Да, татко.

— Добре. — Фабриций изглеждаше доволен. — Дано боговете те пазят.

— И теб. — Гласът на Квинт трепна.

Атия изчака Квинт да влезе в къщата, преди да отиде при съпруга си.

— Той е почти мъж — каза тя малко тъжно. — Сякаш беше вчера, когато си играеше с дървените играчки.

— Знам. — Фабриций се усмихна. — Годините летят, нали? Помня как се сбогувах с теб преди да потегля за Сицилия. Също сякаш беше вчера. И ето ни отново, в съвсем същото положение.

Атия вдигна ръка да докосне лицето му.

— И да се върнеш при мен, разбра ли?

— Ще направя всичко по силите си. Гледай на олтара винаги да има дарове — предупреди я той. — Ларите трябва да се поддържат доволни.

Тя се престори на изненадана.

— Знаеш, че го правя всеки ден.

Фабриций се засмя.

— Знам, разбира се. И искам ти да знаеш, че всеки ден ще се моля на Марс и Юпитер за закрилата им.

Лицето на Атия стана сериозно.

— Още ли си сигурен, че Флак е добър избор за Аврелия?

Веждите му се свиха.

— Какво?

— Той ли е най-подходящият?

— Мисля, че снощи се представи добре — малко изненадано отвърна Фабриций. — Арогантен е, естествено, но това може да се очаква от човек с неговото положение. Освен това очевидно хареса Аврелия, което е добре. Той е амбициозен, представителен и богат. — Погледна жена си. — Това не е ли достатъчно?

Тя сви устни.

— Атия?

— Не мога да кажа защо точно — каза тя накрая. — Но му нямам доверие.

— Не мислиш ли, че ти трябва нещо повече от смътно усещане, за да ме накараш да разтуря толкова обещаващ годеж? — малко раздразнено попита Фабриций. — Не забравяй колко пари дължим!

— Не казвам, че трябва да разтуриш годежа — с примирителен тон отвърна тя.

— А какво тогава?

— Просто дръж Флак под око, докато си в Рим. Ще прекарате предостатъчно време заедно. Това ще ти даде много по-добра представа що за човек е, отколкото може да се получи за една вечер. — Тя го погали по ръката. — Не искам прекалено много, нали?

— Не — отвърна той. На лицето му заигра усмивка и той се наведе да я целуне. — Имаш дарбата да надушваш евентуални неприятности. Ще ти се доверя и този път.

— Стига си се шегувал — почти извика тя. — Говоря сериозно.

— Зная, обич моя. И ще направя каквото казваш. Флак няма да разбере нищо, но ще следя всеки негов ход.

Лицето на Атия се разведри.

— Благодаря.

Фабриций леко я стисна за задника.

— А сега защо не се сбогуваме както подобава?

Атия го погледна дяволито.

— Отлична идея.

Хвана го за ръка и го поведе към къщата.

Час по-късно във вилата цареше мъртвешка тишина. С обещания за бърза победа над картагенците Фабриций и Флак бяха заминали за Рим. Силно потиснат, Квинт потърси Ханон. Домашните задачи вече не бяха много и картагенецът не можеше да откаже, когато Квинт му каза да излязат на двора.

Щом останаха сами, помежду им настъпи неловко мълчание.

„Няма да заговоря пръв“, помисли си Ханон. Още беше бесен.

Квинт затътри върха на сандала си по мозайката.

— За снощи — започна той.

— Да? — рязко отвърна Ханон. Гласът и поведението му не бяха на роб. В този момент обаче не му пукаше.

Квинт сдържа инстинктивното си желание да отвърне гневно и каза остро:

— Съжалявам. Бях пиян и нямах предвид онова, което казах.

Ханон го погледна в очите и видя, че въпреки тона му извинението е искрено. Моментално премина в защита. Не го беше очаквал, но въпреки това не искаше да отстъпва.

— Аз съм роб — изръмжа той. — Можеш да се обръщаш към мен както си поискаш.

На лицето на Квинт се изписа болка.

— На първо място ти си мой приятел — каза той. — И не биваше да ти говоря по начина, по който го направих снощи.

Ханон се замисли над думите му. Преди да стане роб, всеки чужденец, който се осмелеше да го нарече „гуга“, щеше да си спечели разбит нос или нещо по-лошо. А сега трябваше да се усмихва и да го приема. „Не за дълго — каза си. — Засега просто продължавай да се преструваш“. Кимна и каза:

— Приемам извинението ти.

— Благодаря.

И двамата не знаеха какво повече да кажат. Въпреки опита на Квинт да поправи нещата, помежду им вече се беше отворила пропаст. Като римски гражданин и патриот Квинт щеше да подкрепи с цялата си душа решението на управляващите за война с Картаген. Ханон, макар че не можеше да постъпи във войската на Ханибал, би направил същото за своя народ. Това забиваше клин в приятелството им и никой от двамата не знаеше как да го извади.

Мълчанието се проточи. Квинт не искаше да споменава наближаващата война, защото и двамата имаха силни чувства по темата. Искаше му се да предложи да се поупражняват с оръжия, но и това изглеждаше лоша идея — щеше да прилича на предстоящия сблъсък между римляни и картагенци. Все още ядосан и опасяващ се, че може да издаде по някакъв начин плановете си за бягство, Ханон продължаваше да мълчи.

И на двамата им се искаше Аврелия да беше тук. Смехът ѝ моментално щеше да разсее напрежението. От нея обаче нямаше и следа.

„Всичко това е безсмислено“, помисли си накрая Ханон и се обърна към кухнята.

— По-добре да се връщам на работа.

Раздразненият Квинт се дръпна от пътя му и каза сковано:

— Да.

Докато се отдалечаваше, Ханон с изненада откри, че в гърдите му се надига тъга. Въпреки негодуванието му в момента между него и Квинт имаше силна връзка, изкована от невероятния, случаен начин на купуването му и боя при овчарската колиба. Хрумна му и още нещо. Че на Квинт сигурно изобщо не му е било лесно да направи първата стъпка и да се извини, особено като се имаше предвид разликата в положението им. А ето че сега Ханон се отдалечаваше надменно, сякаш той е господарят, а не робът. Обърна се с намерението да се извини, но вече беше късно.

Квинт го нямаше.

Минаха няколко седмици и времето започна да става топло и слънчево. Из огромния лагер при стените на Нови Картаген плъзнаха слухове за намеренията на Ханибал, подкрепяни от офицерите. Това беше част от плана на генерала. Поради многочислеността на войската му беше невъзможно да каже на всеки отделен войник какво предстои. По този начин посланието можеше да се разпространи много по-бързо. Когато Ханибал свика командирите си, всички знаеха, че ще се отправят на поход към Италия.

Цялата войска се строи пред дървената платформа недалеч от главната порта. Войниците заемаха огромна площ. Имаше хиляди либийци и нумидийци, както и още повече иберийци от десетки племена. Грубо облечени мъже от Балеарските острови стояха до редиците на гордите надменни келтибери. Имаше също стотици лигури и гали, които бяха напуснали земите и домовете си преди седмици, за да се присъединят към военачалника, който щеше да води война срещу Рим. Малка част от войниците можеше да види и чуе онези на трибуната, но на равни разстояния имаше хора, мнозина от тях преводачи, които предаваха чутото на останалите. Така думите на Ханибал можеха да достигнат до всеки войник със съвсем кратко закъснение.

Малх, Сафон и Бостар стояха гордо начело на своите либийски копиеносци, чиито бронзови шлемове и умбони[2] блестяха на утринното слънце. Тримата знаеха много добре какво предстои, но и те бяха обзети от същата възбуда. След завръщането си преди седмици Бостар и Сафон бяха загърбили различията помежду си, за да се подготвят за този момент. Сега щеше да се пише история, подобно на времето преди повече от сто години, когато Александър Македонски поел на невероятния си поход. Най-голямото приключение в живота им тепърва започваше. А с него, както бе казал баща им, идваше и възможността да отмъстят за Ханон. Макар да не го казваше на глас, Малх таеше малка, дълбоко пазена надежда, че най-малкият му син може и да е жив. Същото се отнасяше и за Бостар, докато Сафон отдавна не изпитваше подобни чувства. Той беше доволен, че Ханон го няма. Сега Малх му обръщаше повече внимание и го хвалеше по-често, отколкото можеше да си спомни. А и Ханибал го познаваше по име!

На войската не ѝ се наложи да чака дълго. Следван от братята си Хаздрубал и Магон, командира на конницата Махарбал и на пехотата Ханон, Ханибал се качи на подиума. Последни вървяха тръбачи, които се наредиха пред военачалника и зачакаха заповеди. Появата му предизвика спонтанни ликуващи викове у войниците. Дори офицерите се присъединиха към тях. Мъжете свиркаха и крещяха, тропаха с крака и удряха оръжия в щитовете си. Виковете бяха подети и от онези, които не виждаха подиума. Врявата се засилваше все повече и повече, на десетки езици. И подобно на много други такива случаи, Ханибал изобщо не се опита да я спре. Вдигнал ръце, той остави виковете на войниците да го залеят. Това беше неговият час, за който се бе готвил години наред, и подобни моменти засилваха бойния дух безкрайно повече, отколкото десетки малки победи.

Накрая Ханибал даде знак на тръбачите и те вдигнаха тръбите към устите си. Прозвуча сигналът за сбор, който предупреждаваше войниците, че наблизо има вражески сили. Врявата незабавно стихна и се смени с изпълнено с очакване мълчание. Бостар развълнувано сръга Сафон в ребрата и брат му му отвърна със същото. Укорителният поглед на Малх ги накара да застанат мирно, сякаш са на парад. Сега не беше време за детинщини.

— Войници на Картаген — започна Ханибал. — Намираме се на прага на големи събития. В Рим обаче има хора, които искат да ни спрат да направим първата крачка. — Той вдигна ръка, за да сложи край на гневните викове на хората си. — Искате ли да чуете думите на последната римска делегация в Картаген?

След кратка пауза, докато преводачите си свършат работата, войската изрева утвърдително.

— „Гнусната и непровокирана атака срещу Сагунт не може да остане без отговор. Предайте ни окован Ханибал Барка с всичките му старши офицери и Рим ще приеме въпроса за приключен. Ако не изпълни това искане, Картаген може да се смята във война с Републиката“. — Ханибал замълча, докато думите му бъдат преведени и яростта на войниците му се засили. После посочи драматично към стоящите зад него на подиума. — Трябва ли аз и тези мъже да бъдем предадени на най-близкия римски съюзник, за да бъдем съдени?

Отново последва кратко забавяне, но ревът „НЕ!“, който последва, бе по-силен от цялата врява до този момент.

Ханибал се усмихна.

— Благодаря за верността ви — каза той и направи широк жест с ръка, обхващащ цялата войска.

Нови оглушителни викове разтърсиха въздуха.

— Затова вместо да изпълня искането на Рим, аз искам да поведа повечето от вас към Италия. Да пренесем войната при врага — заяви Ханибал и думите му бяха последвани от нови оглушителни овации. — Някои ще трябва да останат тук под командването на брат ми Хаздрубал; тяхната задача ще бъде да защитават иберийските ни територии. Останалите ще тръгнат с мен. Тъй като римляните контролират морето, ще пътуваме по суша и ще ги изненадаме. Знам, че си мислите, че ще се окажем сами в Италия, заобиколени от вражески сили. Не се бойте! Земята им е плодородна и плаче да бъде плячкосана. Освен това ще имаме много съюзници. Рим контролира по-малка част от полуострова, отколкото си мислите. Племената на Цизалпийска Галия обещаха да се присъединят към нас и не се съмнявам, че същото ще се случи в централните и южните части. Борбата няма да е лесна и искам само онези, които наистина го желаят, да ме последват. — Погледът на Ханибал се плъзна от формация на формация, срещайки погледите на отделните войници. — С вашата помощ — продължи той — Републиката ще бъде разкъсана. Разгромена, за да не може повече да заплашва Картаген!

Той спокойно зачака думите му да бъдат преведени и предадени.

Не отне много време.

Отговорът на повече от сто хиляди мъже, изразяващи съгласието си, наподобяваше заплашителен тътен на гръмотевица. Малх, Сафон и Бостар потръпнаха.

Ханибал вдигна стиснат юмрук във въздуха.

— Ще ме последвате ли в Италия?

Отговорът можеше да бъде само един. И докато всеки човек във войската го изкрещяваше с пълна сила, Ханибал Барка отстъпи назад и се усмихна.

През седмиците след спречкването им Ханон и Квинт направиха половинчати опити за помирение. Безуспешно. И двамата бяха наранени от поведението на другия и младежката гордост им пречеше да отстъпят. Не след дълго почти престанаха да си говорят. Образува се порочен кръг, от който нямаше измъкване. Аврелия правеше всичко възможно да бъде посредник, но усилията ѝ бяха напразни. И въпреки цялото си негодувание Ханон беше осъзнал, че не може да избяга. Въпреки враждата си с Квинт той беше много задължен и на него, и на Аврелия. И затова оставаше във вилата, все по-мрачен и винаги внимаващ за заплашителното присъствие на Агесандър. Квинт пък се посвети изцяло на обучението си в конницата с другите младежи. Често отсъстваше с дни, което го устройваше напълно. Така не му се налагаше изобщо да вижда Ханон, нито пък да говори с него.

Когато пристигна вест от Фабриций, пролетта беше в разгара си. Следвана от развълнуваната Аврелия, Атия излезе на окъпания в свежа светлина двор. Квинт, който беше излязъл с Агесандър, щеше да научи новините по-късно.

Аврелия гледаше нетърпеливо как майка ѝ отваря писмото и започва да чете.

— Какво пише? — настоятелно попита тя.

Атия я погледна. Разочарованието ѝ бе очевидно.

— Типично мъжко писмо. Пълно с приказки за политика и какво става в Рим. Има дори за някакво надбягване с колесници, на което бил, и почти нищо за това как се чувства. — Пръстът ѝ се плъзна по листа. — Естествено, пита за мен, за теб и за Квинт. Надява се всичко в стопанството да е наред. — Усмихна се. — Флак ти изпраща най-сърдечните си поздрави. Казал, че въпреки отлагането заради войната очаква с нетърпение деня, в който ще се ожените. Баща ти му разрешил да ти пише лично, така че скоро можеш да очакваш писмо от него.

Аврелия беше доволна от новината за отлагането, но мисълта за сватбения ден — и нощ — я накара да се изчерви. Зърна Ханон на прага на кухнята и се изчерви още повече. Това, че беше роб, не ѝ пречеше да си помисли — за пореден път — че въпреки криво зарасналия му нос той си остава изключително красив. За момент Ханон замени Флак в мислите ѝ.

— Много приятно. Какво друго пише татко?

Ханон изобщо не подозираше за бушуващите в Аврелия емоции. Той беше доволен, защото Юлий му беше казал да измете двора, а това му позволяваше да подслушва разговора им. С наострени уши метеше цепнатините между камъните на мозайката, като внимаваше да изкара колкото се може повече пръст.

Атия продължи да чете с по-голям интерес.

— Пише най-вече за отговора на Републиката на действията на Ханибал. Минуциите и техните съюзници работят неуморно за подготовка за война. Флак се надява да стане трибун на някой от новите легиони. И най-важното, новите консули Тиберий Семпроний Лонг и Публий Корнелий Сципион са получили съответно провинциите Сицилия и Африка и Иберия. Задачата на първия е да атакува Картаген, а на втория да излезе срещу Ханибал и да го разгроми. Баща ти е доволен, че той и Флак ще служат под командването на Публий.

— Защото цялата слава ще бъде за войската, която победи Ханибал — предположи Аврелия. Понякога ѝ се искаше да се беше родила момче, за да може също да отиде на война.

— Всички мъже са еднакви. А ние оставаме да ги чакаме и да се безпокоим — въздъхна майка ѝ. — Да се молим боговете да ни ги върнат и двамата живи и здрави.

Ханон изобщо не хареса чутото. Тъкмо обратното. „Проклети вонящи римляни“, горчиво си помисли той. В Картаген нямаше способни генерали и това означаваше, че Сенатът ще отзове Ханибал да защитава града и по този начин ще сложи край на плановете му за нахлуване в Италия. Заминаването му щеше да остави Иберия, най-богатата колония на Картаген, на милостта на римските нашественици. Пръстите му се свиха силно около дръжката на метлата. Войната изглеждаше приключила преди да е започнала.

Аврелия се намръщи.

— Подобно нападение срещу Картаген почти се е увенчало с успех при предишната война, нали?

— Да. И баща ти казва, че каквито и да са качествата на Ханибал, Рим ще бъде крайният победител. Нямаме причина да смятаме, че решимостта на картагенците е по-силна, отколкото преди двайсет години.

Настроението на Ханон стана още по-мрачно. Фабриций беше прав. Опитът на родния му град с преките нападения не можеше да се нарече славен. Разбира се, завръщането на Ханибал щеше да промени много нещата, но дали това щеше да е достатъчно? Войската му нямаше да е с него; дори Рим да не контролираше морето, генералът просто не разполагаше с достатъчно кораби за прехвърлянето на десетки хиляди войници обратно в Африка.

Точно тогава се появи Квинт, който моментално видя Аврелия и майка си с писмото.

— От татко ли е?

— Да — отвърна Атия.

— Какво пише? — развълнувано попита той. — Сенатът решил ли е как да действа?

— Решил е да атакува едновременно Картаген и Иберия — отвърна Атия.

— Фантастична идея! Изобщо няма да разберат какво ще им се стовари на главите — извика Квинт. — Къде ще пратят татко?

— В Иберия. Заедно с Флак — каза Атия.

— Какво друго?

Атия му подаде пергамента.

— Прочети сам. Тук животът продължава и трябва да говоря с Юлий какво трябва да се купи от Капуа. — И мина покрай Ханон, без да го погледне.

Гневът на Ханон кристализира. Каквито и дългове да имаше, време беше да избяга. Картаген щеше да има нужда от всеки меч. Нищо друго нямаше значение. „Ами Суни“? попита съвестта му. „Нямам представа къде е той“, отчаяно си помисли Ханон. Какви бяха шансовете му да го намери?

Квинт прегледа бързо писмото и промърмори развълнувано:

— Татко и Флак отиват в Иберия. А аз почти приключих обучението си.

— Какво искаш да кажеш? — остро попита Аврелия.

Той се сепна.

— А, нищо.

Аврелия познаваше отлично брат си.

— Да не ти идват разни щури идеи — предупреди го тя. — Татко каза, че трябва да останеш тук, докато не те призоват.

— Знам — намръщи се Квинт. — Но доколкото изглежда, войната наистина ще свърши за няколко месеца. Не искам да я пропускам. — Погледът му се стрелна през двора и срещна този на Ханон. Квинт моментално извърна очи, но вече беше късно.

Яростта на Ханон най-сетне надделя и той изсъска:

— Сега щастлив ли си?

— Какво искаш да кажеш? — опита се да се защити Квинт.

— Гугите отново ще бъдат победени. Поставени на мястото им. Сигурно се разтапяш от удоволствие.

Квинт се изчерви.

— Не, не е това.

— Нима? — отвърна Ханон и се изхрачи на мозайката.

— Как смееш! — изрева Квинт и пристъпи към него. — Ти си просто…

— Квинт! — извика ужасената Аврелия.

С огромно усилие брат ѝ спря и не довърши изречението.

На лицето на Ханон се изписа презрение.

— Роб. Или гуга! Това ли щеше да кажеш?

Лицето на Квинт стана още по-червено. Свил гневно юмруци, той се извърна.

— Чувал съм го достатъчно. — Ханон грабна отново метлата.

Аврелия не издържа.

— Престанете и двамата! Държите се като деца.

Думите ѝ не промениха нищо. Квинт си тръгна ядосан и сестра му го последва. Ханон се върна в кухнята, по-вкиснат от всеки друг път. Новината, която бе чул преди няколко месеца за успешната обсада на Сагунт и предизвикателството, отправено с нея, беше приповдигнала падналия му дух. Беше му дала причина да продължи напред. Писмото на Фабриций бе направило надеждите му на пух и прах. Планът на Рим изглеждаше непобедим. Дори да успееше да стигне до войската на Ханибал, какво щеше да промени това?

Аврелия се върна и тръгна да търси Ханон. Откри го оклюмал на един стол в кухнята. Без да обръща внимание на любопитните погледи на робите, тя го завлече навън.

— Говорих с Квинт — тихо каза тя веднага щом останаха сами. — Не е искал да те обиди. Просто реагира спонтанно на изхрачването ти. — Тя го изгледа укорително. — Много грубо беше.

Ханон се изчерви, но не се извини.

— Той злорадстваше.

— Знам, че изглежда така — каза Аврелия. — Но не мисля, че е злорадствал.

— Нима? — остро отвърна Ханон.

— Да — меко каза тя. — Квинт не е такъв.

— Тогава защо първия път ме нарече гуга?

— Хората казват неща, които не мислят наистина, когато са пияни. Ти да не би да не си го наричал по разни начини наум след това? — лукаво попита Аврелия.

Жегнатият Ханон не отговори.

Аврелия се огледа предпазливо, след което вдигна ръка да докосне лицето му.

Сепнат от интимния жест, Ханон усети как гневът му се стопява. Погледна я в очите.

С внезапно разтуптяно сърце Аврелия отдръпна ръката си.

— Външно този спор изглежда съвсем прост — започна тя. — Ако не е бил лошият ти късмет, щеше да бъдеш свободен човек и най-вероятно щеше да си в картагенската войска. Както Квинт ще влезе в легионите. И за двама ви това щеше да е напълно нормално. Квинт обаче е свободен да прави каквото си иска, а ти си роб.

„В общи линии е точно това“, гневно си помисли Ханон.

Аврелия обаче не беше приключила.

— Истинската причина обаче е, че първо ти, а после и Квинт бяхте наранени от казаното от другия. И двамата сте прекалено горди, за да се извините искрено и да оставите всичко зад себе си. — Изгледа го ядосано. — До гуша ми дойде от това.

Изумен от проникновеността и честността ѝ, Ханон се предаде. Тази вражда продължаваше достатъчно дълго.

— Права си — каза той. — Съжалявам.

— Не на мен трябва да го кажеш.

— Знам. — Ханон внимателно обмисли следващите си думи. — Ще му се извиня. Но Квинт трябва да разбере, че каквито и да са законите тук, аз не съм роб. И никога няма да бъда.

— Сигурна съм, че дълбоко в себе си той го знае. Именно затова спря и не те нарече роб преди малко — отвърна Аврелия. На лицето ѝ се изписа тъга. — Естествено, аз не мисля за теб като за роб. Но за всички останали ти си роб.

Ханон се канеше да ѝ разкаже за плановете си, но забеляза с крайчеца на окото си някакво движение. През отворената врата на таблинума можеше да види част от атриума. Извън правоъгълника светлина под отвора в покрива всичко тънеше в сенки. Там различи висок мъж, който ги наблюдаваше, и инстинктивно се дръпна от Аврелия. Когато Агесандър излезе на светлото, стомахът на Ханон се сви от страх. Какво ли беше видял или чул? И какво ли щеше да направи?

Аврелия също видя сицилианеца и се изправи гордо, готова за конфронтация.

За тяхна изненада Агесандър не приближи. На лицето му за момент заигра усмивка, след което той изчезна там, откъдето беше дошъл.

Ханон и Аврелия се обърнаха отново един към друг, но точно тогава от кухнята излязоха Елира и още една домашна робиня. Краткият вълшебен момент помежду им беше отминал.

— Ще говоря с Квинт — увери го Аврелия. — Каквото и да се случи, трябва да държите на приятелството си. Както двамата с теб държим.

В желанието си да върне нещата такива, каквито бяха, преди да се махне завинаги оттук, Ханон кимна.

— Благодаря.

За съжаление Аврелия не успя същия ден да нахока брат си. Както обясни на Ханон по-късно, Квинт беше заминал за Капуа, без да каже нищо на никого, освен на кривокракия роб, който работеше в конюшнята. Следобедът мина, настъпи вечерта и стана ясно, че той няма да се върне. Ханон не знаеше дали да се ядосва, или да се тревожи от внезапното развитие на нещата.

— Не се безпокой — каза Аврелия, преди да се оттегли в стаята си. — Прави го понякога, когато му трябва време да помисли. Ще отседне при Гай и ще се върне след няколко дни.

Ханон нямаше какво да направи. Легна на постелката си и замечта за бягство.

Сънят дълго не го споходи.

XI.

Търсене на безопасно преминаване

След падането на Сагунт Бостар посещаваше ранените си войници всяка сутрин, разговаряше с онези в съзнание и докосваше спящите и онези, които никога нямаше да се събудят. В голямата палатка имаше повече от трийсет души, за половината от които вероятно нямаше да има нови сражения. Въпреки ужасните рани на войниците Бостар беше започнал да изпитва благодарност за загубите си. Като се вземеше предвид всичко, те бяха малки. Много повече жители на Сагунт бяха изгубили живота си, след като войниците на Ханибал нахълтаха в града, виейки като побеснели вълци. Цял ден в Сагунт ехтяха писъци. На мъже. На жени. На деца. Бостар затвори очи и се опита да забрави, но не можеше. Клането на невъоръжени хора по улиците и изнасилването не влизаха в неговите представи за водене на война. Макар че не се беше опитал да спре хората си — все пак Ханибал им беше обещал, че ще ги остави да вилнеят — Бостар не беше взел участие в касапницата. Натоварен от генерала със задачата да пази ковчезите със злато и сребро, открити в цитаделата, Малх също не се беше включил. Бостар въздъхна. Както можеше да се очаква, това не се отнасяше за Сафон.

Момент по-късно докосване по рамото го накара да подскочи.

— Добре е, че ставаш толкова рано, за да провериш как са. — Малх посочи ранените мъже под одеялата.

— Това ми е работата — скромно отвърна Бостар с ясното съзнание, че баща му със сигурност вече е посетил собствените си пострадали.

— Така е. — Малх го изгледа сериозно. — И мисля, че Ханибал има още една за теб. За нас.

Сърцето на Бостар се разтуптя.

— Защо?

— Повикани сме в шатрата му. Не ми казаха защо.

Вълнение изпълни Бостар.

— Сафон знае ли?

— Не. Реших, че ти можеш да му кажеш.

— Така ли? — Бостар се опита да задържи тона си приповдигнат. — Щом искаш.

Малх го погледна.

— Да не би да си мислиш, че не съм забелязал как двамата в последно време сте се хванали за гушите?

— Не е нищо сериозно — излъга Бостар.

— Тогава защо избягваш да ме погледнеш в очите? — остро попита Малх. — Заради Ханон е, нали?

— Така започна — отвърна Бостар. Започна да обяснява, но баща му го спря.

— Сега сте само вие двамата — тъжно каза Малх. — Животът е кратък. Изгладете различията си, преди да е станало късно за някой от вас.

— Прав си — твърдо отвърна Бостар. — Ще направя всичко по силите си.

— Както винаги. — В гласа на Малх се долавяше гордост.

Сърцето на Бостар се сви от мъка. Запита се дали е направил всичко по силите си да попречи на Ханон да излезе в морето.

— Ще се видим след половин час пред щаба. — И Малх го остави да се оправя нататък.

След като нареди на ординареца си да излъска доспехите му, Бостар тръгна право към палатката на Сафон. Нямаше много време за приготвяне, та какво оставаше за помирение. Но баща им го беше поискал и той щеше да опита.

Намери палатките на фалангата на Сафон по знамената им и бързо откри най-голямата, която също като неговата беше издигната в десния край на отряда. Платнището беше спуснато, което означаваше, че брат му или е все още в леглото, или е зает със задълженията си. Предвид навиците му в последно време първото изглеждаше по-вероятно.

— Сафон? — повика Бостар.

Не получи отговор.

Бостар опита отново, този път по-силно.

Пак нищо.

Бостар понечи да си тръгне. Сафон сигурно беше при хората си.

— Кой е? — раздразнено попита глас отвътре.

— Естествено, че не е при хората си — промърмори Бостар и развърза връвта. — Сафон! Аз съм.

Повдигна широкото платнище. Светлината нахлу вътре и Бостар вдигна ръка да си запуши носа. Вонята на застояла пот и разлято вино беше нетърпима. Той влезе и започна да си проправя път през захвърлени дрехи и екипировка. Всичко тънеше в мръсотия. Щитът, копието и мечът на Сафон бяха единствените почистени неща. Бяха подпрени на дървена стойка отстрани. Бостар спря пред леглото на Сафон — бъркотия от одеяла и животински кожи. Брат му го изгледа с мътен поглед.

— Добро утро — каза Бостар, като се опитваше да не обръща внимание на миризмата. „Дори не се е измил“, помисли си с отвращение.

— На какво дължа това удоволствие? — ехидно попита Сафон.

— Извикани сме на среща с Ханибал.

Устните на Сафон се превърнаха в тънка линия.

— Генералът ти го е казал на закуска, нали?

Бостар въздъхна.

— Независимо какво си мислиш, не спасих живота на Ханибал, за да си спечеля благоволението му или да те накарам да ми завиждаш. Знаеш, че не съм такъв. — Изпита задоволство, когато Сафон извърна очи. Зачака, но не получи друг отговор и затова продължи. — Татко ме прати. След по-малко от половин час трябва да сме там.

Сафон най-сетне седна в леглото и се намръщи.

— Богове, главата ме цепи. И имам чувството сякаш нещо е умряло в устата ми.

Бостар подритна амфората до леглото.

— С това ли прекали?

Сафон му се усмихна тъжно.

— Ни най-малко! Част от хората ми попаднаха на избата на някакъв винар при падането на града. Оттогава я държим под охрана. Трябваше да я видиш. Имаше вина от цялото Средиземноморие! — Изражението му стана алчно. — Жалко, че трите му дъщери вече не са живи. Определено се позабавлявахме с тях, повярвай ми.

На Бостар му идеше да го фрасне в лицето, но вместо това му подаде ръка.

— Ставай. Не бива да закъсняваме. Татко мисли, че Ханибал има задача за нас.

Сафон изгледа за момент протегнатата ръка, преди да я поеме. Като се олюляваше леко, той огледа хаоса в палатката.

— Май по-добре да започна да чистя бронята и шлема си. Не мога да се явя пред Ханибал с изцапана екипировка, нали?

— Не може ли ординарецът ти да го направи?

Сафон направи кисела физиономия.

— Не. Треската го повали.

Бостар се намръщи. Сафон не беше в състояние да се измие, да подготви униформата си и да се яви пред генерала за оставащото време. Част от него искаше да остави брат си да се оправя сам. „Заслужава го“, помисли си. Другата част смяташе, че враждата помежду им се е проточила твърде дълго. Бързо взе решение. Неговият ординарец вече би трябвало да е приключил с всичко. Щяха да му потрябват само няколко минути да се приготви.

— Иди и си пъхни главата в бъчва вода. Аз ще почистя бронята и шлема ти.

Сафон повдигна вежди.

— Много мило от твоя страна.

— Не си въобразявай, че ще го правя всеки ден — предупреди го Бостар и го бутна. — Размърдай се. Не бива да закъсняваме. Ханибал със сигурност е замислил нещо специално за нас.

Сафон тутакси се разбърза.

— Явно е — отвърна той и понечи да излезе от палатката, но спря.

Бостар, който вече се беше заел с нагръдника, го погледна.

— Какво?

— Благодаря — каза Сафон.

Бостар кимна.

— Няма за какво.

Атмосферата помежду им леко се разведри и за първи път от месеци двамата се усмихнаха един на друг.

Бостар и Сафон завариха баща си да ги чака недалеч от палатката на Ханибал. Малх погледна блестящите им доспехи и шлемове и кимна одобрително.

— За какво ни вика, татко? — попита Сафон.

— Да идем да видим — отвърна Малх и ги поведе към палатката, пред която стояха две дузини спретнато екипирани скутарии. — Генералът ни очаква.

Щом видя Малх, старшият на скутариите отдаде чест.

— Последвайте ме.

Докато ги въвеждаха вътре, Бостар намигна на Сафон и той му отвърна със същото. И двамата тръпнеха от вълнение. Въпреки че и по-рано се бяха срещали с Ханибал, това беше първият път, когато генералът ги канеше в щаба си.

Откриха го в основната част на палатката заедно с братята му Хаздрубал и Магон и с двама други старши офицери. Всички се бяха събрали около маса, върху която беше разстлана голяма карта. Скутарият застана мирно и обяви пристигането им.

Ханибал се обърна.

— Малх. Бостар и Сафон. Добре дошли!

Бащата и синовете отдадоха сковано чест.

— Познавате брат ми Хаздрубал — каза Ханибал и кимна към едрия мрачен мъж с червендалесто лице и пълни устни до него. — Както и Магон. — Той посочи високия слаб мъж с ястребово лице и очи, които можеха да заковат човек на място. — Това са Махарбал, командирът на конницата, и Ханон, един от главните ми пехотни офицери. — Първият беше с непокорна черна коса и изглеждаше така, сякаш всеки момент ще се усмихне, докато другият имаше солиден и надежден вид.

Тримата отново отдадоха чест.

— От години Малх беше моите очи и уши в Картаген — обясни Ханибал. — Но когато дойде време първо синовете му, а после и самият той да дойдат при мен в Иберия, никой не бе по-доволен от мен. Всички те са добри мъже и доказаха неведнъж доблестта си по време на обсадата и когато Бостар спаси живота ми.

Офицерите замърмориха одобрително.

Малх сведе глава, а Бостар се изчерви от оказаното му внимание. Усещаше, че стоящият до него Сафон се е намусил. Изруга наум и се замоли крехкият мир помежду им да не се е разпаднал току-що.

Ханибал плесна с ръце.

— На работа! Елате при нас.

Тримата нетърпеливо пристъпиха към масата и останалите им направиха място.

Бостар моментално разпозна дългия виещ се бряг на Африка и родния Картаген. Остров Сицилия почти свързваше родината им с най-големия им враг — Италия.

— Както е ясно, ние сме тук, при Сагунт. — Ханибал почука с показалец средата на източния бряг на Иберийския полуостров. — А крайната ни цел е тук. — Той сложи ръка върху италийския ботуш. — Как е най-добре да ударим?

Възцари се мълчание. Гордостта на всеки картагенец се бунтуваше, че Рим се радва на превъзходството в Западното Средиземноморие, което открай време принадлежеше на Картаген. Прехвърлянето на войска с кораби щеше да е безкрайна глупост. Никой не се осмели да предложи единствената алтернатива.

Ханибал пое инициативата.

— Не може да се говори за нападение по море. Дори да поемем по краткия път до Генуа, цялото ни начинание може да бъде разпердушинено в едно-единствено сражение. — Той задвижи пръста си на североизток през река Ибър до тясната „талия“, която свързваше Иберия с Галия. — Това е маршрутът, по който ще тръгнем. — Пръстът се премести към Алпите и спря за момент, преди да продължи към Цизалпийска Галия и северната част на Италия.

Сърцето на Бостар затуптя по-бързо. Въпреки че Малх му беше казал за плана на Ханибал, дързостта на генерала си оставаше поразяваща. Бърз поглед към Сафон му каза, че брат му споделя мнението му. Лицето на баща им обаче оставаше безизразно. Колко всъщност знаеше той? Самият Бостар нямаше представа как може да се осъществи подобно огромно начинание.

Ханибал забеляза нетърпеливия поглед на Сафон и повдигна вежда.

— Кога потегляме, генерале? — попита той.

— Напролет. Дотогава иберийските ни съюзници имат разрешението ми да се върнат при семействата си, а останалата войска може да почива в Нови Картаген. — Видя разочарованата физиономия на Сафон и се позасмя. — Стига! Зимата не е време за водене на войни, а задачата ни и без това е достатъчно тежка.

— Да, генерале — смутено промърмори Сафон.

— Някои неща обаче са в наша полза. По-рано през годината пратих пратеници в Цизалпийска Галия. Те били посрещнати радушно от почти всички племена, които срещнали — каза Ханибал. — Боите и инсубрите обещали да ни помогнат веднага щом пристигнем.

Малх и двамата му синове се спогледаха доволно. Тази информация беше нова за тях. Другите обаче не реагираха, а наблюдаваха внимателно тримата.

Ханибал вдигна предупредително пръст.

— Трябва да преминем много препятствия, преди да стигнем до тези евентуални съюзници. Най-голямото ще бъде прекосяването на Алпите, но не бива и да забравяме местните племена северно от Ибър, които със сигурност ще ни окажат яростна съпротива. Вече имаме планове за прекосяването на тези райони. Има обаче една област, за която не знаем почти нищо. — Показалецът на Ханибал се върна при планините между Иберия и Галия и потупа многозначително картата.

Устата на Бостар пресъхна.

Ханибал впери поглед в Малх.

— Нуждая се от някой, който да прецени каква може да бъде реакцията на племената към преминаването на голяма войска през земите им. Да разбере колко от тях могат да се изправят срещу нас. Трябва да разполагам с тези сведения до началото на пролетта. Можеш ли да го направиш?

Очите на Малх блеснаха.

— Разбира се, генерале.

— Добре. — Ханибал изгледа Бостар и Сафон. — Старият лъв може и да води групата, но ще има нуждата и от млади, ако иска ловът му да е успешен. Ще потеглите ли с баща си?

— Да, генерале! — едновременно извикаха братята. — Оказваш на семейството ни огромна чест, като ни поверяваш тази задача — добави Сафон.

Генералът се усмихна.

— Сигурен съм, че ще оправдаеш напълно доверието ми.

Зарадван от това признание за Сафон, Бостар погледна доволно брат си. И беше награден с отсечено кимане.

— Какво мислиш, Малх?

— Ще трябва да потеглим незабавно, генерале. До Ибър има много път.

— Почти три хиляди стадия — съгласи се Ханибал. — Както знаеш, земите до реката са общо взето спокойни. След това до границите с Галия може и да е различно. Навсякъде има планини, долини и проходи и се говори, че тамошните племена са изключително войнствени и свободолюбиви. — Той замълча за момент. — От колко души ще имаш нужда?

— Пробиването на път със сила просто не е вариант. Нито пък цел. Трябва да бъдем пратеници, а не войска — отвърна Малх. — Най-важното е да можем да се движим бързо и да отбиваме евентуални нападения на разбойници. — Погледна синовете си, които кимнаха в знак на съгласие. — Две дузини от моите копиеносци и още толкова скутарии би трябвало да са достатъчни.

— Ще можеш лично да ги избереш. А сега, наздравица за успеха ви. — Ханибал щракна с пръсти и от задната част на палатката се появи роб. — Вино! — Докато робът бързаше да изпълни заповедта, генералът погледна сериозно мъжете около масата.

— Да помолим Мелкарт, Баал Сафон, Танит и Баал Хамон да водят и закрилят тези доблестни мъже по време на мисията им.

Помещението се изпълни с одобрително мърморене, а Бостар добави и молитва от себе си. „Нека със Сафон да се помирим веднъж завинаги“.

Като преодоляваше студ, кал и хапещ зимен вятър, пратеничеството бавно напредваше към Ибър. Оттатък реката на местните обитатели не можеше да се има доверие и затова Малх ги поведе по по-безопасния крайбрежен път, където имаше много селища, свикнали с търговци от други земи. Отрядът мина през Адеба и Таракон, преди да стигне без премеждия до град Баркинон, който се намираше при устието на река Убрикат.

Имаше няколко пътя през планините до Галия и Ханибал им беше казал, че вероятно ще раздели войската си и ще я прекара през тях. Това означаваше, че трябва да посетят всички племена, които контролираха проходите. Период на необичайно спокойно и сухо за сезона време накара Малх да се насочи първо на север към планините, вместо да започне с най-лесния път към Галия — покрай брега през градовете Герунда и Емпория.

Този маршрут можеше да бъде оставен за накрая. Наели местни водачи, пратениците прекараха много дни по тесни пътеки, които се виеха по възвишения и долини. Както можеше да се очаква, времето се развали и пътуването, което при други условия би продължило няколко седмици, се проточи два месеца. За щастие изпитанията им не бяха напразни. Главатарите, които посрещаха картагенците, изглеждаха впечатлени от историите за военните победи на Ханибал в Иберия и описанията на огромната му войска. И най-вече приемаха благосклонно даровете, поднасяни им от Малх — торби сребърни монети, майсторски изработени кописи и къси келтиберийски мечове.

Накрая остана да се свържат единствено с авсетаните, които контролираха крайбрежния път към Галия. След като се върна в Емпория да смени подковите на конете и да се запаси, Малх отседна в единствената странноприемница, която беше достатъчно голяма да побере всичките му хора. Незабавно настоя да се срещне с водачите им — трима смугли ловци. Малко след залез те се събраха около масата в стаята му. Малки овални лампи хвърляха топла кехлибарена светлина върху мърлявата мазилка на стената. Синовете на Малх седяха един срещу друг. Отношенията им оставаха прилични, понякога дори сърдечни, но Бостар беше престанал да се опитва да е приятел със Сафон. Всяка крачка в тази посока се посрещаше с безразличие от брат му. Тъй да бъде, реши Бостар. Това положение беше по-добро от постоянните разпри. Подобни мисли неизменно го връщаха към Ханон и подлото му желание Сафон да се беше изгубил в морето. Смутен, Бостар пропъди тази мисъл.

Малх лично поднесе вино на водачите и каза на иберийски:

— Разкажете ми за това племе.

Тримата се спогледаха. Най-старият, жилав мъж с кафяво като кестен обрулено от вятъра лице, се наведе напред в стола си.

— Главното им селище е в подножието на планините над града. Пътят е съвсем лесен.

— Значи не като пътеките, по които минахме досега?

— Не, нищо подобно.

Бостар и Сафон изпитаха облекчение. Никой от двамата не беше изпитал особено удоволствие от дните по виещите се коварни пътеки, където една-единствена погрешна стъпка означаваше гибелно падане в някоя пропаст.

— Колко е далече?

— На по-малко от ден път.

— Отлично! Значи потегляме по зазоряване — заяви Малх и погледна синовете си. — Една нощ почивка на връщане и потегляме обратно на юг. Пролетта наближава и не бива да караме Ханибал да чака.

Главният водач прочисти гърлото си.

— Работата е там, командире, че се чудехме… — Не посмя да завърши и млъкна.

Сафон реагира моментално в желанието си да изпревари Бостар.

— Какво има?

Човекът събра кураж.

— Чудехме се дали не можете да ни платите и сами да идете дотам — несигурно рече той. — Отдавна не сме били с жените и семействата си, нали разбирате?

Малх се намръщи.

— Пътят е съвсем лесен. Няма начин да се изгубите. — Мъжът погледна към двамата си другари, които закимаха енергично в знак на съгласие.

Вместо да отговори, Малх погледна Бостар и Сафон и попита на картагенски:

— Вие какво мислите?

Сафон се озъби и отвърна на иберийски:

— Лъже. Предлагам да вържем тоя предател на масата и да видим какви ще ги говори, след като отрежа малко ивици кожа от гърба му. — И спокойно сложи кинжал на масата пред себе си. — Това ще го накара да пропее като птичка.

— Бостар? — попита Малх.

Бостар изгледа тримата водачи, които бяха вцепенени от ужас. После погледна брат си, който си играеше с ножа. Не искаше да ядосва Сафон, но и не беше подготвен да гледа как невинни хора страдат без причина.

— Не мисля, че изтезанията са необходими — каза Бостар на иберийски, без да обръща внимание на намръщената физиономия на брат си. — Тези хора бяха денонощно с нас седмици наред. Няма как да са извършили предателство. Мисля, че най-вероятно се страхуват от авсетаните. Не виждам обаче причина да не изпълнят клетвата си, която е да ни водят, докато не ги освободим.

Малх обмисли мълчаливо отговорите им. Накрая се обърна към старшия водач.

— Синът ми прав ли е? Страхувате ли се от авсетаните?

— Да, господарю. Те са разбойници. — Последва кратка пауза. — Че и по-лошо.

Тревога изпълни Бостар, но преди да успее да реагира, Сафон го изпревари.

— И кога точно щяхте да ни го кажете? — остро попита той.

Отговор не последва.

Сафон погледна победоносно Бостар.

— Защо просто не ни покажат пътя и после да ги убием?

„Може би брат ми е прав“, неохотно си помисли Бостар. Не искаше да си признае, че е направил погрешна преценка, като се е доверил на водачите.

Реакцията на баща му го изненада.

— Ами ако ни бяха предупредили? Какво щяхме да направим?

По врата и лицето на Сафон бавно плъзна червенина.

— Пак щяхме да идем в селото — отвърна той.

— Именно — каза Малх и изгледа свирепо водачите. — Не че не бих сложил край на мизерния ви живот заради премълчаване на важна информация, но не виждам смисъл да ви убивам, щом така или иначе ще идем там.

Тримата запелтечиха благодарности.

— За нас ще е чест да ви отведем утре до селището на авсетаните, господарю — каза главният водач.

— Точно така. Ще го направите. — Тонът на Малх беше мек като коприна, но нямаше как да не се усети скритата в него заплаха. — Миркан! Ела тук.

Едър як копиеносец влезе в стаята.

— Командире?

— Вземи оръжията на тези хора и ги заведи в стаята им. Постави стражи при вратата и прозорците.

— Слушам. — Миркан протегна грамадната си ръка и водачите покорно предадоха ножовете си, след което го последваха в коридора.

— Изглежда, че и двамата има да учите още за преценяването на хората — сгълча Малх синовете си. — Не всеки е почтен като теб, Бостар. И не всеки заслужава изтезания, Сафон.

Двамата му синове изведнъж намериха повърхността на масата за извънредно интересна.

— Идете да си починете — каза Малх с по-мек тон. — Чака ни дълъг ден.

— Да, татко.

Като един братята избутаха столовете си назад и излязоха.

Не размениха нито дума по пътя към стаите си.

Казаното от водача за разстоянието до селото на авсетаните се оказа вярно. След почти цял ден езда видяха укрепеното селище на половин миля пред тях, разположено в края на дълга тясна долина на високо, лесно за отбрана място. Подобно на много подобни селища в Иберия, това беше оградено от дървена палисада. Виждаха се дребните фигури на стражите, които патрулираха по укреплението. Стада овце и кози пасяха по склоновете от двете страни. Сцената беше мирна, но водачите изобщо не бяха щастливи.

Малх им хвърли дълъг, изпълнен с презрение поглед.

— Вървете си!

Тримата мъже се опулиха насреща му.

— Чухте ме — изръмжа Малх. — Освен ако не искате да останете насаме със Сафон.

Тримата нямаха нужда от друго подканване и проявиха достатъчно разум да не споменават за заплащане. Обърнаха мулетата си и отпрашиха.

— Изглежда, ни предстои да влезем в бърлога на изгладнели вълци. — Малх изгледа последователно синовете си. — Каква е най-добрата ни възможност?

— Да отидем направо и да поискаме да се видим с водача им — дръзко каза Сафон. — Както правихме при всяко друго село.

— Не можем да се върнем при Ханибал без някаква информация — съгласи се Бостар. — Но и не бива сами да си слагаме главите на дръвника.

Сафон се усмихна презрително.

— Да не би да те е страх да влезеш в това жалко подобие на селище?

— Не — разгорещено отвърна Бостар. — Просто казвам, че не знаем нищо за тези хора. Ако са толкова опасни, колкото каза водачът, нахълтването ни там ще ги накара да ни посрещнат лошо.

Сафон го погледна невярващо.

— И какво от това? Ние сме пратеници на Ханибал Барка, а не на някакъв жалък иберийски главатар.

— Спрете — намеси се Малх. — Както обикновено, в мненията и на двама ви има по нещо добро. Ако разполагахме с време, сигурно бих предпочел да изчакам някоя група техни ловци. Неколцина заложници биха били ценна разменна монета, преди да опитаме да влезем. Това обаче може да отнеме дни, а ние трябва да действаме бързо. — Обърна се към Сафон. — Не точно по твоя начин. Ще подходим по-мирно. Запомнете, погалена котка е по-малко вероятно да те одраска или ухапе. И в същото време трябва да изглеждаме самоуверени, иначе пак ще ни се нахвърлят, досущ като котка.

Малх се обърна към ескорта и обясни положението на картагенски и иберийски. Нямаше особена реакция. Либийците и скутариите бяха подбрани заради верността и храбростта им. Щяха да се бият и ако е необходимо да умрат за Ханибал. По всяко време и навсякъде.

— Кой от двама ви знае иберийски по-добре? — обърна се Малх към синовете си. Самият той не знаеше езика добре, но знанията му бяха достатъчни в повечето случаи. В опасна ситуация като тази обаче беше най-добре да сведат до минимум шансовете да бъдат разбрани погрешно.

— Аз — тутакси отвърна Бостар. Макар че двамата със Сафон бяха прекарали горе-долу еднакво време в Иберия, той беше по-добър с иберийския.

Сафон кимна неохотно в знак на съгласие.

— Значи ти ще си ни преводач — реши Малх.

Бостар не се опита да скрие самодоволната си усмивка.

След като всичко беше решено, потеглиха. Малх яздеше пръв, следван от Бостар и навъсения Сафон. Ескортът вървеше след тях, първо копиеносците, след тях скутариите. Не изминаха голямо разстояние, когато откъм близкия хълм прозвуча рог. Сигналът веднага беше подет от друго място, по-близо до селото. От укреплението се разнесоха викове. Когато стигнаха на четиристотин крачки от селото, портата се отвори със скърцане и воините на племето се изсипаха навън, запречиха входа и зачакаха картагенците да приближат.

Стомахът на Бостар се сви. Той хвърли кос поглед на Сафон, който изтегли наполовина меча си от ножницата, но после го прибра — той също беше разтревожен. Единственият признак на напрежение у баща им беше скованият му гръб. Бостар почерпи сила от самоувереността на Малх. „Не показвай страх — каза си той. — Ще го надушат така, както вълкът надушва жертвата си“. Пое дълбоко дъх. Сафон явно си беше помислил същото и пусна дръжката на меча си. Войниците маршируваха твърдо след тях — гаранция, че ако се стигне до неприятности, много хора ще умрат преди те да са паднали на земята.

Малх насочи коня си право към авсетаните. Изненадани от самоувереността му и размерите на коня му, воините отстъпиха малко. Предимството не продължи дълго. Подтиквани от сърдитото мърморене на другарите си, мъжете отново пристъпиха напред и вдигнаха заплашително оръжия. Чуха се предизвикателни викове, но на лицето на Малх не трепна нито един мускул.

Подобно на повечето иберийски племена, малцина авсетани бяха облечени еднакво. Някои носеха калпаци, други бронзови шлемове като купи или такива с троен гребен. Повечето носеха щитове, макар че те също бяха с различни размери и форма — високи, с прави страни и заоблени краища, овални или кръгли с конични железни умбони. Всички бяха ярко изрисувани с виещи се змии, ромбове или редуващи се разноцветни ивици. Авсетаните бяха и тежковъоръжени. Всеки носеше поне един, а някои и по два сауниона[3]. Освен това всеки воин имаше кинжал и или копие, или типичния келтиберийски прав меч.

— Кажи им кои сме и защо сме тук — нареди Малх.

— Ние сме картагенци — високо каза Бостар. — Идваме с мир. — Не обърна внимание на подигравателния смях, с който бяха посрещнати думите му. — С послание до вашия главатар от нашия водач Ханибал Барка.

— Тоя никаквец не съм го чувал — изрева едър мъжага с черна брада. Развеселените му другари завикаха одобрително. Окуражен от реакцията им, воинът си проби път през тълпата. Изпод бронзовия му шлем се спускаха дълги черни коси. Черната му ватирана туника не можеше да скрие масивните мускули на гърдите и ръцете му, а кожените наколенници едва пасваха на дебелите му като стволове прасци. Беше толкова грамаден, че щитът и копието в ръцете му приличаха на детски играчки. Воинът изгледа презрително либийците и скутариите, след което студеният му поглед се върна върху Бостар. — Дай ми една причина да не ви избием още сега.

Останалите авсетани също заръмжаха предизвикателно и пристъпиха крачка напред.

Бостар се напрегна, но успя да задържи ръцете си в скута, хванали поводите. Погледна скришом Сафон и изпита облекчение, че брат му също не е посегнал към меча си.

— Водачът казваше истината — сухо промърмори Малх и добави на висок глас: — Кажи му, че носим послание и дарове за неговия водач от нашия генерал. Главатарят му няма да остане доволен, ако не чуе съобщението лично.

Бостар внимателно повтори думите на баща си на иберийски. Това беше най-правилният отговор. На лицето на едрия воин за миг се изписа смущение, но после той отстъпи назад. Когато един от другарите му подхвърли нещо за действията му, воинът просто го избута раздразнено настрани. Вълна на облекчение заля Бостар. Първото препятствие беше преодоляно. Все едно гледаше началото на лавина. Първо един воин се дръпна от пътя им, после втори и трети, последвани от още неколцина, докато процесът сякаш оживя. Не след дълго тълпата се раздели, оставяйки проход, който водеше до портата на селото. Единствено воинът с черната брада стоеше на пътя им, но се обърна и изтича вътре да отнесе новината за пристигането им.

Без да поглежда настрани, Малх подкара коня си нагоре по склона.

Останалите поеха след него, следвани плътно от тълпата воини.

Селището по нищо не се отличаваше от стотиците други, които беше виждал Бостар. Открита площ в центъра, заобиколена от десетки едноетажни дървени и кирпичени къщи, най-отдалечените от които почти опираха палисадата. От покривите на повечето се издигаше пушек. Малки деца и кучета играеха в прахта, без да подозират за драмата, която предстоеше. Кокошки и прасета сновяха насам-натам в търсене на храна. Жени и старци стояха на праговете на домовете си и ги гледаха безстрастно. Във въздуха се носеше острата миризма на човешка и животинска урина и изпражнения. На отсрещната страна на откритото пространство беше поставен дървен стол с висока облегалка, на който седеше вече застаряващ мъж. Около него стояха десетима воини с ризници и шлемове с алени гребени. Брадатият мъжага също беше там и мърмореше нещо в ухото на главатаря.

Без никакво колебание Малх се насочи към групата. След като я стигна, слезе от коня си и направи знак на синовете си да направят същото. Трима либийски копиеносци моментално се завтекоха да хванат поводите на конете. Малх се поклони дълбоко на главатаря. Бостар побърза да последва примера му. Подобаващо беше да се отнасят с внимание към лидера на авсетаните, помисли си той. В края на краищата този човек беше начело на племето. И въпреки това той приличаше на долен главорез. Червената му туника може и да беше изтъкана от скъпа тъкан, кинжалът и мечът му бяха с добра изработка, но дългите мазни кичури, които се спускаха покрай покритите с белези от шарка бузи, разказваха различна история. Същото се отнасяше и за мъртвешките очи, подобни на очите на гущер. Сафон се поклони последен. Поклонът му беше по-лек от този на другите двама. Безочието му не остана незабелязано — неколцина от стоящите наблизо воини се озъбиха гневно. Бостар изгледа свирепо брат си, но стореното не можеше да се върне назад.

Тримата картагенци и водачът на авсетаните се гледаха мълчаливо известно време, като се опитваха да се преценят. Главатарят заговори пръв. Думите му бяха насочени към Малх, който беше очевидният водач на пратеничеството.

— Казва, че посланието ни трябва да е било наистина важно, щом е спряло хората му от любимото им занимание — тихо преведе Бостар.

— Играе си с нас. Опитва се да ни сплаши — презрително промърмори Малх. — Няма да ни убие на мига, иначе хората му вече да са го направили. Новината за появата ни в района явно ни е изпреварила и той иска да чуе лично какво имаме да кажем. Кажи му същото, което казвахме на другите главатари. И наблегни особено върху големината на войската ни.

Бостар се подчини и любезно обясни как Ханибал и огромната му войска ще пристигнат след няколко месеца и Ханибал ще поиска само да премине безпрепятствено в Галия. Онези воини от авсетаните, които пожелаят да служат като водачи, ще бъдат възнаградени добре. За всички необходими припаси ще бъде заплатено. Ограбването на имуществото на местните жители ще бъде забранено и ще се наказва със смърт. Докато говореше, изучаваше внимателно главатаря, но така и не успя да прецени какво мисли той. Оставаше му само да продължи да говори със същия уверен тон. И да се надява на най-доброто.

Започна да описва надълго и нашироко различните подразделения в огромната войска на Ханибал, като описа хилядите копиеносци и скутарии като тези тук; прашкарите и лековъоръжените воини, които всяваха смут във врага преди същинското начало на сражението; нямащата равна на себе си нумидийска конница, на чиито мълниеносни атаки никой на този свят не може да устои; и бойните слонове, способни да смажат вражеските формации, сякаш трошат съчки. Беше стигнал до средата на възхваляването си, когато главатарят властно вдигна ръка, принуждавайки го да млъкне.

— И колко голяма казваш, че е тази войска? — остро попита той.

— Сто хиляди мъже. Най-малко. Още докато думите излизаха от устата му, Бостар видя, че водачът на авсетаните не му вярва. Сърцето му се сви. Числото беше огромно, за да може да си го представи човек, но останалите посетени племена го бяха направили. Може би защото бяха много по-малобройни от авсетаните, помисли си Бостар. В онези села петдесетте картагенски войници бяха изглеждали много по-заплашително, отколкото тук. Това племе беше различно; говореше се, че то има много други селища като това. Заедно авсетаните сигурно можеха да съберат две или дори три хиляди воини, което беше значително постижение за Иберия. Да си представиш войска, която е трийсет или петдесет пъти по-голяма, изискваше наистина добро въображение.

Както очакваше, главатарят и телохранителите му се спогледаха невярващо.

— Боклуци — яростно прошепна Сафон на картагенски. — Ще се посерат, когато видят с очите си войската ни.

Без да знае какво друго да направи, Бостар продължи нататък.

— Ето свидетелство за добрите ни намерения. — Той щракна с пръсти и четирима скутарии се завтекоха, понесли тежки звънящи торби и кожени рула. Оставиха ги пред главатаря и се върнаха на местата си.

Даровете бяха отворени и прегледани с изненадваща бързина. Очите на всички авсетани заблестяха алчно, докато гледаха купчините сребърни монети, изсипани на земята. Чуха се одобрителни възгласи и при вида на блестящите оръжия, появили се от кожените рула.

Малх продължаваше да е все така самоуверен, или поне изглеждаше такъв.

— Питай го какъв отговор да отнесем на Ханибал — каза той на Бостар.

Бостар се подчини.

Водачът на авсетаните се замисли. Цели двайсет удара на сърцето гледаше положените пред него дарове. Накрая зададе кратък въпрос.

— Пита колко още може да очаква, когато Ханибал пристигне — умърлушено преведе Бостар.

— Алчен кучи син — изсъска Сафон.

Малх се намръщи неодобрително, но не изглеждаше изненадан.

— Мога да обещая още толкова и псето най-вероятно ще ни пусне — каза той. — Нямам обаче представа дали Ханибал ще се съгласи с решението ми. Вече му дадохме цяло състояние. — Погледна синовете си. — Какво мислите?

— Ханибал ще ни вземе за пълни глупаци — промърмори Сафон и ноздрите му се разшириха. — Всички останали племена приеха даровете ни, а този иска два пъти повече. За какъв се мисли?

— Ако предложим повече, курвенският син ще реши, че го поднасяме — съгласи се Бостар и се намръщи. — Благоразположението на Ханибал би трябвало да му е достатъчно!

— Аз обаче не мисля, че ще бъде — мрачно рече Малх. — Щом това количество сребро и оръжия не му стига, смътните обещания определено няма да свършат работа.

Бостар не можеше да види изход, който да не включва загуба на достойнство. Макар и малобройни, те бяха представителите на по-голямата сила, а не наобиколилите ги главорези. Съгласяването с искането на главатаря щеше да се изтълкува като проява на страх и щеше да злепостави и генерала. Очите му се присвиха, когато му хрумна нещо.

— Можеш да му обещаеш лична среща с Ханибал — предложи той. — Да кажеш, че един съюз между народа му и Картаген ще бъде от полза и за двете страни.

— Нямаме пълномощията да даваме такива обещания — изръмжа Сафон.

— Разбира се, че нямаме — ледено му отвърна Бостар. — Но пък и не отстъпваме.

— Решението ми харесва — тихо каза Малх и погледна косо Сафон, който намусено сви рамене. — Мисля, че това е най-добрата ни възможност. Кажи му го.

Бостар спокойно преведе отговора.

Главатарят тутакси се намръщи свирепо и изстреля дълъг раздразнен отговор. Направи го толкова бързо, че Малх и Сафон не успяха да разберат почти нищо от него. Бостар не си направи труда да преведе, а отговори направо. Тутакси телохранителите и огромният воин пристъпиха едновременно напред. В същото време онези, които бяха последвали картагенците, ги обградиха отзад и отстрани.

— Какво каза той, в името на всички богове? — остро попита Малх.

Устните на Бостар се превърнаха в тънка линия.

— Каза, че авсетаните не се нуждаят от съюз с някакъв си въшлив син на финикийска курва.

Сафон стисна юмруци.

— А ти какво отговори?

— Казах му, че едно незабавно и искрено извинение може да склони Ханибал да прояви милост, когато пристигне с войската си. И че в противен случай да очаква, че той и цялото му племе ще бъдат изтребени до последния човек.

Малх го тупна по рамото.

— Браво на теб!

Дори Сафон го изгледа с възхищение, макар и неохотно.

Малх погледна кръга воини около тях и каза тежко:

— Изглежда, че пътят ни свършва тук. Няма да имаме възможност да отмъстим за Ханон. Но все пак можем да умрем добре. Като мъже! — Той се обърна към ескорта и повтори думите си. Остана доволен, когато всичките като един сложиха ръце върху оръжията си.

— Когато заповядаш — каза командирът им.

— Чакайте — намеси се Сафон. — Хрумна ми нещо. — И без да иска одобрението на Малх, изтегли меча си и застана пред гиганта, който им се беше изсмял, когато бяха дошли. Воинът му се ухили гадно. — Този изрод може ли наистина да се бие? — попита Сафон на горе-долу сносен иберийски.

Главатарят на авсетаните не можеше да повярва на ушите си. Сафон едва достигаше до раменете на воина му.

— Това е най-големият ми син. Никога не е бил побеждаван в двубой.

— Какво прави той? — прошепна Бостар на Малх.

Този път Малх изглеждаше разтревожен.

— Не знам, но се надявам боговете да го погледнат с усмивка.

Сафон повиши глас.

— Ако го победя, ще се извиниш, ще приемеш даровете на Ханибал и ще ни оставиш да си тръгнем невредими. А когато войската ни пристигне, ще ни пуснеш да минем.

Главатарят се изсмя. Останалите наоколо също.

— Разбира се. Но ако се провалиш, той ще ти вземе главата, както и главите на спътниците ти като трофеи.

— Не бих и очаквал друго — презрително отвърна Сафон.

Главатарят сви безразлично рамене. По негова заповед воините оформиха голям кръг. Малх пое инициативата и нареди на войниците си да разбутат тълпата и да оформят проход, така че те също да са част от импровизираната арена. Двамата с Бостар застанаха отпред. Мнозина от авсетаните не харесаха това и започнаха да бутат и блъскат картагенските войници, но накрая гневният вик на главатаря им ги спря. Заобиколен от телохранителите си, той застана точно срещу Малх.

Стиснал здраво меча си, Сафон тръгна през тесния проход между подигравателно ухилените враждебни лица. Вървящият няколко крачки зад него гигант беше посрещнат с буйни овации. Когато двамата се озоваха в средата на кръга, авсетаните го затвориха. Двамата се изправиха на десетина крачки един от друг. Сафон беше въоръжен с меч и кинжал. С презрително снизхождение противникът му беше оставил щита и копието си и бе взел дълъг прав двуостър меч. Въпреки това силите изглеждаха неравни.

Възмущението на Бостар се надигна. Сафон беше умел с меча, но никога не се беше озовавал в подобно положение. Ако се съдеше по стиснатите зъби и замръзналото лице на Малх, той явно си мислеше същото. Каквото и да беше мнението му за Сафон напоследък, Бостар не искаше да гледа как брат му умира от ръцете на този гигант. Затвори очи и се замоли на бога на войната Баал Сафон да помогне на брат му. Да помогне на всички.

Сафон разкърши рамене и се запита какъв е най-добрият му ход. Защо изобщо беше хвърлил такова глупаво предизвикателство? Обяснението беше просто. Откакто Бостар беше спасил живота на Ханибал, завистта на Сафон беше достигнала нови висоти. Помежду им открай време имаше остро съперничество, но това беше прекалено. През месеците след падането на Сагунт Сафон се преструваше, че е приел желанието на Бостар да загърбят различията си, но завистта продължаваше да го гризе като тумор. Може би сега беше моментът да възвърне донякъде наранената си гордост. Погледна издутите мускули на противника си и се опита да не се отчайва. Какви шансове за успех имаше? Само един, осъзна той. Бързината.

Главатарят вдигна ръка и настъпи мълчание. Той погледна към двамата, за да се увери, че са готови, и рязко свали ръката си.

С див рев воинът се хвърли напред с високо вдигнат меч. Явно имаше намерение да приключи двубоя бързо и брутално. Щом приближи, замахна свирепо надолу. Вместо да разсече плът, мечът изсвистя във въздуха и се удари в покритата с камъчета земя, вдигайки дъжд от искри. Сафон беше отскочил с пъргавината на танцьор и се намираше зад противника си. Воинът изрева от ярост и се извъртя. Замахна отново, но напразно. Това като че ли изобщо не го впечатли. Той беше по-силният, по-големият и с по-дълго оръжие. Всички преимущества бяха на неговата страна.

„Бързината не е достатъчна“, помисли си Сафон. Отчаяно избегна мушкащата атака, която щеше да прониже бронзовия нагръдник и гръдния му кош, ако беше успяла. Дотук ватираната туника на воина беше посрещнала косите удари, които бе успял да нанесе. Невъзможно беше да направи нещо повече, без да приближи опасно близко. Докато отстъпваше от презрително ухиления си противник, Сафон не забеляза как един от авсетаните му подложи крак. В следващия миг той залитна назад и падна на твърдата земя. За щастие не изпусна меча си.

Воинът пристъпи напред и Сафон видя как смъртта го поглежда в очите. Изчака, докато противникът му започна да замахва надолу, и в последния момент се претърколи към средата на кръга. Чу зад себе си как мечът се стоварва на земята. Със съзнанието, че скоростта е жизненоважна, се претърколи още два пъти, преди да се опита да се изправи. Подигравателният смях на авсетаните изпълни въздуха и огромният воин вдигна ръце, предвкусвайки победата. Коварството им изпълваше Сафон с ярост. Той знаеше също, че двубоят не може да бъде спечелен по обичайния начин. Време беше да хвърли зара. Да рискува. Извади кинжала с лявата си ръка, без да обръща внимание на освиркванията на наблюдаващите.

Зачака, като поемаше дълбоко дъх. Трябваше да издебне момента, когато воинът замахне странично към него. Единственият начин да го провокира беше да остане на място — без да се защитава. Тактиката му беше абсолютен риск. Ако противникът му не се хванеше на въдицата и не реагираше точно по желания начин, със Сафон щеше да е свършено, но той не можеше да измисли някакво друго решение. Умората заплашваше да надделее и раменете му вече бяха натежали.

Огромният воин тръгна ухилен напред.

Сафон с трепет осъзна, че противникът му е решил, че се предава. Не помръдна нито мускул.

— Приготви се да умреш — изръмжа воинът, вдигна меча си и замахна в дъга, като се целеше в ключицата на Сафон. Ударът беше нанесен със съкрушителна сила по цел, която стоеше неподвижно. За всички зрители двубоят вече беше приключил.

В последния момент Сафон клекна и острието разсече въздуха над главата му. Той се хвърли напред с протегната ръка и заби кинжала в лявото бедро на воина. Раната не беше смъртоносна, но и не беше нужно да е. Докато падаше безпомощно по корем, Сафон чу изпълнен с болка крясък. На лицето му се изписа доволна гримаса, докато се изправяше. На няколко крачки зад него кървящият воин се беше наклонил на една страна като кораб по време на буря. Цялото му внимание беше насочено към опитите да измъкне ножа от крака си. Сафон съвсем лесно можеше да го прободе в гърба.

Бърз поглед към озъбените лица наоколо му помогна да вземе решение. Проявата на милост щеше да е много по-полезна от безжалостната екзекуция. Сафон бързо се хвърли да изпълни задачата си. Прокара острието на меча през задната част на левия крак на противника и сряза сухожилията му. Щом воинът рухна с рев, Сафон настъпи дясната му ръка, като го принуди да пусне оръжието си. После опря върха на меча си в гърдите му и изръмжа:

— Предай се.

Като стенеше от болка, воинът вдигна ръце нагоре с разперени длани.

Сафон се обърна към главатаря, който гледаше като треснат от гръм, и каза само:

— Е?

Главатарят успя да се овладее.

— Извинявам се, че оскърбих вашия водач Ханибал. Авсетаните приемат с благодарност щедрите му дарове. Ти и спътниците ти сте свободни да си вървите.

— Отлично — с широка усмивка отвърна Сафон. — Синът ти идва с нас.

Главатарят скочи на крака.

— Той има нужда от лекарска помощ.

— И ще я получи. Ще го оставим на грижите на най-добрия лечител в Емпория. Имаш думата ми. — Сафон леко натисна меча си, при което огромният воин изстена. — Или мога да го довърша още тук. Ти избираш.

Главатарят се озъби яростно, но беше безсилен пред решимостта на Сафон.

— Добре — отвърна той.

Едва сега Сафон погледна към баща си и Бостар. И двамата му кимнаха отсечено. Сафон усети, че се е ухилил като идиот. Напук на всичко беше спасил положението и бе спечелил одобрението на баща си и възхищението на брат си. Вътрешно обаче знаеше, че авсетаните ще трябва да бъдат разбити, преди този път към Галия да може да се смята за безопасен.

XII.

Планове

На следващата сутрин Ханон беше събуден от сритване в ребрата. Изохка от болка и отвори очи. Агесандър се извисяваше над него, от двете му страни стояха двамата най-едри роби във вилата. Ханон ги познаваше като безмозъчни добичета, които изпълняваха всяка заповед. В огромните си юмруци държаха окови.

Ужас изпълни Ханон. Изведнъж се досети за отсъствието на Квинт и Фабриций. Това не можеше да е просто съвпадение.

— Какво става? — изграчи той.

Вместо отговор сицилианецът го изрита отново. И пак.

Ханон се сви на кълбо, като прикри главата си с ръце и се замоли Аврелия да е чула.

Накрая Агесандър спря да го рита и изръмжа:

— Гуга! Курвенски син.

Ханон с ужас видя, че сицилианецът държи кинжал в едната си ръка и малка кесия в другата.

— Намерих ги сред жалките ти вещи. Значи крадеш пари и оръжие от собствениците си, а? — гневно извика Агесандър. — И сигурно щеше да им прережеш гърлата през нощта, преди да избягаш при мръсните си сънародници и да се включиш във войната им срещу Рим.

— Никога през живота си не съм виждал тези неща — извика Ханон. Моментално си спомни как беше видял Агесандър да се спотайва в атриума. Значи точно това беше правил сицилианецът! — Кучи син — промърмори Ханон и се опита да седне. В отговор получи ритник в лицето и падна по гръб на постелката си, заслепен от болка. Устата му се напълни с кръв и момент по-късно той изплю два зъба.

Агесандър се изсмя жестоко и нареди:

— Сложете му оковите. На врата и на глезените.

Зашеметеният Ханон гледаше как робите пристъпват и му надяват тежките железни окови. Три силни изщраквания и сякаш отново се озова на робския пазар. Както преди, на металната ивица около врата му имаше дълга верига. С брутално дърпане Ханон беше принуден да се изправи и го поведоха към вратата.

— Спрете!

Всички се обърнаха.

Все още по нощница, Аврелия стоеше на прага на спалнята си.

— Какво правиш? — изкрещя тя. — Ханон е домашен роб, а не полски работник, с когото да правиш каквото си искаш.

Сицилианецът се поклони театрално. Подигравателно.

— Прости, че те събудих толкова рано, господарке. След като чух новините от писмото на баща ти се разтревожих как ли ще реагира този роб. Помислих си, че може да е решил да направи нещо лошо на теб и на семейството, преди да избяга. За съжаление се оказах прав. — И показа доказателствата.

Ужасената Аврелия погледна Ханон. И трепна, когато видя окървавеното му лице.

— Някой ги е подхвърлил сред вещите ми — изпъшка Ханон и хвърли отровен поглед към Агесандър.

Аврелия моментално го разбра и тръгна към тях.

— Видя ли?

Сицилианецът се изсмя.

— Нима очакваш да каже нещо друго? Всички гуги са лъжци. — Кимна на двамата здравеняци. — Хайде. Чака ни дълъг път.

— Забранявам ви — изкрещя Аврелия. — Нито стъпка повече.

Държащите Ханон роби замръзнаха, а Агесандър се обърна.

— Прости, господарке, но в този случай ще оспоря заповедта ти.

Гласът на Атия изплющя като камшик.

— А моята? — остро попита тя. — В отсъствието на Фабриций аз командвам тук, не ти.

Агесандър примигна.

— Разбира се, господарке.

— Обясни какво означава това.

Агесандър вдигна отново ножа и кесията и повтори клеветата си.

Атия изглеждаше ужасена.

— Какво би казал Фабриций, ако открие, че съм оставил толкова опасен роб в дома, господарке? — попита сицилианецът. — Би ме разпънал на кръст, и с пълно право.

„Коварен хитрец — помисли си Ханон. — Действаш, когато имаш срещу себе си само две жени, които да сплашваш“. Фабриций беше далече, а кой знае кога щеше да се върне Квинт?

Атия кимна.

— Къде го водиш?

— В Капуа, господарке. Очевидно е, че е твърде опасен, за да бъде продаден като обикновен роб, но чух, че местен магистрат починал наскоро. Погребението му е след два дни и синът му иска да почете баща си с гладиаторска битка. Двама затворници ще се бият помежду си до смърт, а след това победителят ще бъде екзекутиран.

Атия стисна устни.

— Разбирам. Това означава ли, че съпругът ми ще е на загуба?

— Не, господарке. За подобно събитие ще получа много по-добра сума от онази, която платихме за него.

По бузите на Аврелия се търкулнаха сълзи от безсилна ярост. Тя трескаво се замисли. Какво можеше да направи?

Атия отиде при нея и я прегърна.

— Успокой се, скъпа. Той е роб. При това готов да убива.

— Не — прошепна Аврелия. — Ханон не би направил нещо подобно.

Атия се намръщи.

— Сама видя доказателствата. Единственият начин, по който можем да потвърдим вината на картагенеца, е да го подложим на изтезания и да видим какво ще каже. Това ли искаш?

Победена, Аврелия поклати глава.

— Не.

— Добре. В такъв случай въпросът е решен — твърдо рече майка ѝ. — Отивам да се изкъпя. Защо не дойдеш?

— Не искам — прошепна Аврелия.

— Както искаш — отвърна Атия и се обърна към Агесандър. — По-добре тръгвайте. Пътят до Капуа е дълъг.

Сицилианецът се усмихна мазно.

— Да, господарке.

Атия кимна удовлетворено и тръгна към банята.

Ханон беше зашеметен. Агесандър явно го беше планирал откакто Квинт и Аврелия го бяха спасили. И беше чакал подходящия момент.

В следващия момент ужасът му стана още по-голям.

— Пропуснах да кажа. — С очевидна наслада сицилианецът погледна от Ханон към Аврелия и обратно. — Другият гладиатор също е гуга. Приятел на този боклук, ако не се лъжа.

Стомахът на Ханон се сви. Съвпадението беше прекалено голямо, за да е случайно.

— Суниатон?

Агесандър се усмихна и зъбите му лъснаха.

— Точно така се казва, да.

— Не! — извика Аврелия. — Това е жестоко!

— Напълно подходящо, ако питаш мен — отвърна Агесандър.

Облекчението на Ханон, че Суни е жив, се стопи. Обхванат от сляпа ярост, той се хвърли напред в опит да се добере до Агесандър. На третата крачка беше спрян. Робът, който държеше веригата, просто я придърпа. Ханон изскърца със зъби от гняв.

— Ще си платиш за това — изръмжа той. — Проклинам те за вечни времена. Боговете на отвъдния свят да са ми свидетели.

Малцина бяха онези, които не се страхуваха от подобни клетви. Агесандър трепна, но бързо се окопити.

— Ти ще си онзи, който ще иде в Хадес с приятеля си, не аз.

Щракна с пръсти на робите и тръгна към изхода.

Ханон не можеше да погледне Аврелия, докато го мъкнеха навън. Беше твърде болезнено. Последното, което чу, беше шляпането на босите ѝ крака по мозайката и как вика Елира. После се озова навън, под яркото пролетно слънце. На път за Капуа, където щеше да се бие до смърт със Суниатон. Впери поглед в широкия гръб на Агесандър, като умоляваше всички богове да го поразят на място със светкавица. Естествено, нищо не се случи.

Последните останки от надеждата му се стопиха.

И се върнаха само след миг. Още не бяха стигнали края на алеята, когато зад тях се разнесоха викове и писъци. Агесандър се обърна и очите му се разшириха. Без дори да погледне към Ханон, той се втурна обратно към стопанските постройки. Ханон също се обърна бавно да види какво става. За свое изумление видя, че откъм хамбарите се вдига пушек. „Аврелия“, ликуващо си помисли той. Несъмнено тя беше подпалила пожара.

Нямаше начин Агесандър да направи нещо друго, освен да се върне. Аврелия му беше спечелила известно време. „Дали ще е достатъчно?“ — запита се Ханон. Отчаянието разкъсваше душата му.

Минаха няколко часа преди пламъците да бъдат изгасени. Крещящ като демон, Агесандър вдигна всички роби от стопанството да мъкнат вода към хамбарите. Дори Ханон беше освободен от оковите, за да се включи в потушаването на пожара. Робите лисваха кофите върху пламъците, тичаха обратно към кладенеца и се връщаха. Аврелия и Атия гледаха от разстояние. На лицата и на двете беше изписан ужас. Елира не се виждаше никаква.

Сицилианецът не даде почивка на никого, докато не се увери, че пожарът е изгасен. Напук на себе си Ханон изпита неволно възхищение към Агесандър. Покрит със сажди от глава до пети като всички останали, той изглеждаше изтощен. Хамбарите бяха построени от камък и това помогна, но усилията, които надзирателят изтръгна от всеки роб, бяха единствената причина огънят да не се прехвърли върху съседните постройки.

Когато и последните пламъци угаснаха, следобедът беше отминал. Не можеше и дума да става да тръгнат за Капуа. За облекчение на Ханон сицилианецът не си направи труда да го бие повече. Оковите му бяха сложени отново и той беше заключен в тясна килия до стаята на Агесандър. В пълен мрак Ханон се свлече на пода и затвори очи. Устните му бяха напукани от жажда, коремът му ръмжеше като див звяр, но не очакваше, че ще му донесат храна или вода. Можеше само да се опита да си почине и да се надява, че Аврелия крие още някой трик.

Минаха часове. Ханон дремеше на пресекулки, но студът и оковите не му позволяваха да заспи дълбоко. Въпреки това сънува много неща. Улиците на Картаген. Двамата си братя Сафон и Бостар, трениращи с мечове. Пратеникът на Ханибал, който идваше нощем. Риболовът със Суниатон. Бурята. Робството и странното и неочаквано сприятеляване с Квинт и Аврелия. Кървава война между Картаген и Рим. Двама гладиатори, които се сражават пред ревяща тълпа. Последните образи бяха ужасяващо жестоки. Плувнал в пот, Ханон рязко се събуди.

Изпълни го безнадеждност. След всичките му молитви да се съберат със Суниатон се беше стигнало до това. Щяха да умрат, за да отбележат смъртта на някакъв си римски чиновник. Безнадеждността се смени с безсилие и ярост. Сам в мрака, той се замоли Агесандър да остане и да гледа двубоя. Когато получеха оръжията си, двамата със Суниатон можеха да се нахвърлят в самоубийствена атака срещу сицилианеца. Да получат известно отмъщение, преди да умрат. Ханон знаеше, че това са само фантазии, но въпреки това оставаше вкопчен в тях, сякаш животът му зависеше от това.

По някое време се стресна, когато чу някой да пъха ключ в ключалката. Нима утрото вече беше настъпило? Ханон отстъпи уплашено от вратата и вдигна ръце срещу ярката светлина, която нахлу в килията. За негова огромна изненада човекът на прага беше не друг, а Квинт, с тежко наметало. В едната си ръка държеше връзка ключове, а в другата — малка бронзова лампа. През гърдите му минаваше ремък, на който висеше гладиус.

Ханон се изуми.

— Какво правиш тук?

— Помагам на приятел — отвърна Квинт. Остави лампата на пода и изпробва един ключ върху оковите. Първият не стана, но вторият се завъртя. Миг по-късно желязната окова на врата на Ханон също беше отключена. Квинт се ухили.

— Да вървим.

Ханон не можеше да сдържи радостта си.

— Как разбра, че да се върнеш?

Устните на Квинт се извиха в иронична усмивка.

— Можеш да благодариш на Аврелия. Веднага щом те отвели, тя пратила Елира да ме намери. След това подпалила хамбара.

Ханон беше объркан.

— Но ключовете? Няма кога да сте им направили копия.

— Тези са оригиналните — отвърна Квинт. Видя слисаната физиономия на Ханон и обясни: — Похвалих Агесандър за отличната му работа и го наградих с кана от най-доброто вино на баща ми. Направо щеше да се разтопи от радост. Не знаеше обаче, че съм подправил наградата му с достатъчно папаверум, за да тръшне и слон. После просто го изчаках да се напие и да заспи. И взех ключовете.

— Ти си гений. Както и Аврелия. — Ханон сграбчи ръката му. — Благодаря ти. За втори път съм ви задължен за живота си.

Квинт кимна, после каза:

— Знам, че Агесандър лъже за плановете ти да ни убиеш. Ако искаше смъртта ми, нямаше да ми се притечеш на помощ при колибата. Освен това знам, че и ти би ми помогнал в подобна ситуация. — Тръгна към вратата. — Да вървим. Утрото наближава. Аврелия е в обора и хвърля храна на кучетата да не лаят, но не може да остане все там. Каза да ти предам, че ще се моли за теб. — Не спомена за сълзите на сестра си. Какъв смисъл имаше да го прави? Фантазиите ѝ бяха невъзможни.

Натъжен, че няма да може да види Аврелия, и без да подозира за чувствата на Квинт, Ханон го последва навън.

Стопанският двор пустееше и единственият звук беше силното хъркане на Агесандър. След стотина крачки постройките останаха зад тях. Кипарисите покрай алеята се издигаха високи и заплашителни, клоните им скърцаха на лекия вятър. Лунният сърп беше увиснал ниско в небето и напомни на Ханон за Танит и дома. И за Суниатон. Изведнъж огромното облекчение от появяването на Квинт започна да отминава. Той може и да беше свободен, но не и приятелят му.

Когато стигнаха сянката на дърветата, Квинт спря. Свали ремъка през гърдите си и подаде гладиуса на Ханон.

— Това ще ти потрябва. — После тикна в ръцете му дебелото си вълнено наметало и една кожена чанта. — В чантата има храна за няколко дни и двайсет и пет дидрахми. Стигни до брега и намери превоз до Сиракуза. Там ще можеш да намериш търговски кораб до Картаген.

— Никъде не отивам без Суниатон — заяви Ханон.

Физиономията на Квинт се промени.

— Да не си се побъркал? — изсъска той. — Дори не знаеш къде го държат.

— Ще го намеря — отвърна Ханон с ината на спряло насред мост магаре.

— И ще си изпросиш смъртта.

— Ти би ли оставил Гай, ако беше на моето място? — попита Ханон.

— Разбира се, че не — отвърна Квинт.

— Е, значи разбираш.

— Проклет твърдоглав картагенец. Няма начин да те разубедя. — Квинт се намръщи. — Да отидеш сам в Капуа е равносилно на самоубийство. Не мога да го позволя. Не и след целия труд, който хвърлих. Можеш ли да намериш колибата на овчаря, където се бихме с разбойниците?

Ханон го погледна неразбиращо.

— Мисля, че да.

— Иди там и ме чакай. Аз ще видя какво мога да направя за Суниатон.

Ханон проумя размерите на предложението му.

— Не си длъжен да го правиш.

— Знам. — Квинт го погледна сериозно. — Но ти си мой приятел.

В гърлото на Ханон заседна бучка.

— Благодаря ти. Ако мога някога да ти се отплатя, ще го направя. Имаш думата ми.

— Да се молим никога да не ми се налага да си поискам дълга. — Квинт го бутна към хълмовете. — Върви.

С лекота в сърцето, каквато не бе чувствал откакто беше напуснал Картаген, Ханон се затича в мрака.

* * *

Намери без усилия пътя до колибата и когато стигна до нея, до изгрева оставаха по-малко от два часа. Докато се изкачваше, се чудеше как е успял да се измъкне за втори път от лапите на Агесандър. Разбира се, това бе станало възможно единствено благодарение на Квинт и Аврелия. За пореден път беше принуден да признае, че римляните са способни на нечувана добрина. Не всички бяха коварните чудовища, за които говореше баща му. Тези чувства обаче не се задържаха дълго. Достатъчно му беше само да си помисли за Флак и разказа му, за да си спомни за невероятно суровите условия, наложени на Картаген в края на последната война, и за арогантния начин, по който беше реагирал Рим заради превземането на Сагунт. Дори сърдечният Марциал не харесваше картагенците. „Типични гуги“, така беше казал.

Успокои се с мисълта как точно в този момент друг римлянин — Квинт — се опитва да спаси обречения на смърт картагенец Суниатон, но това не продължи дълго.

Часовете се точеха и за Ханон беше все по-трудно да не тръгне към Капуа. Единствено обещанието пред Квинт го караше да остане. Зае се да поправя колибата, която беше оставена полуразрушена след боя. Първо събра всички изпопадали дърва, които успя да намери. После се зае да реже дъски с подходяща дължина с помощта на някакви стари, но годни за работа инструменти, които намери вътре. Не беше дърводелец, но конструкцията беше съвсем проста. Достатъчно му беше да огледа оцелелите стени, за да ги оправи. Работата беше лека, но в същото време удовлетворяваща, и когато слънцето клонеше към залез, Ханон отстъпи назад да се възхити на творението си.

Тревогата обаче продължаваше да го гризе. Вече не можеше да пренебрегне факта, че Квинт няма да дойде. Дали това означаваше, че опитът му се е провалил? Нямаше представа. Обмисли възможностите си и стигна до заключението, че е твърде опасно да се върне в стопанството. Агесандър със сигурност го търсеше. Нямаше никакъв смисъл и да тръгва за Капуа. Не познаваше никого там и ако не успееше да намери Квинт, нямаше да има представа какво е станало от сутринта. Оставаше му само да стои тук. Донякъде успокоен, Ханон запали огън в ограденото с камъни огнище и излапа малко от маслините, сиренето и хляба, които намери в чантата.

Увит в наметалото на Квинт, Ханон седна и се загледа в жълто-оранжевите пламъци, като си мислеше за най-скъпите му на света хора. За баща си. За Сафон и Бостар. За Суниатон. Спря за момент, преди да добави още две имена в списъка. Квинт. Аврелия. Колко от тях щеше да види отново? Тъгата, неговият постоянен спътник от бурята насам, го заля. Най-вероятно никога повече нямаше да се събере със семейството си. Те вече сигурно бяха с войската на Ханибал в Иберия и беше много възможно да ги убият. Макар че най-голямото му желание беше да ги намери, откриването им в разгара на война щеше да е на практика невъзможно. Ханон осъзна, че намирането на Суниатон е може би най-добрата му надежда. Ако по някаква щастлива приумица на съдбата това се случеше, той щеше да си замине и никога вече да не види Квинт и Аврелия. От това го заболя още повече. Можеше да мечтае единствено, че ще се събере с любимите си хора на другия свят. Тази мрачна мисъл беше последната, преди сънят да го поеме в обятията си.

Утрото го завари в по-добро разположение на духа. Имаше много неща, за които да е благодарен. Въпреки всичко, през което беше преминал, той вече не беше пленник. Нещо повече, Квинт имаше повече шансове от него да освободи Суниатон. Ако опитът му се увенчаеше с успех, Ханон и приятелят му имаха добри шансове да стигнат до брега и да намерят кораб до Картаген. „Никога не се отказвай от надеждата — помисли си Ханон. — Без нея животът е безсмислен“.

Прекара сутринта в упражнения с гладиуса и оглеждане на склоновете за някакво движение. Беше почти пладне, когато забеляза самотен конник. Сърцето му подскочи. Нямаше начин да знае кой е, затова се скри сред хвойните на петдесетина крачки от колибата и зачака със затаен дъх ездача. Ако се съдеше по широките му рамене и стойката му, трябваше да е мъж. Не се виждаха никакви кучета, което беше добре. Това увеличаваше вероятността, че ездачът не е пратен да го търси.

Беше Квинт. Изпълни го разочарование, че Суниатон не е с него. Когато Квинт приближи достатъчно, Ханон излезе от скривалището си.

Квинт вдигна извинително ръка за поздрав.

— Какво стана? Научи ли нещо за Суниатон?

Квинт сви устни.

— Още е жив, но е бил ранен преди два дни по време на тренировка. Добрата новина е, че няма да може да участва в мунус. — Видя тревогата на Ханон и добави: — Не се безпокой, раната не е сериозна. Щял да се оправи за около месец.

Ханон затвори очи, заля го облекчение. Суни беше жив!

— Значи синът на магистрата няма да го продаде, така ли?

Квинт поклати глава.

— Като че ли не го беше грижа, че ти и Суниатон няма да се биете — каза той. — Но не искаше да продаде Суни. Направих глупост, че позволих на това мръсно псе да разбере колко много искам да го купя. Каза ми да се върна, когато се е възстановил напълно, за да видя способностите му. „Така ще разбереш истинската му стойност“, така каза. Не че ми се вярва, че ще видя нещо изключително. Онзи се изживява като треньор на гладиатори. Поне десетина тренираха с оръжия в двора му. Съжалявам.

Ханон усети как последните искри от новородената му надежда угасват.

Квинт погледна неспокойно надолу към склона.

— По-добре ще е да тръгваш.

Ханон го погледна въпросително.

— Агесандър беше бесен, когато разбра, че те няма — каза Квинт. — Не искаше и да чуе, че съм те освободил. Заяви, че единствено баща ми имал властта да го направи. Естествено, майка ми е съгласна с него. И тя ми е бясна — намусено добави той.

— Но баща ти ще отсъства месеци!

Квинт кимна.

— Именно. Което те прави избягал роб, а преследването на избягали роби е нещо, в което Агесандър е доста добър. Казах му, че си тръгнал към Капуа, и мисля, че ми повярва. Започна да търси натам. — Намигна му. — За щастие Аврелия накарала Елира да занесе твоя стара туника чак до реката и да плува до един брод, където следите ще се смесят с много други. Оставила дрехата във водата, което би трябвало да заблуди кучетата.

— Сестра ти е невероятна — с възхищение рече Ханон.

Квинт се ухили за момент.

— И все пак е по-добре да имаш преднина. Заобиколи покрай стопанството и утре сутринта ще стигнеш до Капуа. Дотогава Агесандър ще се е върнал и ще можеш да вземеш някоя лодка надолу по реката.

Стомахът на Ханон се сви на топка.

— Не мога да изоставя Суниатон — въздъхна той. — Не и когато е толкова близко.

— И толкова далече — рязко отвърна Квинт. — Със същия успех може и да е при Хадес.

— Може — отвърна Ханон. — Но ти каза, че синът на магистрата щял да говори отново с теб след месец.

Квинт — очакваше подобен отговор — въздъхна.

— Остани тогава. Ще ти нося храна на всеки два-три дни. Ще се опитам да държа под око Суниатон. Ще измислим някакъв начин да го измъкнем.

На Ханон му идеше да се разплаче от облекчение.

— Благодаря.

— Отваряй си очите на четири за Агесандър — каза Квинт на тръгване.

Фалангата на Бостар маршируваше зад тези на Сафон и баща му, така че пратеникът стигна първо до него.

— Бостар? — извика той.

— Аз съм. Какво искаш?

— Ханибал иска да говори с теб. Веднага — каза пратеникът.

Бостар погледна якия скутарий, който беше един от телохранителите на пълководеца.

— Знаеш ли за какво става дума?

— Не.

— А поръча ли да повикаш баща ми и брат ми?

— Само теб — отвърна ибериецът. — Какво да му предам? Той е на около миля от основната колона.

— Кажи му, че идвам веднага. Не, чакай! Ще дойда с теб.

Бостар даде нареждания на заместника си, който яздеше зад него, обърна коня си и го изведе от колоната. Малцина мъже го поглеждаха, докато минаваше покрай тях, но онези, които го правеха, се усмихваха. Бостар им кимаше, доволен, че усилията му за спечелване на доверието им са дали плодове. Големите кръгли щитове на либийците подскачаха на гърбовете им, докато вървяха, а късите им копия бяха вдигнати нагоре и приличаха на гора от остриета. На всеки петдесет крачки имаше по един младши офицер, до който вървеше знаменосец. Дървените пръти бяха украсени със слънчеви дискове, лунни сърпове и червени ленти.

Бостар погледна дългата виеща се колона, която приближаваше от югозапад.

— Гледай и го запомни — каза на скутария, който подтичваше до него. — Зрелището си го бива.

— Да, командире. — Мъжът се изхрачи и плю. — Макар че гледката би ми харесала много повече, ако имаше още четирийсет хиляди мои сънародници.

— Не всички са лоялни като теб и другарите ти — отвърна Бостар. В сърцето си той също съжаляваше, че войската се е стопила с повече от една трета за по-малко от три месеца. До голяма степен намаляването ѝ се дължеше на понесените досега жертви и на гарнизоните, които оставяха по пътя към Иберия. Освен това много хора, може би десет хиляди, бяха освободени от Ханибал, преди да са дезертирали. Обсъждането на тези неща с прост войник не беше добро за бойния дух и затова Бостар си задържа езика зад зъбите. Духът му обаче скоро се приповдигна. Нямаше как да не изпита възторг при вида на такава огромна войска — първата за повече от поколение, която маршируваше срещу Рим.

Последният копиеносец мина покрай тях и не след дълго дойде ред на следващия отряд — плътни редици свирепи татуирани бойци с туники от кози кожи и с боси крака. Бяха въоръжени с малки кръгли щитове и по няколко метателни копия. След тях вървяха стотици балеарски прашкари — диви полуголи мъже от средиземноморските острови, чиито умения с прашката бяха легендарни. Бостар не би се доверил на нито един от тях, но те бяха чудесно допълнение във войската на Ханибал.

После дойде ред на леката иберийска пехота — цетарти, въоръжени с кръгли кожени щитове, метателни копия и фалкати. По-нататък Бостар различи Ханибал и офицерите му, заобиколени от конната част от телохранителите му — местна кавалерия с бронзови шлемове с гребени и червени наметала. Зад генерала маршируваха тежковъоръжените келтиберийски пехотинци — скутариите.

Бостар не можеше да види последните отряди от войската, които следваха обоза — хиляди натоварени мулета, водени от иберийски селяни. Тилът се пазеше от трийсет и седем бойни слона и още келтибери. Бостар си помисли, че тяхната униформа е може би най-поразителната в цялата войска — черни наметала, бронзови шлемове с алени гребени и кожени наколенници. Щитовете им бяха или кръгли като на цетартите, или овални; освен това бяха въоръжени с къси прави мечове и копия, изработени изцяло от желязо. Накрая, подвижни и бързи, бяха множеството ескадрони иберийска и нумидийска кавалерия — най-добрите конници на света и тайното оръжие на Ханибал.

Скоро стигнаха до мястото, където беше генералът. Скутарият каза паролата на конника, който излезе да ги пресрещне, и в защитния кордон се образува проход. Бостар бързо скочи от коня и хвърли повода на ибериеца. Докато вървеше, усети погледа на Ханибал върху себе си, ускори крачка и отдаде чест.

— Искал си да ме видиш, генерале?

Ханибал се усмихна.

— Да. Не очаквах да дойдеш толкова скоро.

Бостар не успя да се сдържи и се ухили.

— Исках да разбера какво си намислил за мен.

Ханибал погледна офицерите от двете си страни.

— Лъвчето кипи от енергия и нетърпение, а?

Разнесе се смях и Бостар се изчерви — не на последно място защото генералът и братята му, синовете на Хамилкар Барка, бяха известни като „лъвското котило“.

Ханибал забеляза смущението му и каза:

— Не се обиждай, не исках да те засегна. Именно войници като теб са гръбнакът на тази армия. А не като хилядите, които трябваше да освободя след последната кампания. Онези със слабите сърца.

Бостар кимна.

— Благодаря, генерале.

Ханибал погледна на югозапад, откъдето бяха дошли.

— Трудно е да се повярва, че пристигнахме в Галия само преди няколко седмици, нали? Сякаш от цяла вечност не сме се сражавали.

— Няма да забравя този поход, генерале. — След враждебните опалени от слънцето земи на север от Ибър Бостар се радваше на плодородната почва на Южна Галия с нейните пъстри като кръпки ниви, големи села и дружелюбни местни.

Ханибал кимна тъжно.

— Аз също. Десет хиляди души за по-малко от три месеца е наистина сериозна загуба. Но нямаше как да се предотврати. Скоростта беше жизненоважна и тактиката ни проработи.

Магон погледна кисело брат си.

— Не забравяй и десетте хиляди пехотинци и конници, които трябваше да оставиш, за да усмиряват кучите синове.

— И които ще защитават района срещу римска атака — отвърна Ханибал. — След като победят непокорните местни, би трябвало да са в състояние да се справят с един-два легиона. — Почеса се по брадата и погледна Бостар. — Най-лошите бяха онези от племето, с което си имахте неприятности. Онези, които щяха да ви убият, ако побърканият ти брат не беше спечелил онзи двубой.

Бостар успя да скрие изумлението си от начина, по който Ханибал описа Сафон.

— Авсетаните, генерале.

— Онези, които не искаха да пропуснат войската през земите си. Глупаци. Но въпреки това храбри глупаци — призна Ханибал. — Накрая почти не намерихме убити с рани по гърбовете.

— Биха се добре, генерале — съгласи се Бостар. — Особено воинът, когото победи Сафон. Преброих десет наши войници около трупа му. А раната му от двубоя още не беше заздравяла.

— Малх ми го показа след сражението — каза Ханибал. — Направо да не повярваш, че брат ти е успял да го победи в двубой. Та той беше грамаден като Херакъл.

— Така е — съгласи се Бостар. Спомените му от двубоя още бяха пресни. — Боговете бяха на страната на Сафон през онзи ден.

— Определено. Но въпреки цялата си храброст брат ти понякога е прибързан. Има склонността първо да действа, после да мисли.

Бостар споделяше преценката му, но му се струваше погрешно да го признава открито.

Ханибал го гледаше проницателно.

— Верността ти е достойна за похвала, но не си мисли, че не съм чул за отказа му да се изтегли при онази атака срещу Сагунт. Ако не беше ти, стотици щяха да изгубят ненужно живота си. Нали?

Бостар срещна с неохота погледа му.

— Може би, генерале.

— Точно затова си тук. Защото мислиш, преди да действаш. — Ханибал махна към земите около тях, покрити със зряла пшеница и ечемик. — Сега е лесно. Можем да купуваме от местните толкова зърно, колкото си поискаме, и да живеем от земята през останалото време. Не цялото пътуване обаче ще е такова. Времето ще се развали и рано или късно ще се натъкнем на някой, който ще предпочете да се бие с нас.

— Така е — съгласи се Бостар.

— Можем само да се молим да не се натъкнем на римляни, преди да стигнем в Цизалпийска Галия. Да се надяваме, че кучите синове още нямат представа за плановете ни. Добрата новина е, че съгледвачите ми, които тъкмо се върнаха от река Родан, не са забелязали никакви римляни.

Магон се усмихна досущ като вълк.

— А оставената от легион следа не може да се пропусне, така че имаме една грижа по-малко. Засега.

— Чувал ли си за Родан? — попита Ханибал.

— Съвсем малко — отвърна Бостар. — Знам, че е голяма река недалеч от Алпите.

— Точно така. Според всички сведения повечето племена в района са предразположени към нас. Естествено, едно от тях не е. Наричат се волки и живеят от двете страни на реката.

— И ще се опитат да ни попречат да я пресечем ли?

— Така изглежда — мрачно отвърна Ханибал.

— Това може да се окаже много скъпоструващо. Особено като се има предвид, че трябва да прехвърлим през реката конете и слоновете.

Ханибал се намръщи.

— Точно така. Именно затова докато войската се готви за преминаването на реката, ти ще поведеш отряд нагоре по течението към лагера на волките. Ще прекосиш реката през нощта и ще намериш позиция недалеч от тях. По изгрев ще ми дадеш сигнал дали да започна прехвърлянето. — Удари юмрук в отворената си длан. — Ще ги премажа като буболечки. Как ти звучи?

Сърцето на Бостар заби по-бързо.

— Звучи добре, генерале.

— Точно такива неща обичам да чувам. — Ханибал стисна рамото му. — Ще получиш повече инструкции по-късно. Сега се върни при хората си.

— Да, генерале. Благодаря, генерале.

Беше се отдалечил на десетина крачки, когато Ханибал извика след него:

— И нито дума за това пред никого.

— Разбира се, генерале — отвърна Бостар. Заповедта беше добре дошла, тъй като означаваше, че Сафон няма да има възможност да завижда, че не е избран за задачата. И в същото време Бостар вече се тревожеше как ли ще реагира брат му, когато научи.

XIII.

Заминаване

Ханон бързо свикна да живее в колибата, която беше изоставена след убийството на овчаря. Според Квинт овцете на Фабриций пасяха другаде и имаше малка вероятност някой да дойде тук. Въпреки това Ханон винаги беше нащрек. Агесандър беше основната му грижа, но Ханон не искаше никой да го вижда. Засега имаше късмет — единствените му посетители бяха Квинт и от време на време Аврелия.

Новините за Суниатон бяха малко. Квинт не искаше да изглежда твърде настоятелен и да посещава сина на магистрата по-рано, отколкото се бяха уговорили. Накрая обаче съобщи, че Суниатон се е възстановил. Духът на Ханон се приповдигна от тази новина, но надеждите му моментално бяха попарени.

— Онзи обаче отказва да го продаде. Твърди, че Суниатон бил много обещаващ боец. Поиска ми двеста и петдесет дидрахми. — Квинт погледна извинително Ханон. — Не разполагам с такива пари. Баща ми ги има, разбира се, но не съм сигурен, че би ми ги дал, дори да намеря начин да се свържа с него.

— Не можем да се откажем. Трябва да има друг начин — яростно рече Ханон.

— Можем да подкупим някой да остави Суниатон да избяга… Но просто не знам към кого да се обърна. — Лицето на Квинт се озари. — Мога да питам Гай. — Той вдигна успокоително ръка, когато Ханон подскочи разтревожено. — С Гай сме приятели, откакто сме проходили. Едва ли би оправдал, че съм ти помогнал да избягаш, но няма да каже на никого. Кой знае? Може пък и да се съгласи да помогне.

Ханон се насили да седне. Гай вече беше доказал надеждността си с факта, че никой не беше дошъл да го търси в колибата. Освен това той като че ли беше единствената надежда за Суниатон.

— Тогава да се молим на боговете да се съгласи.

— Остави това на мен — каза Квинт с надеждата, че доверието му в Гай няма да се окаже погрешно. В желанието си да защити Ханон той пропусна да спомене факта, че Суниатон вече се е сражавал отново като гладиатор.

Времето не беше на тяхна страна.

Ханон изпита огромно облекчение, когато Квинт най-сетне дойде с новината, че усилията на Гай са дали плод. Есента беше настъпила и гората беше обагрена във всички оттенъци на жълтото и червеното. Освен това бе станало доста по-хладно и сутрин Ханон се будеше от студ. Думите на Квинт да си събира нещата бяха добре дошли.

— Какво ще правим? — попита той, докато тръгваха към Капуа.

— Гай не пожела да ми каже — отвърна Квинт, като избягваше погледа на Ханон.

Тревогата сграбчи Ханон в ноктите си.

— Защо?

Квинт сви рамене.

— Не съм сигурен. Мисля, че иска да ти каже лично. — Видя разочарованието на Ханон. — Добре де, ще разбереш само след няколко часа.

— Знам — отвърна Ханон и се усмихна насила. — Много съм задължен и на двама ви за всичко, което направихте.

— Не става въпрос за дълг — каза Квинт. — Човек се опитва да помогне на приятелите си, ако може. Да се надяваме само, че идеята на Гай ще проработи.

Ханон кимна и се намръщи. Ако не проработеше, щеше да му се наложи да направи труден избор. Не можеше да продължи да се мотае тук.

Стигнаха Капуа привечер. Пътуването беше минало без инциденти, но Ханон все пак се поколеба, когато огромните стени се извисиха пред тях. Въпреки че идваше да помогне за освобождаването на Суниатон, влизането в града означаваше реална опасност. При портата несъмнено имаше стражи, които можеха да започнат да задават неудобни въпроси. По стените на къщите със сигурност бяха окачени негови описания. Ханон знаеше как се преследват избягали роби в Картаген. Тук едва ли беше по-различно. Краката му спряха сами.

Квинт го погледна.

— Какво има?

— Аз не съм просто избягал роб. Ами ако някой познае, че съм картагенец?

Смехът на Квинт замря, когато видя неподправената му тревога.

— Не е нужно да се безпокоиш — увери го той. — В Капуа има много тъмнокожи роби. Гърци, либийци, юдеи. Никой не прави разлика между тях. И като не броим Гай, никой не знае какво си направил. Нито някого го е грижа. Ти си роб, нали така? Повечето хора дори няма да те забележат, та какво остава да те заговорят. — Слезе от коня. — Последвай ме. Изглеждай нещастно и не се набивай на очи.

— Добре — отвърна Ханон. Искаше му се да има оръжие, с което да се защити при нужда.

За негово облекчение всичко мина гладко. Стражите дори не го погледнаха, докато се тътреше след Квинт. Същото беше и по улиците, които бързо се опразваха по залез-слънце. Хората се интересуваха повече от това да се приберат в домовете си, отколкото да оглеждат някакъв млад благородник и роба му. Продавачите на сергиите прибираха останалите си стоки и ги товареха на мулета. Много магазини вече бяха затворени.

Скоро стигнаха къщата на Марциал. След силното почукване на Квинт им отвори самият Гай и каза на приятеля си:

— Чаках те. — Изгледа Ханон, но не добави нищо.

Всички съмнения на Ханон тутакси се върнаха. Той наведе глава и си каза, че Гай би трябвало да е готов да помогне. Защо иначе бяха тук?

Наблизо обаче се мотаеха домашни роби и нямаше как да попита. Един от тях побърза да поеме повода на коня, а Гай прегърна Квинт през раменете.

— Да влезем вътре. Татко изгаря от нетърпение да те види. Заповяда да опекат прасенце в твоя чест. — Гай погледна конярчето. — Погрижи се робът на приятеля ми да бъде нахранен. И му намери къде да спи.

— Да, господарю.

Безпокойството на Ханон малко поотслабна, когато Квинт се обърна и му намигна. Насили се да се отпусне, когато портата се затвори, и последва момчето до конюшнята, която се намираше в отделен ограден двор. Младият роб се оказа толкова необщителен, колкото беше и грозен. Изтриха, нахраниха и напоиха коня на Квинт в пълно мълчание, което беше добре дошло за Ханон. След това влязоха в кухнята на Марциал. Подобно на кухнята на Юлий, това беше горещо и оживено място, пълно с тракане на съдове и извиквани заповеди. Силният аромат на печено свинско напълни ноздрите на Ханон и накара стомаха му да изкъркори. За да не привлича внимание към себе си, той си намери едно тихо местенце в коридора към килера и седна.

След малко конярчето дойде с две чинии, пълни с хляб, печено месо и зеленчуци и тикна едната на Ханон.

— Изкара късмет тази вечер. Прасенцето може да нахрани двайсет души, така че господарят няма да забележи, ако робите му отмъкнат малко.

— Благодаря. — Ханон грабна чинията. От месеци не беше виждал толкова много храна накуп.

Когато приключи, конярчето го погледна и присви очи.

— Играеш ли на зарове?

Ханон играеше, но се чувстваше напрегнат като зареден катапулт. Залогът тази вечер беше огромен.

— Не.

Леко разочаровано, момчето тръгна към изхода.

— Ела. Ще ти покажа къде ще спиш.

Отведе го в конюшнята до един тих ъгъл при вратата.

— Ще си на тъмно. Рискът от пожар е прекалено голям. — Конярчето посочи малката лампа. — Ще я взема.

— Добре — отвърна Ханон.

Конярчето сви рамене и го остави. Когато трептящата светлина на лампата се отдалечи, Ханон остана в пълен мрак. Нямаше нищо против. Повече го тормозеше фактът, че му се налага да прекара още няколко часа сам, когато бягството на Суниатон беше толкова близко. След известно време започна да очаква с нетърпение следващото тропване на копито или тихо цвилене. Честото шумолене на сновящите насам-натам плъхове беше по-неприятно, но бе нищо в сравнение с причината да е тук.

За негово раздразнение вечерта се точеше така, сякаш е цяла седмица. Ханон прекара цяла вечност в отправяне на молитви към боговете Гай да помогне за освобождаването на Суниатон. Измъчен от мълчанието, с което се посрещаха молбите му, се опита да поспи. Изобщо не успя. Духът му се приповдигна, когато конярчето и още двама роби влязоха в постройката. Все пак времето наистина минаваше. Ханон се престори на заспал и ги чу как се качват по паянтовата стълба до сеновала над конюшнята. Несвързаното им дрънкане го накара да предположи, че са пияни. Лампата им угасна почти моментално и не след дълго се разнесе нестройно хъркане. Сякаш мина цяла вечност, когато пипнешком се върна при вратата на кухнята, където Квинт му беше казал да чака.

Задряма и се стресна, когато вратата плавно се отвори навътре.

— Кой е? — нервно прошепна той.

— Самият Плутон е дошъл да те отнесе — промърмори Квинт. — Кой мислиш, че е?

Ханон потръпна. Самото споменаване на римския бог на отвъдния свят му се стори лош знак. Отправи още една молитва към Ешмун за закрилата му.

След Квинт излезе Гай — носеше малък ветроупорен фенер. И двамата бяха с тъмни наметала.

Ханон вече не издържаше.

— Какво ще правите?

— Хайде. — Гай ги поведе към вратата на конюшнята, вдигна напречната греда и внимателно я остави на земята. Лъхна ги хладен въздух, когато вратата се отвори. Гай надникна навън и огледа улицата. — Чисто е! — изсъска след малко.

Квинт избута Ханон пред себе си и затвори портата.

— Хайде, Гай. Ще ни кажеш ли най-сетне какъв е планът ти? — попита Квинт.

Стомахът на Ханон се сви на топка.

— Да — отвърна Гай. — Но робът ти трябва да знае нещо преди това.

— Той вече не ми е роб — изсъска Квинт. — Освободих го.

— И двамата знаем, че това са празни приказки.

Квинт премълча.

Ханон затаи дъх. Гай очевидно беше замесен от друго тесто в сравнение с Квинт. Искаше му се да се махне, но това означаваше да изгуби и малкото надежда да освободи приятеля си, така че стисна зъби и зачака.

— Бях потресен, когато ми каза какво си направил, Квинт — прошепна Гай. — Не казах нищо, разбира се. Ти си най-старият ми приятел. Но ти прекрачи границата, когато ме помоли да ти помогна да освободиш друг роб. Това не бих могъл да направя.

— Гай, аз… — започна Квинт притеснено.

— Размислих обаче, когато открих кой е собственикът на роба. — Гай замълча за момент. — Умрелият магистрат е не друг, а най-големият гонител на оскански благородници, който е виждал този град. И онзи боклук синът му не е по-добър. Да открадна… да освободя… един от робите му е най-малкото, което бих могъл да направя на този кучи син.

Ханон издиша с облекчение.

— Благодаря, Гай — прошепна Квинт. Нямаше намерение да обсъжда мотивите на приятеля си в момент като този.

Гай започна да им разказва шепнешком.

— Отначало започнах да се мотая по улицата, на която живее синът. Не научих почти нищо, но пък запомних лицата на всички от къщата. После късметът ми се усмихна. Преди седмица видях иконома им да излиза от един бардак в друга част на града.

— И какво от това? — попита Квинт. — Едва ли е нещо необичайно.

Зъбите на Гай проблеснаха в мрака.

— С тази разлика, че когато влязох вътре и попитах коя е чукал, съдържателката започна да увърта. Пробутах ѝ малко монети и тя смени песничката. Оказа се, че икономът си падал по момченца.

— Мръсник — промърмори Квинт.

Образът на Хост тутакси изникна в ума на Ханон. Противникът на баща му беше известен с подобните си наклонности.

— Отвратително е, но нима е престъпление? — попита той. — В Картаген не е.

— По принцип на такива неща не се гледа с добро око, но законът не ги забранява за граждани като нас — отвърна Гай. — Робите обаче са друга работа. Съмнявам се, че синът би останал във възторг, ако разбере за навиците на иконома си. Съдържателката на бардака каза, че клиентът ѝ често се превъзбуждал. И прекалявал. На няколко пъти ѝ се наложило да се намеси, за да не допусне някое от момчетата ѝ да бъде лошо наранено.

— Животно! — с отвращение възкликна Квинт.

Ханон пък беше благодарен, че двамата със Суниатон не са били продадени в подобен бардак.

— Значи си го изнудил?

— В общи линии да — отвърна Гай. — Той се съгласи да упои роба, който пази вратата, което ще му даде възможност да изведе Суниатон. Разбира се, нещастният пазач сигурно ще свърши на кръста, задето е допуснал бягството на роб, но на иконома не му пука за това. Мисли единствено за собствената си кожа.

— А ако не го направи? — попита Квинт.

Думите му накараха стомаха на Ханон отново да се свие.

— Ако не го направи, собственикът му ще получи анонимно писмо, описващо гнусните му навици до най-малката подробност.

— Отлично — каза Квинт.

За момент радостта на Ханон беше вгорчена от съзнанието, че невинен роб ще страда или дори ще умре, за да може Супи да бъде свободен, но той прогони тази мисъл без съжаление. Самият той беше готов да убие, за да спаси приятеля си. Нима това беше различно?

— Планът изглежда отличен — каза той. — Благодаря ти.

— Не го правя заради теб — рязко отвърна Гай. — А защото ми дава възможност да отмъстя на оня кучи син. — Засмя се, когато видя объркването им. — Утре по залез из целия град ще плъзне слух, че обича да чука момчета. Лош начин да започнеш политическа кариера, не мислите ли? — Гай сви рамене. — Е, по-добре да тръгваме.

Ханон си каза, че няма значение какви са причините за помощта на Гай, и последва двамата римляни по тъмните улици. Единствената жива душа, на която попаднаха, беше едно мършаво куче, което настръхна и заръмжа срещу натрапниците на територията му. Псето изквича и побягна, когато Гай го срита. Скоро вече се бяха спотаили недалеч от предната врата на една къща, която не се различаваше по нищо от останалите — три сенки, които едва се забелязваха. Като се изключеше светлината, проникваща между капаците на един прозорец от отсрещната страна на улицата, цареше пълен мрак.

Гай се огледа и почука на вратата. Отговор не последва и паниката започна да обзема Ханон. Той погледна безбройните звезди в нощното небе. „Ешмун, не забравяй Суниатон, твоя всеотдаен последовател и син на жреца ти в Картаген. Велика Танит, бъди милостива“.

Молитвите му получиха отговор миг по-късно, когато с леко скърцане вратата се отвори.

— Кой е?

— Гай.

На улицата предпазливо излезе дребен мъж и щом видя Квинт и Ханон, се вцепени. Гай побърза да го увери, че те са приятели, и човекът малко се успокои. Беше с оредяваща коса, дълъг нос и стрелкащи се очи и приличаше на плъх, помисли си Ханон с отвращение. Нищо чудно, че чукаше момчета. И в същото време това беше човекът, който щеше да освободи Суниатон.

— Е, къде е картагенецът? — попита Гай.

— Вътре. Ще го доведа — отвърна икономът и кимна. — Нали няма да кажеш нищо на господаря ми?

— Давам ти думата си — сухо отвърна Гай.

Мъжът кимна неспокойно с ясното съзнание, че няма да получи повече от тази гаранция.

— Добре.

Икономът се скри вътре и на Ханон му се видя съмнителна бързината, с която изчезна. След малко се чу тътрене на крака. После на прага се появи превита фигура и скочи напред.

— Суниатон?

— Ханон? — изграчи приятелят му.

Ханон го прегърна и се вкопчи в него, сякаш се мъчеше да спаси удавник. Смътно чу затръшването на вратата и спускането на резето. Не му пукаше. Горещи сълзи от радост опариха бузите му; усети как туниката му се намокря и от сълзите на Суниатон. За момент двамата просто стояха, опиянени от факта, че другият е все още жив. Изведнъж коленете на Суниатон се подгънаха. Ханон едва успя да го задържи да не падне. Вгледа се в лицето на приятеля си. Кръглоликият младеж, когото познаваше, беше изчезнал. Вместо него виждаше окаяна развалина с хлътнали бузи, небръснат и с дълга коса.

— Почти са те уморили от глад — възкликна Ханон.

— Не е това — отвърна Суниатон. Очите му бяха дълбоки езера от болка. — Ранен съм.

Изведнъж Ханон разбра защо приятелят му е превит.

— Лошо ли?

— Ще оживея. — Въпреки храбрите думи Суниатон се намръщи. — Изпатих си в един двубой преди два дни. Получих няколко рани, но най-лошата е порязването по дясното ми бедро.

Гай заблъска по вратата.

— Мръсник! Нищо не спомена за това.

За негова изненада икономът отговори.

— Разбрахме се само да го изведа навън в уречения час. Никой не е казвал в какво състояние.

— Мръсник! — повтори Ханон. — Заслужаваш да ти откъсна топките. — Опря рамо в дъските и напъна.

Квинт се намеси.

— Тук не е безопасно. — Пристъпи към Суниатон и се обърна към Ханон. — Ти хвани едната му ръка, аз ще поема другата.

Ханон кимна. Нямаше смисъл да си губят времето. Икономът можеше да размисли. Само боговете знаеха дали упояването на пазача ще заблуди господаря му. Това нямаше никакво значение. Трябваше да отведат Суниатон в дома на Гай, за да прегледат раните му.

За щастие Суниатон се оказа прав за раните си. Макар че изпитваше силна болка, порязванията от меч не застрашаваха живота му. Доколкото Ханон можеше да прецени, те бяха зашити сравнително добре. Сериозната рана обаче го тревожеше силно. Най-големият мускул на бедрото му беше почти разсечен. Нямаше какво да направят и затова се приготвиха за път. Трябваше да стигнат до безопасно място преди зазоряване. След като се сбогуваха с Гай, двамата качиха Суниатон на коня на Квинт. Бяха подкупили един страж и излязоха от града сравнително лесно. Движението на коня обаче причиняваше на Суниатон такава болка, че той скоро изгуби съзнание. Ханон не можеше да направи нищо, освен да поддържа приятеля си, докато вървеше до него. По-късно щеше да помоли Квинт да донесе малко папаверум от Елира. Засега благодари на Танит и Ешмун и ги помоли да продължат да бдят над тях. Надяваше се, че на Суниатон ще му е нужно само време, за да се възстанови. Отчаяно искаше да продължи към Иберия, но за нищо на света нямаше да изостави приятеля си точно сега.

Войната трябваше да почака.

* * *

Бостар погледна мъжете от другата страна на Родан. Макар дълбоките бързи води тук да бяха широки повече от петстотин крачки, лагерът на волките лесно можеше да се различи между дърветата покрай брега. Имаше десетки палатки и редици вързани коне, което означаваше, че воините са стотици. Денем и нощем покрай реката обикаляха патрули. Като се имаше предвид, че племето обитаваше земите от двете страни на реката, намерението им беше очевидно. „Ще си платят скъпо за войнствеността си“, помисли си Бостар. Ханибал му беше дал заповедите си преди по-малко от час. Беше направил приношение на боговете и бе време да тръгва. Фалангата му и тристата скутарии, които го следваха по настояване на генерала, вече се бяха строили зад палатките на либийците. Целта им — остров в една тясна част на реката — се намираше на един ден марш на север.

Гласът на Сафон го накара да подскочи.

— Защо тия тъпи копелета не могат да са като останалите тукашни племена?

— Имаш предвид защо не ни продават лодки и припаси ли? — попита Бостар, като се опитваше да изглежда приятно изненадан, че вижда брат си. Какво правеше тук в този ранен час, след като не знаеше нищо за мисията му? „Защо споменах на татко? — помисли си, после пое дълбоко дъх. — Спокойно. Помолих го да не казва на никого. Не би го направил“.

— Да. А вместо това ще убият няколко наши войници, преди да бъдат изклани до крак. Дори прости диваци като тях би трябвало да разберат, че никой не може да попречи на войската ни да прекоси Родан.

Бостар сви рамене.

— Сигурно са като авсетаните. Смятат защитаването на земите си за въпрос на чест. Няма значение, че противникът им ги превъзхожда многократно. Смъртта в сражение не е нещо срамно.

— Шибани овцеложци — презрително изсумтя Сафон. — Не могат ли да разберат, че просто искаме да прекосим проклетата им река и да си продължим по пътя?

Бостар се сдържа и не го попита дали и те двамата не биха постъпили като волките, ако бяха на тяхното място.

— Няма значение. Ханибал им даде шанс. Е, какво искаш? Тъкмо се канех да поведа фалангата си на маршировка — излъга той, без да може да измисли нещо по-добро.

— Богове, хората ти сигурно са влюбени в теб. Не маршируваме ли достатъчно в последно време? Това обяснява защо си с униформа толкова рано. — Сафон махна пренебрежително с ръка. — Това може да почака. Забелязах много следи на дивеч покрай реката. Реших да половувам около лагера. Искаш ли да дойдеш?

Предложението му свари Бостар абсолютно неподготвен.

— Какво, да дебнем глиган ли?

— Или елен. — Сафон го изгледа с крива усмивка. — Каквото и да е, само да разнообрази сегашните дажби.

— Не бих се отказал от малко прясно месо — съгласи се Бостар.

Направо се разкъсваше. Предложението очевидно беше опит за сближаване от страна на Сафон, но той не можеше да не се подчини на заповедите на Ханибал. Нито пък да ги разкрие. Те все още бяха строга тайна. Какво да каже?

— С голямо удоволствие, но не днес — отвърна накрая. — Кой знае по кое време ще се върна?

Сафон нямаше намерение да се предава.

— Тогава какво ще кажеш за утре?

Мъката на Бостар се засили. „Велики Мелкарт помисли си той, — с какво съм заслужил това?“ Утре сутринта той и хората му щяха да заемат позиция. От другата страна на реката.

— Не знам дали… — започна той.

Доброто настроение на Сафон изчезна.

— Значи предпочиташ да си с хората си вместо с родния си брат?

— Не е това — запротестира Бостар. — Предложението ти да излезем на лов е чудесно.

— Какво тогава? — озъби се Сафон.

Бостар нямаше представа какво да му отговори, така че каза само:

— Не мога да кажа.

Устните на Сафон се свиха още повече.

— Признай го. Не съм достатъчно добър за теб, нали? И никога не съм бил!

— Това изобщо не е вярно. Как можеш да кажеш подобно нещо? — възкликна обидено Бостар.

— Бостар! — Бодрият глас на баща им прекъсна спора като бръснач. Стреснати, двамата братя се обърнаха. Малх идваше откъм палатките на фалангата си. — Мислех, че вече си потеглил — каза той.

— Тъкмо тръгвах — неспокойно отвърна Бостар. „Баал Сафон, нека се махна без повече проблеми“, замоли се той. — Ще се видим по-късно.

Молитвата му остана без отговор. Малх му намигна открито.

— Късмет.

— А? — Озадаченият Сафон се намръщи. — Защо му е късмет на тренировъчна маршировка?

Малх се смути.

— Човек никога не знае дали няма да си счупи глезена по тукашните пътеки. Много са неравни.

— Това си беше чиста лъжа. Пък и кога си ни пожелавал късмет при подобни тривиални занимания? — Сафон се изсмя и се обърна към Бостар. — Има нещо друго, нали? Затова не искаш да дойдеш на лов.

Бостар се изчерви.

— Трябва да тръгвам — промърмори и взе щита си.

Вбесеният Сафон препречи пътя му.

— Къде отиваш?

— Махни се от пътя ми — каза Бостар.

— Това заповед ли е, командире? — Обръщението беше наситено с презрение.

— Дръпни се, Сафон! — рязко нареди Малх. — Брат ти има заповеди лично от Ханибал.

— Това било значи? — Сафон отстъпи с очи, пълни със завист. — Можеше да ми кажеш. Или поне да намекнеш.

Бостар го погледна и разбра, че е направил грешка.

— Съжалявам.

— Не, не съжаляваш — изсъска Сафон и сниши глас още повече. — Гъзолизец. Идеалният шибан офицер.

Бостар побесня. И по някакво чудо успя да се овладее.

— Не казах нищо, защото не исках да си помислиш, че си пренебрегнат.

— Колко мило от твоя страна — извика Сафон и жилите на врата му изпъкнаха. — Дано те убият, където и да отиваш.

Малх отвори уста да го скастри, но Бостар вдигна ръка. Странно, но гневът му се смени с мъка.

— Надявам се, че поне желаеш мисията да е успешна.

Сафон почервеня от срам, но не му се удаде възможност да отговори.

Бостар се обърна към Малх.

— Сбогом, татко.

Очите на Малх бяха заприличали на дълбоки езера мъка.

— Боговете да бдят над теб и хората ти.

Бостар кимна и тръгна.

— Бостар!

Той не обърна внимание на вика на Сафон.

Имаше чувството, че току-що е изгубил и другия си брат.

След два дни Бостар и хората му бяха на позиция. Пътят им се беше оказал тежък. След дълъг марш през първия ден водачите им ги доведоха до брод. Островът в средата на реката направи пресичането много по-лесно. Не знаеха дали от другата страна няма волки и затова чакаха до падането на нощта. После с помощта на салове, направени от отсечени дървета и надути мехове, Бостар и десетима подбрани от него мъже се прехвърлиха на отсрещния бряг. За тяхно огромно облекчение гората беше напълно пуста, ако не се брояха совите и лисиците. Не след дълго останалите войници се присъединиха към тях. Бостар не пропусна да благодари на боговете за късмета им. Ханибал и цялата войска зависеха от тях. При провал стотици, а може би и хиляди щяха да загинат от ръцете на волките, когато картагенските сили започнеха да прекосяват реката.

По изгрев-слънце продължиха на юг, като спряха едва когато наближиха вражеския лагер. Бостар остави хората да си починат в гъстите шубраци покрай високия бряг и с неколцина войници прекара нощта по корем — наблюдаваше насядалите около огньовете волки. Те сякаш изобщо не подозираха за дебнещата ги опасност, което беше добре. По някакъв начин това направи мъката му заради разправията със Сафон по-поносима. Бостар нямаше желание да враждува с брат си. Замоли се на боговете и двамата да преживеят предстоящия сблъсък и след това да се помирят.

С настъпването на утрото успяха да различат огромния картагенски лагер от другата страна на реката. Със засилващо се напрежение Бостар зачака, докато не видя войниците на брега. Конници качваха конете си на по-големите съдове, а пехотинците сядаха в малки лодки. Дори зърна Ханибал с излъсканата му броня да дава нареждания. Въпреки това продължаваше да изчаква. Избирането на точния момент за атака беше жизненоважно. Избързаше ли, имаше опасност хората му да бъдат изклани; закъснееше ли, безброй войници в лодките щяха да загинат.

Стражите на волките забелязаха раздвижването на отсрещния бряг и вдигнаха тревога. Грабнали оръжия, стотици воини изскочиха от палатките си и се затичаха към брега. Там закрачиха заплашително напред-назад, като крещяха обиди към картагенците и се хвалеха с подвизите си. Радостни тръпки побиха Бостар. Вражеският лагер беше опустял и погледите на всички бяха насочени към флотилията на другия бряг. Време беше да действа.

— Запалете огньовете! — изсъска той. — Бързо!

Тримата клекнали копиеносци, които го наблюдаваха нервно, удариха едновременно кремъците си. Искри се посипаха върху сухите купчини подпалки пред всеки от тях. Бостар въздъхна с облекчение, когато първо по едната, после по втората купчина заиграха пламъци. Третата се подпали миг по-късно. Войниците тутакси раздухаха огньовете.

Загризал нокът, Бостар изчака, докато се разгорят достатъчно.

— Сложете зелени листа — нареди той. Загледа напрегнато как гъстите стълбове пушек се извиха във въздуха и се издигнаха в небето над върховете на дърветата, после погледна отсрещния бряг. — Хайде — промърмори на себе си. — Вече трябва да ни виждате.

В отговор на молитвите му Ханибал и войниците му се спуснаха напред. Лодките бяха избутани във водата. По-големите, които побираха по шест-седем коня, останаха нагоре по течението. Техните размери и броят им забавиха силното течение и попречиха по-малките лодки с пехотинците да бъдат отнесени. Волките реагираха веднага. Всеки мъж с лък или копие застана плътно до водата и зачака удобен момент.

— Хайде — промърмори Бостар на тримата копиеносци. — Време е да поднесем на тези боклуци изненада, която няма да забравят никога.

След миг той и по-голямата част от хората му тичаха надолу по склона към реката. Останалите сто скутарии се насочиха към лагера на волките. Тичаха мълчаливо и бързо.

Потта течеше изпод бронзовия шлем на Бостар и покриваше лицето му. Той се мъчеше да не ѝ обръща внимание и се съсредоточи да брои крачките си. По време на дългото чакане на няколко пъти беше преценявал разстоянието до реката. Петстотин крачки. До вражеския лагер бяха само 350. Сякаш мина цяла вечност, но волките бяха така заети да крещят към приближаващите лодки, че след малко бойците на Бостар бяха изминали сто крачки, без никой да ги забележи. После крачките станаха сто и петдесет, сто седемдесет и пет. Лодките на Ханибал бяха стигнали средата на реката. Когато преброи до двеста, Бостар видя как един от противниците се обръща да каже нещо на стоящия до него. На лицето му се изписа изумление, когато видя тичащите към него войници. Бостар пробяга още десет крачки, преди да чуе предупредителния вик на воина. „Твърде късно“, ликуващо си помисли той.

Отметна глава и изрева:

— Атака! За Ханибал и за Картаген!

Хората му изреваха нестройно, докато приближаваха ошашавените волки, които вече викаха уплашено от перспективата да бъдат нападнати от две страни. Изведнъж тревогата на враговете се засили още повече и Бостар се озърна през рамо. Със задоволство видя, че палатките на волките горят. Скутариите изпълняваха дословно заповедите му.

Настаналият смут помогна изключително за намаляването на картагенските жертви. Воините бяха много по-загрижени да пазят гърба си, отколкото да се целят в безпомощните войници в лодките. Лошата им дисциплина и паниката обаче не им помогнаха особено и срещу войниците на Бостар. Волките запращаха безредно и рано копията и стрелите си и те почти не успяваха да стигнат до предните редици на копиеносците. Само двайсетина души бяха паднали на земята, преди да са стигнали до подходящото разстояние.

Бостар нареди на войниците си да хвърлят копия. Масовият залп изобщо не можеше да се сравнява с жалките усилия на диваците. Стотици копия описаха дъги във въздуха и се стовариха върху неподготвените волки, повечето от които не носеха доспехи. Това причини тежки загуби на противника. Писъците на ранените и умиращите само засилиха страха и объркването на врага. Бостар се разсмя, когато си помисли колко е великолепен планът на Ханибал. В един момент волките очакваха безпроблемно клане, а в следващия бяха атакувани в гръб, а лагерът им гореше.

Точно тогава първите картагенски лодки стигнаха до брега. Водени от генерала си, десетки скутарии и цетрати скочиха в плитчините. Свирепите им бойни викове бяха последната капка за ужасените волки, които не издържаха, обърнаха се и побягнаха.

— Мечове! — извика доволно Бостар и поведе хората си да завърши изтребването. Реката бе тяхна и това доказваше, че боговете продължават да се усмихват на Ханибал и войската му.

Всичко приключи само за четвърт час. Стотици волки лежаха мъртви или умиращи на земята, а разбитите оцелели се спасяваха в гората. Ескадрони кресливи нумидийци вече ги преследваха. Малцина от бегълците щяха да останат живи, за да разказват за засадата, помисли си Бостар. Но някои щяха да го направят и легендата за прекосяването на Ханибал щеше да се разпространи. Подобни кървави уроци бяха като обсадата на Сагунт. Те пращаха ясно послание на околните племена, че съпротивата срещу картагенската войска може да доведе само до едно. До пълно поражение. На Бостар му се искаше същото да се отнася и за римляните, макар да знаеше, че тези надежди са напразни.

Изпълнил задачата си, той спря хората си и тръгна да търси Ханибал. Междувременно брегът беше почернял от пехотинци, прашкари и конници. Офицери викаха гневно в опит да строят пръснатите отряди. Реката беше осеяна с лодки, плаващи в двете посоки. Гигантската задача по прехвърлянето на десетки хиляди мъже и огромни количества запаси през Родан беше в ход.

Бостар вървеше между войниците и се оглеждаше за семейството си. Сърцето му подскочи от радост, когато видя Малх. Сафон стоеше до него. Бостар се поколеба и после откри, че изпитва облекчение, че вижда брат си. Изпита благодарност. Независимо как се бяха разделили, кръвта не ставаше на вода.

Нещата ще се оправят, каза си Бостар, вдигна ръка и извика:

— Татко! Сафон!

Бързо стана ясно, че на Суниатон ще му трябват месеци да се възстанови — стига, разбира се, раните му изобщо да заздравееха. Ханон изобщо не беше сигурен, че това ще стане. Приятелят му със сигурност вече нямаше да бъде годен за бой. Нямаше съмнение, че Суниатон ще куца до края на живота си. Но поне беше жив, както си повтаряше постоянно Ханон.

Той кимна и се усмихна, като се мъчеше да не обръща внимание на негодуванието, което гризеше радостта му след спасяването на Суниатон. Беше се провалил, защото приятелят му не беше във форма да пътува сам и сигурно никога нямаше да бъде. Ханон стана раздразнителен и необщителен, започна да прекарва много време извън колибата, далеч от Суниатон. Това го караше да се чувства още по-зле, но когато се връщаше с твърдото намерение да се извини и виждаше как приятелят му куца с импровизираната патерица, гневът му винаги се завръщаше.

На четвъртия ден двамата имаха неочаквано посещение от Квинт и Аврелия.

— Всичко е наред, няма новини от Капуа — каза Квинт, след като слезе от коня.

Ханон се отпусна мъничко.

— Тогава какви новини носиш?

— Реших, че ще искаш да знаеш. Баща ми и Флак скоро заминават. Публий Корнелий Сципион най-сетне е готов с легионите си.

Сърцето на Ханон спря за момент.

— Към Иберия ли ще потеглят?

— Да. Към североизточния бряг. Смятат, че Ханибал е там — отвърна Квинт.

— Така значи — каза Ханон, като се мъчеше с всички сили да запази спокойствие. Вътрешно желанието му да се махне се разпали отново. — А войската, която трябва да се насочи към Картаген?

— Тя също ще потегли скоро. — Квинт го погледна смутено. — Извинявай.

— Няма за какво да се извиняваш — сърдито промърмори Ханон. — Не си го направил ти.

Квинт въпреки това се чувстваше неудобно и отиде да провери раненото бедро на Суниатон, без да отговори. „А би трябвало аз да го направя“, виновно си помисли Ханон. „И каква полза — отвърна някакъв глас в главата му. — Той никога няма да ходи нормално“.

Гласът на Аврелия го откъсна от унеса му.

— Няма да видим татко месеци наред — тъжно каза тя. — А Квинт все говори как трябва да замине с него. Съвсем скоро с майка ми ще останем сами.

Ханон направи съчувствен жест, но не беше в състояние да се съсредоточи — можеше да мисли единствено за това как да последва войската на Публий в Иберия.

Аврелия погрешно изтълкува мълчанието му за мъка.

— Как може да съм толкова празноглава?! Кой знае ти кога ще видиш семейството си?

Ханон се намръщи, но не заради казаното от нея. Войската на Ханибал скоро щеше да се изправи срещу консулската армия. А междувременно той беше заседнал тук със Суниатон.

— Ханон? Какво има?

— А? Нищо.

Аврелия проследи погледа му до Суниатон, който предпазливо следваше инструкциите на Квинт. Досети се моментално и реагира с бързината на котка.

— Ти също искаш да отидеш на война — прошепна тя. — Но не можеш заради верността ти към Суни.

Ханон заби поглед в земята.

Аврелия докосна ръката му.

— Няма по-добър начин да покажеш обичта си към приятел от това да останеш до него в момент на нужда. Тази постъпка изисква истински кураж.

Ханон преглътна с мъка.

— Би трябвало да се радвам да остана с него, а не да се ядосвам.

— Не зависи от теб. — Аврелия въздъхна. — Ти си войник, също като баща ми и брат ми.

Сякаш по даден знак Квинт дойде при тях.

— Какво си приказвате?

Аврелия и Ханон не отговориха.

Квинт се ухили.

— Каква е голямата тайна? Да не би да сте се досетили, че ще замина да открия татко?

Устата на Аврелия се отвори от ужас. Ханон също изглеждаше стреснат, но преди някой от двамата да успее да отговори, Суниатон се присъедини към тях, очевидно с намерението да говори. Изненадан от прекъсването на картагенеца, Квинт млъкна. Думите на Суни поразиха всички.

— Знам колко зле се чувстваш, Ханон. Заради това че чакаш да се възстановя, докато изгаряш от желание да отидеш при войската на Ханибал.

Чувството за вина заля Ханон и заплашваше да го удави.

— Ще остана с теб толкова, колкото е необходимо. Това е — заяви той и бързо се обърна към Квинт. — Какво те накара да решиш да заминеш сега?

— Трябва да кажа на татко за начина, по който се държи Агесандър. Прекалено много взе да си позволява. Смята се едва ли не за господар.

— Не е това причината — гневно се намеси Аврелия. — Би било лудост да се отървеш от опитен надзирател във време като това и ти много добре го знаеш. А и Агесандър не е направил достатъчно бели, за да бъде сменен. Ще се наложи да го търпим.

Квинт стисна зъби.

— Е, така и така заминавам. Обучението ми приключи. Войната може да свърши за няколко месеца. Ще я изпусна, ако просто чакам да бъда призован.

„Подценяваш Ханибал“, помисли си Ханон.

— Ти си луд — заяви Аврелия. — Как си мислиш, че ще намериш татко в разгара на война?

По лицето на Квинт за миг пробяга страх.

— Ще го намеря преди това — заяви той, макар да личеше, че храбростта му е само показна. — Достатъчно е да стигна до иберийското пристанище, към което ще отплава Публий. Там ще купя кон и ще последвам легионите. Когато открия татко, ще е твърде късно да ме връща обратно. — И изгледа Ханон и сестра си, сякаш ги предизвикваше да оспорят думите му.

— Пълно безумие е да говориш за толкова далечно пътуване сам — извика Аврелия. — Досега никога не си отивал по-далеч от Капуа.

— Ще се справя — намусено заяви Квинт.

— Сериозно? — саркастично отвърна Аврелия. Беше изненадана колко гневна се чувства, след като знаеше, че това рано или късно ще се случи.

— Че защо не? — гневно ѝ отвърна Квинт.

Настъпи неловко мълчание.

Суниатон прочисти гърлото си.

— Защо не заминеш с Квинт? — попита той, с което изуми Ханон. — Два меча по пътя са по-добри от един.

Главата на Аврелия изведнъж забуча. Смаяна от емоциите си, тя прехапа устна, за да не запротестира на глас.

Ханон видя искрата надежда в очите на Квинт. За своя изненада и срам усети същото чувство и в собственото си сърце.

— Няма да те оставя, Суни — каза той.

— Ти направи повече от достатъчно за мен. Още повече че сме тук по моя вина — настоя Суниатон. — Цял живот чакаше тази война. Аз не. Знаеш, че предпочитам да съм жрец. Така че с позволението на Квинт и Аврелия ще остана тук. — Квинт кимна в знак на съгласие и Суниатон продължи: — Щом се възстановя напълно, ще потегля сам за Картаген.

— Не знам какво да кажа — смотолеви Ханон, който вътрешно се разкъсваше между тъгата и радостната възбуда.

Суниатон вдигна ръка, за да спре протестите му.

— Няма да допусна да бъде по друг начин.

Възраженията на Ханон замряха в устата му.

— Все още съм ти длъжник, Квинт — каза той. — Ако тръгна с теб, мога да се издължа отчасти. Какво ще кажеш?

— За мен ще бъде чест да дойдеш с мен — отвърна Квинт и наведе глава, за да скрие облекчението си.

Мъката на Аврелия не знаеше граници. Щеше да изгуби не само брат си, но и Ханон — и не можеше да направи нищо. Тихо ридание се изтръгна от гърдите ѝ. Квинт я прегърна и Аврелия успя да се овладее.

— И да се върнеш жив и здрав.

— Разбира се, че ще се върна — тихо отвърна той. — Татко също.

Аврелия нервно погледна Ханон и прошепна:

— Ти също.

Квинт зяпна, когато двете думи увиснаха във въздуха.

Ханон беше поразен. Аврелия беше обещана на друг, при това високопоставен римлянин. Наистина ли мислеше това, което бе казала?

Взря се в лицето ѝ.

— Ще се върна. Някой ден.

XIV.

Сблъсък

Масилия, южният бряг на Галия

Фабриций се загледа в гръцките колони на храмовете срещу кея и се усмихна.

Колко са различни от онези у дома. Хубаво е най-сетне отново да стъпиш на чужда земя.

Преди пет дни римският флот под командването на консула Публий Корнелий Сципион най-сетне беше отплавал. Фабриций и Флак бяха на борда на една от шейсетте квинквереми, потеглили от Пиза на западния бряг на Италия. Като се придържаше към лигурийското крайбрежие чак до гръцката колония Масилия, дългогодишен съюзник на Рим на южния бряг на Галия, флотилията бе пристигнала преди по-малко от два часа.

— Твърде много месеци бяха изгубени в говорене — съгласи се Флак. — Сега е време да отнесем войната при картагенците и да решим бързо проблема. — Той погледна Фабриций, който кимаше енергично в знак на съгласие. — Не обичаш да стоиш със скръстени ръце, нали?

— Не. — Пребиваването в Рим беше накарало Фабриций да си спомни, че не е политик. Беше останал в столицата, защото изгаряше от желание да се бие. Жаждата му за действия обаче беше удавена от вълната дебати в Сената, като само един от тях можеше да отнеме повече от седмица. — Знам, че първоначалните причини политиците да протакат са били прости — призна той. — По-голямата част от войската е била разпусната и е било логично да изчакат избирането на новите консули, преди да се вземат решения с важни последствия. Но защо им трябваше да се бавят след това?

— Не забравяй и другите въпроси на външната политика, които трябваше да се обсъдят — с укорителен тон отвърна Флак. — Рим има и други проблеми, освен ставащото в Иберия.

— Разбира се. — Фабриций въздъхна. За него това беше един от най-трудните уроци за научаване.

— Филип Пети Македонски никога не е бил от най-скъпите приятели на Рим — каза Флак. — Но даването на убежище на Деметрий Фароски показа, че всъщност ни мисли злото.

— Така е. — Сваленият цар на Илирик Деметрий беше причина за много неприятности за Републиката в последно време. — Но все пак беше ли нужно цял месец да се обсъждат тези двамата?

Флак го погледна надуто.

— Така работи Сенатът и е работил по същия начин от близо триста години. Кои сме ние, че да оспорваме тази свята традиция?

Фабриций премълча ехидния си отговор. Лично според него Сенатът щеше да работи много по-ефективно, ако дебатите се контролираха по-добре. Усмихна се дипломатично и каза:

— Ако трябва да съм честен, реакцията му беше бърза, когато дойде вестта за вълненията сред галските племена.

Флак изглеждаше доволен от думите му.

— И веднага щом стана ясно, че предложените нови латински колонии Плаценция и Кремона няма да са достатъчни, отзова един легион от експедиционния ни корпус. Докато аз стоях в Рим да събирам и обучавам необходимите нови отряди, ти поне видя малко действие! — Размаха пръст към Фабриций. — При това цели три месеца.

Фабриций беше свикнал с покровителствените маниери на Флак, но все пак ги намираше за дразнещи.

— Ти не беше там. Боите и инсубрите не са слабаци — изръмжа той. — Не помниш ли Теламон? Добре, че сложихме бързо край. Стотици наши войници бяха избити, а още повече ранени.

Флак се изчерви.

— Извинявай. Нямах намерение да омаловажавам твоите усилия и тези на загиналите мъже.

— Добре — отвърна Фабриций. — Но това не променя факта, че още преди три месеца трябваше да сме в Иберия!

Флак направи помирителен жест.

— Сега поне сме в Масилия. Скоро жителите на Сагунт ще бъдат отмъстени.

— Не мислиш ли, че е малко късно за тях? — кисело отвърна Фабриций. Отказът на Сената да действа беше обрекъл жителите на Сагунт и това тежеше на съвестта му. И продължаваше да тежи.

— Хайде стига — каза Флак. — Говорили сме неведнъж за всичко това.

— Знам — разгорещено отвърна Фабриций. — Но един съюзник на Рим никога не би трябвало да бъде третиран така, както стана със Сагунт.

Гласът на Флак стана по-мек.

— Знаеш, че съм съгласен с теб. Нима не говорих неведнъж в Сената за безчестието, задето изоставихме града?

— Говореше. — „Макар че сигурно си знаел, че думите ти нямат особено значение“, добави Фабриций наум. Все пак речите му бяха добри и показваха приятна войнствена страна в характера на потенциалния му зет.

— Слава на боговете, че служим под командването на Публий, а не на Тиберий Семпроний Лонг — каза Флак. — Ще видим сражения много по-скоро от тях. За последно чух, че флотът на Лонг щял да бъде готов най-рано след месец.

— Направо влудяващо.

— А пък ние можем да отплаваме веднага щом попълним запасите си от храна и вода. — Флак се заигра с украсената дръжка на меча си.

— Да не пропускаме да чуем и информацията на местните шпиони — предупреди го Фабриций. — Вече няколко месеца няма никакви вести за Ханибал.

— Защото гугата си седи на косматия задник в Иберия, налива се с тамошно вино и чака да пристигнем при него! — подигравателно отвърна Флак.

— Може и да е така — усмихна се Фабриций. — Но да знаеш предварително означава да си готов.

Той нямаше никаква представа, че следващите няколко часа щяха да докажат верността на думите му.

Ханибал вече не беше в Иберия.

Според капналите от умора масилиски пратеници, пристигнали на плувнали в пот коне, той се намираше на не повече от един ден марш.

* * *

Флак и останалите старши офицери бяха незабавно повикани в щаба на Публий — огромна палатка в центъра на един от временните лагери на легионите. Фабриций беше приятно изненадан, когато получи същата заповед след по-малко от час. Когато пристигна, видя Флак да стои отвън с другите висши офицери, сред които беше и Гней, по-големият брат на Публий, бивш консул, а сега негов легат, или пръв заместник. Фабриций отдаде чест и кимна на Флак. За негова изненада бъдещият му зет почти не му обърна внимание. Изражението му беше толкова буреносно, че Фабриций се зачуди какво ли е станало преди малко. Нямаше време да научава — офицерът начело на охраната го въведе веднага вътре.

Публий разговаряше оживено с млад масилиски войник до маса, на която беше разстлана грубо нарисувана карта. И двамата носеха елинистични бронзови нагръдници, многопластови птериги, защитаващи слабините и бедрата им, и бронзови наколенници. Дори за неопитното око обаче не оставаше съмнение кой е главният. Бронята на масилиеца беше добре изработена, но от тази на Публий, върху която имаше великолепно изображение на лицето на Херакъл, буквално лъхаше на качество и богатство. Същото можеше да се каже за богато украсения му атически шлем, оставен на един стол без облегалка. Макар че масилецът се извисяваше над сивокосия консул, самоувереността на Публий напълно компенсираше разликата в ръста. Фабриций беше опознал донякъде главнокомандващия и го харесваше. Спокойното присъствие и прямотата на Публий бяха популярни сред всички, от обикновените войници до военните трибуни. Брат му Гней беше същият.

Публий вдигна очи.

— А, Фабриций! Благодаря, че дойде.

Фабриций отдаде чест.

— С какво мога да бъда полезен?

— Първо да те запозная с командира на отряда, който ни донесе драматичните новини. Фабриций, това е Клеарх. Клеарх, това е Фабриций, за когото споменах.

Двамата си кимнаха учтиво.

— Несъмнено вече си наясно къде се намира Ханибал — каза Публий. — Човек трябва да е глух, за да не е чул.

Фабриций се ухили. Новината беше плъзнала навсякъде.

— Казват, че войската му прекосила Родан и се установила на лагер на източния бряг.

— Точно така. — Публий погледна масилиеца. — Клеарх?

— Откакто дойде вестта, че Ханибал е в Галия, патрулираме дълбоко във вътрешността с малки подвижни конни отряди. Един от тях забеляза картагенците преди около две седмици и ги следва до западния бряг на реката. Дотам има цял ден езда.

Сърцето на Фабриций се разтуптя силно. Значи слуховете наистина бяха верни.

— А числеността им?

— Може би петдесет хиляди общо. Близо една четвърт конница.

Фабриций вдигна вежди. Тази войска беше по-голяма от всичко, срещу което се беше изправял в Сицилия.

Публий забеляза реакцията му.

— Аз също се изненадах. Ханибал възнамерява да атакува Италия. Фортуна наистина прояви щедрост да ни предупреди за намеренията му, преди да ги е осъществил. Продължавай, Клеарх.

— За няколко дни се установяват на лагер до реката, строят салове и лодки и несъмнено смятат да използват тактиката си срещу волките, враждебните местни на източния бряг. Резултатът е невероятен. Ханибал изпраща нагоре по течението отряд, който прекосява незабелязано реката и атакува местните в гръб. — Клеарх направи кръг с палеца и показалеца си. — Премазали ги с лекота. Оттогава почти цялата войска се е прехвърлила през реката. Само слоновете остават на другия бряг.

— Представи си ако бяхме пристигнали седмица по-рано и бяхме на място по време на прекосяването. Войната вече щеше да е свършила! — извика Публий. Изражението му стана коварно. — Но може би все още имаме шанс да го направим, нали, Клеарх?

— Точно така. Прехвърлянето на слоновете през реката ще отнеме най-малко два или три дни. Може би повече. Няколко опита вече са се провалили.

— Отлично. А сега се нуждая от някой, който да огледа картагенската армия. Римски офицер. — Публий погледна Клеарх. — Не че искам да омаловажа масилските ни съюзници по някакъв начин.

— Изобщо не си ме обидил — отвърна Клеарх и вдигна ръце.

— Естествено, други също поискаха задачата, но реших, че тя е най-подходяща за ветеран. Човек, който знае как да запази хладнокръвие. И се сетих за теб. — Публий погледна Фабриций. — Е?

Дишането на Фабриций се ускори. Дали Флак бе поискал задачата и му е било отказано? Това можеше да обясни киселата му физиономия.

— Разбира се, че ще се заема, консуле.

Публий се усмихна.

— Бързината е от първостепенно значение. Ако тръгнеш веднага, можеш да се върнеш до утре вечер. Най-късно вдругиден. Искам добра преценка на числеността им и на какви части са разделени.

Фабриций нямаше как да не приеме подобно предизвикателство.

— Ще направя всичко по силите си.

— С колко хора разполагаш?

— Двеста и петдесет.

— Вземи всичките. Клеарх ще те води. — Публий погледна масилиеца. — Твоят отряд от колко души е?

— Двеста ездачи. Всичките са опитни воини.

— Би трябвало да е достатъчно. — Публий се обърна отново към Фабриций. — Ти поемаш командването. Избягвай контакт с противника. Върни се възможно по-скоро. Аз междувременно ще подготвя армията за марш.

— Да, консуле. — Фабриций отдаде чест. Клеарх също.

Оставиха консула наведен над картата.

След по-малко от час Фабриций изведе десетте турми — кавалерийски отделения — под свое командване от лагера и пое към северната порта на Масилия. Жалко, че не беше имал време да попълни редиците им след загубите през неотдавнашната кампания. Все пак беше сравнително доволен от конниците си, които се бяха сражавали добре през лятото. Хората му бяха от конническото съсловие и повечето бяха облечени в елинистичен стил като него. Носеха беотийски шлемове и бели туники с пурпурна ивица, минаваща диагонално от рамото до долния подгъв. Повечето бяха със здрави кожени ботуши, които напълно обгръщаха краката. Всички бяха въоръжени с копия за мушкане и кръгли щитове от волска кожа. Малцина имаха мечове. Тежкото кавалерийско наметало сагум, което имаше всеки и го използваше при лошо време, беше навито на руло и вързано зад постелката за яхване[4].

Срещнаха Клеарх и хората му пред градските стени. Масилските конници не бяха редовни войници и всички бяха облечени различно. Със своите шлемове, копия и малки щитове обаче те не се различаваха особено от римските кавалеристи. Фабриций остана удовлетворен от спокойствието на Клеарх и от начина, по който хората му изпълняваха заповеди. Ако се стигнеше до битка, те най-вероятно щяха да се представят добре.

С масилците начело препуснаха на север и спряха едва когато стана твърде късно, за да продължат. Клеарх познаваше добре района, но сподели с Фабриций, че е възможно наоколо да има картагенски патрули. Нямаше смисъл да се излагат на ненужни опасности, а язденето нощем попадаше в тази категория. Фабриций не възрази. Доводите на Клеарх бяха логични. Разположиха се на лагер, без да палят огньове. По периметъра поставиха двойна стража. Много след като войниците легнаха да спят, Фабриций обикаляше постовете един по един с наострени уши. Мисията му беше изключително важна. Ако това означаваше почти да не спи, така да бъде. Не биваше да допуска никакви грешки. За щастие не чу нищо, освен единични крясъци на сови.

С Клеарх вдигнаха хората си много преди зазоряване. Напрежението сред конниците беше осезаемо. Най-вероятно щяха да установят контакт с врага преди края на деня. След кратък разговор с Клеарх Фабриций прати десет масилиски ездачи една миля напред от основния отряд да разузнават пътя. Заедно с тях тръгна и една турма под командването на най-добрия му декурион. Заповедта им беше да се върнат при най-малкия намек за нещо нередно.

Интуитивният му избор се оказа най-добрият, който бе правил.

Яздеха от около час, когато един от предните ездачи се върна в галоп. Спря коня си до Фабриций и Клеарх, които яздеха заедно, и отдаде чест.

Фабриций си пое дъх.

— Какво има?

— Забелязахме група нумидийци. На две мили оттук.

Фабриций замръзна. Спомените му от сблъсъците с лековъоръжените африкански конници бяха особено лоши.

— Те видяха ли ви?

Конникът се ухили.

— Не. Успяхме да се скрием сред едни дървета.

Фабриций изпита облекчение. Не ги бяха открили — засега.

— Колко бяха?

— Около триста.

— Нещо друго?

— Да. Декурионът каза да докладвам, че на миля оттук има горичка, която е идеално място за засада. Ако побързате, можете да стигнете там преди нумидийците.

Устата на Фабриций пресъхна. Публий му беше наредил да избягва на всяка цена сблъсъците. Как обаче беше възможно това в тази ситуация? Да остави вражеската конница и да продължи с мисията би означавало да изложи отряда си на риска да бъде нападнат в гръб. Като си даваше ясно сметка, че всички го гледат, Фабриций затвори очи.

— Триста ли каза?

— Да.

Фабриций взе решение. Те бяха четиристотин и петдесет души. Достатъчно. Отвори очи, сложи ръка на дръжката на меча си и остана доволен, когато Клеарх кимна енергично.

— Тогава да побързаме. Води ни към горичката.

Малко по-късно Фабриций се намираше на отлична позиция над тясната пътека. Благодарение на находчивото предложение на Клеарх целият патрул се беше изкачил нагоре и се бе скрил в горичката. Капанът щеше да се затвори много преди нумидийците да се натъкнат на следите им — или поне така се надяваше. Искаше му се да се бяха скрили по-добре и да вземат някакви мерки, за да не позволят на нумидийците да отстъпят. Времето обаче изтичаше и не можеха да предприемат нищо. Вместо това се налагаше да се уповават на боговете. Фабриций се огледа и видя по лицата на конниците същото напрежение, което изпитваше и самият той.

Причините за него бяха прости.

Скоро щяха да видят първите картагенски войници, предприели враждебни действия срещу Рим от повече от двайсет години. Освен това врагът не се намираше в Сицилия, която беше историческото му ловно поле. Беше се случило немислимото и Фабриций все още не можеше да го осъзнае. Ханибал се намираше в Галия и напредваше към Италия! „Спокойно“, помисли си той. Точно сега по-важен бе фактът, че ако той и хората му не извадеха късмет, приближаващите нумидийци щяха да ги забележат и да побягнат преди да са попаднали в засадата.

Следващият четвърт час се проточи като цяла вечност. Насочил поглед към мястото, където пътеката навлизаше в горичката, Фабриций не обръщаше внимание на тихото дрънкане на сбруи около себе си и на песните на птиците по клоните. Не можеше обаче и да се абстрахира напълно от тези звуци. Един кон неспокойно удари копито в земята. Някой се изкашля, с което си спечели тихото мъмрене на най-близкия офицер. Фабриций изгледа свирепо виновника и отново насочи вниманието си към пътеката. Забеляза някакво движение и примигна. После рязко вдигна ръка и посочи. Изсъска на онези около него да не издават нито звук. През редицата дебнещи конници премина трепет.

Колкото и да беше изумително, двамата вражески съгледвачи яздеха съвсем малко пред основния отряд. Нумидийците външно не се различаваха от онези, с които Фабриций се беше сражавал в Сицилия. Тъмнокожи, жилави, атлетични, те яздеха дребни коне без седла и поводи. Широките им туники имаха големи отвори за ръцете и бяха прикрепени на рамото с брошки и с колани през кръста. Нумидийците носеха метателни копия и леки кръгли щитове без умбони. Вместо да се оглеждат за евентуална опасност, двамата си приказваха. „Нищо изненадващо, като се има предвид, че земите наоколо пустеят“, доволно си помисли Фабриций. Самият той беше допускал подобни грешки в миналото и беше извадил достатъчно късмет да му се размине.

Нумидийците продължаваха напред, без изобщо да поглеждат към полегатите склонове, където се бяха скрили римляните и масилците. Фабриций затаи дъх, преценяваше разстоянието. Осемдесет крачки, после петдесет. Първите редици навлязоха в горичката и мислите на Фабриций за момент се върнаха към войната в Сицилия. Макар на пръв поглед да не изглеждаше внушително, нумидийската конница беше една от най-добрите на света. Превъзходни ездачи, те бяха в стихията си в неочакваните сблъсъци и майстори на бързите удари срещу врага, с които го подлудяваха. Фабриций знаеше от личен опит, че преследващите победения враг нумидийци са още по-смъртоносни.

Още беше рано да даде заповед за атака. Трябваше да изчакат между дърветата да навлязат колкото се може повече конници, преди да ги нападнат. С всеки изминал момент обаче рискът да бъдат забелязани растеше. Стомахът на Фабриций се сви болезнено, но той не помръдна. Когато две трети от конниците бяха сред дърветата, той видя, че хората му са на път да се хвърлят напред. Самият той вече не можеше да издържа на напрежението.

— Атака! — изкрещя Фабриций и подкара коня си надолу по склона. — За Рим!

Двеста и петдесет конници го последваха с възбудени крясъци. Миг по-късно Клеарх и хората му се появиха от другата страна на пътеката, като крещяха с пълно гърло.

Фабриций изпадна във възторг при вида на потресените нумидийци. Тяхна работа беше да издебват и да се нахвърлят върху нищо неподозиращия враг, а не обратното. Изненадани, изправени пред по-многоброен противник с по-добри позиции, те моментално обърнаха конете си и се опитаха да побягнат. За около десетина удара на сърцето се възцари пълен хаос. Макар че някои от намиращите се отзад вече бягаха, повечето нумидийци бяха хванати в капан между дърветата. Уплашени коне се вдигаха на задните си крака; мъже крещяха. Само единици се приготвиха за бой. Всички останали искаха само да се измъкнат. Фабриций се озъби ликуващо. Бяха стигнали на трийсет крачки от противника, без да дадат нито една жертва, и нещата вървяха към още по-добро. Въпреки всичките си умения като конници и в бързите удари, нумидийците не бяха добри в близкия бой.

— Избийте ги! — извика Фабриций.

Оцелелите нумидийци се спасяваха, като се озъртаха уплашено назад. Фабриций погледна лежащите по земята тела и прецени, че са избили и ранили повече от сто души. Жертвите на римляните и масилците бяха може би двойно по-малки. Предвид обстоятелствата това беше повече от задоволително. Фабриций се огледа, видя Клеарх и му махна да дойде при него.

— Трябва да ги последваме. Да препуснем плътно след тях. В противен случай няма да имаме възможност да преценим силите на Ханибал.

Клеарх кимна и попита:

— А ранените?

— Те могат да се погрижат сами за себе си. Ще ги вземем на връщане.

— Добре. — Масилиецът се обърна да предаде заповедта.

— Клеарх?

— Да?

— Не искам повече сблъсъци с врага. Едно преследване бързо може да се превърне в катастрофа, особено ако се натъкнем на още картагенски части. Задачата ни е по-важна от избиването на още няколко нумидийци. Разбра ли ме?

Зъбите на Клеарх проблеснаха на слънцето.

— Разбира се. Публий ни очаква.

След малко всички непострадали бяха строени и готови да продължат. Фабриций и Клеарх ги поведоха след нумидийците. Този път нямаше преден отряд. Препускаха в редици по четирима, като много добре знаеха, че шансовете да бъдат атакувани от изпадналите в паника вражески конници е равен на нула. Скоро видяха последния нумидиец, който изкрещя от ужас, когато ги видя. Фабриций веднага нареди да намалят темпото. Изпита облекчение, когато заповедта му беше изпълнена безпрекословно. Лошата дисциплина често беше основната причина за изгубване на битки.

В продължение на около пет мили следваха нумидийците по виещата се пътека. Равният терен и твърдата земя правеха преследването лесно. Фабриций нямаше представа колко далеч е Родан, но Клеарх се изравни с него, когато стигнаха един нисък хълм с камъни по върха, който се издигаше самотен над околния терен.

— Реката е от другата страна на онова възвишение.

Фабриций незабавно вдигна ръка.

— Стой! — След като всички изпълниха заповедта, той погледна масилиеца. — Да се качим. Само ние двамата.

Клеарх се изненада.

— Сигурен ли си? Горе може да има вражески пост.

— Побягнали са след нумидийците! — уверено отвърна Фабриций. — И когато се стигне до пердах тук, искам всички да препуснат, а не да се бутат на тясна пътека.

Клеарх примигна; после на лицето му заигра лукава усмивка.

— Предполагам, че двама души срещу цяла войска е същото като няколкостотин.

Фабриций се ухили и го тупна по бедрото.

— Това се казва боен дух. — Обърна се към най-близкия си декурион. — Кажи на хората да почиват. Ще идем да видим какво има от другата страна на хълма. Искам да сте готови за потегляне при първа заповед.

— Слушам!

Фабриций поведе нагоре. С изненада откри, че от години не се е чувствал толкова нервен. И през ум не му беше минавало, че ще е първият римлянин, видял войската на Ханибал. А ето че сега беше тук.

На билото наистина откриха следи от пост — оградено с камъни огнище с все още димяща пепел и постелки, върху които още се виждаха отпечатъците на онези, които бяха седели на тях. Слязоха от конете и ги завързаха, след което продължиха пеша към върха. Фабриций инстинктивно залегна, надникна през ръба и първото, което привлече вниманието му, бяха викащите нумидийци, които препускаха надолу по склона. Зад тях имаше още десетина тичащи мъже — стражите от изоставения пост. Фабриций се усмихна доволно, но когато погледна по-нататък, ченето му увисна.

Долу искреше широката ивица на река Родан. На стотина крачки от водата започваха вражеските палатки. Простираха се докъдето стигаше поглед. Фабриций беше свикнал с легионерските лагери, които можеха да поберат пет или дори десет хиляди души. Това пред очите му не беше толкова добре организирано, но бе много по-голямо. Противникът превъзхождаше повече от два пъти консулска армия, която се състоеше от около двайсет хиляди души.

— Не си преувеличил. Тази войска е огромна! — каза той на Клеарх. — Публий трябваше да действа според сведенията ти. Щяхме да спипаме кучите синове, докато спят.

Масилиецът изглеждаше доволен от думите му.

Фабриций огледа лагера, като си отбелязваше наум всичко, което виждаше. Ханибал имаше повече конници от римляните, което беше тревожно. Малко неща бяха по-важни от броя на конете, с които разполагаш. Това бяха обичайните картагенски подразделения — либийски копиеносци и лековъоръжени пехотинци, балеарски прашкари и нумидийски и иберийски конници. Накрая, но не на последно място, бяха слоновете — огромните тарани, които така бяха ужасявали римските войски в миналото. Двайсетина от тези животни вече бяха при брега.

— Богове — прошепна изуменият Фабриций. — Как е успял да ги прехвърли през реката, в името на Юпитер?

Клеарх докосна ръката му и посочи.

— С онези неща.

Фабриций се загледа в двата огромни сала, теглени от лодки към отсрещния бряг. Там имаше още слонове, които чакаха да бъдат прехвърлени. Пред тях огромен кей от двойна редица квадратни платформи навлизаше на шейсетина метра в бързо течащата вода. Десетки въжета придържаха импровизираното съоръжение към дърветата нагоре по течението. Фабриций поклати глава, когато си даде сметка какъв труд е бил хвърлен за изграждането на кея.

— Чувал съм, че слоновете са интелигентни създания. Нима биха стъпили просто така върху носещо се по водата дърво?

Клеарх присви очи срещу ярката светлина.

— Виждам нахвърляна пръст по целия кей. Може би са искали да имитират суша?

— Умни кучи синове. Отвеждат слоновете до края на кея и ги качват на саловете. После продължават с гребане през реката. — Фабриций с жаден интерес загледа как, окуражаван от водача си, един слон бавно мина по пътеката. Дори от това разстояние ясно личеше, че животното не е особено щастливо. Тръбеше тревожно. Слонът измина само една трета от разстоянието, спря и отказа да продължи напред. В опит да го накарат да продължи няколко мъже зад него започнаха да крещят и да вдигат врява с барабани и цимбали. Вместо обаче да продължи към сала, който вече беше привързан към кея, слонът се хвърли във водата. Нещастният му водач изплака, когато създанието изчезна от поглед. Фабриций затвори очи. „Ама че начин да умреш“, помисли си. Когато погледна отново, слонът плуваше през реката. Фабриций беше като омагьосан. Никога досега не беше виждал подобна гледка.

Внезапно Клеарх подръпна ръката му.

— Нумидийците вдигнаха тревога.

В края на лагера бяха започнали да се събират картагенци. Мнозина сочеха към хълма и зад него. Чуха се далечни гневни викове.

— Време е да тръгваме — каза Фабриций. — Публий ще иска да чуе новините. И добрите, и лошите.

Фабриций остана доволен от моменталната реакция на Публий на новините. Консулът не се страхуваше от сблъсък. След като нареди тежкият обоз да бъде натоварен на корабите за по-голяма безопасност, той поведе войската на север колкото се може по-бързо. Въпреки това минаха три дни, преди легионите и съюзниците им да стигнат до мястото, където картагенците бяха пресекли реката. С огромно разочарование откриха лагера изоставен. Докато вървяха между останките на хиляди лагерни огньове, единствените признаци на живот, които видяха, бяха търсещите остатъци чакали и лешоядите, които кръжаха в небето.

Ханибал беше изчезнал. На север, за да избегне битката.

На Публий му беше трудно да скрие изумлението си.

— Кой би помислил подобно нещо? — промърмори той. — Тръгнал е към Алпите и през тях към Цизалпийска Галия.

Фабриций също беше изумен. Не познаваше човек, на когото би му минало през ума, че Ханибал би могъл да има подобен план. Със зашеметяващата му простота той беше сварил всички напълно неподготвени. Истински късмет беше, че изобщо се намираха тук. Сега Публий беше изправен пред труден избор. Какъв беше най-добрият му възможен ход?

Консулът незабавно свика старшите си офицери. Освен легата Гней на съвета присъстваха дванайсетимата трибуни, по шест за всеки редовен легион. Според традицията легионите имаха трима старши трибуни, служили във войската повече от десет години, както и още двама. За младшите трибуни изискването беше да са служили най-малко пет години. Белег на времето и на влиянието на Минуциите беше, че Флак, който нямаше военен опит, също беше младши трибун. Като командир на патрула Фабриций също присъстваше и се чувстваше определено нервен в присъствието на толкова много висши офицери.

— Имаме четири избора, все трудни — започна Публий. — Да тръгнем след Ханибал и да го принудим да се бие, или да върнем по море цялата армия в Цизалпийска Галия. Третата възможност е само да уведомим Сената за намеренията на Ханибал и да продължим според нарежданията към Иберия. Или… мога лично да отнеса новината в Рим, докато Гней води легионите на запад.

Изгледа офицерите си един по един и зачака отговор.

Фабриций смяташе, че вторият или четвъртият вариант са най-добрите, но определено нямаше намерение да се обажда преди някой по-старши да е казал мнението си. Мълчанието се проточи и стана ясно, че никой от тях не е готов да заговори. Фабриций кипна. Това беше един от повратните моменти в римската история и никой не искаше да каже нещо погрешно. Тоест, с изключение на един. Флак пристъпваше нервно от крак на крак. Фабриций се помъчи да овладее раздразнението си. Може би единственото, което караше Флак да си мълчи, беше нежеланието му да нарушава военния протокол и да заговори пръв, преди петимата по-старши трибуни.

Накрая Публий започна да губи търпение.

— Хайде — каза той. — Да бъдем открити. Можете да говорите без страх, че ще си изпатите. Искам да чуя честните ви мнения.

Гней прочисти гърлото си.

— На теория би трябвало незабавно да се изправим срещу Ханибал. Питам се обаче дали подобен ход е правилен?

— Знаем, че войската му е два пъти по-голяма от нашата — бързо добави един старши трибун. — И ако претърпим неуспех или дори поражение, тогава какво? Стените на Масилия не биха издържали на обсада. Всички останали легиони са заети с други задачи в Цизалпийска Галия или в Сицилия с консула Лонг. Нямаме към кого да се обърнем за подкрепа.

Разумни думи, помисли си Фабриций. С изненада забеляза, че Флак се е изчервил от възмущение.

Друг старши трибун, по-възрастен от останалите, излезе напред.

— Толкова важна ли е числеността на врага? — гневно попита той. — Нашите легионери са най-добрите воини на света! Побеждавали са многократно превъзхождащи ги противници и са го правили и срещу картагенците в миналото. Защо не направят същото срещу този… Ханибал? — Името беше произнесено с нескрито презрение. — Аз казвам да тръгнем след него и да стъпчем главата на змията, преди да се е плъзнала в Цизалпийска Галия и да ни ухапе по петата.

Трудно беше да се отговори на тези думи, без да прозвучиш непатриотично, и изказалите се преди това си затвориха устите. Дори Гней изглеждаше неуверен. Естествено, лицето на Флак грейна и той закима в знак на съгласие и се обърна към останалите младши трибуни за подкрепа. Умислен, Публий се загледа в бързо течащата река. Всички зачакаха отговора му.

Римските войници наистина нямаха равни на себе си, помисли си Фабриций, но картагенските сили, оставили този лагер, бяха водени от човек, който за по-малко от година беше завладял големи части от Иберия, бе преминал през планините в Галия и въпреки яростната съпротива беше прекосил успешно огромна река, като бе прехвърлил дори слоновете си през нея. Преследването на Ханибал можеше да се окаже катастрофално.

Публий остана да мисли сякаш цяла вечност. Накрая вдигна глава.

— Струва ми се, че преследването на по-голяма войска на непозната територия ще е крайно неразумно. Както някои вече казаха, ние сме сами, ако не броим съюзниците си от Масилия, които са не повече от няколко хиляди. Трябва да се примирим с факта, че картагенците ще навлязат в Цизалпийска Галия през следващите два месеца. — И без да обръща внимание на шокираните ахвания, предизвикани от коментара му, продължи: — Да не забравяме също и къде се намира основната база на Ханибал. Ако му отрежем достъпа до нея, шансовете му да си набавя припаси и подкрепления ще бъдат силно намалени. Предвид това предлагам да предам командването на консулската армия на брат ми, който да я поведе към Иберия. — Гней кимна в знак, че приема. — Аз самият ще се върна час по-скоро в Италия. Възнамерявам да чакам Ханибал, когато се спусне от Алпите. Така ще се погрижим и за двата проблема, ако са рекли боговете.

Решителният тон на Публий беше достатъчен за повечето трибуни, които замърмориха в знак на съгласие. Единствено най-възрастният и Флак изглеждаха недоволни. Първият беше достатъчно опитен да знае кога да си замълчи, но същото не можеше да се каже за втория. Без да обръща внимание на предупредителния поглед на Фабриций, Флак пристъпи напред.

— Помисли отново, консуле! Ханибал може да привлече много съюзници сред племената на Цизалпийска Галия. Следващия път, когато се изправиш пред войската му, тя може да се окаже още по-голяма.

Веждите на Публий се повдигнаха от безочието на Флак.

— Нима? — ледено попита той.

Фабриций беше впечатлен от проницателността на бъдещия си зет, но беше време той да млъкне. Разгневяването на консул не беше особено разумна постъпка. Флак обаче отново пренебрегна многозначителния му поглед.

— Да, консуле! За честта на Рим ти трябва да тръгнеш след Ханибал и да го победиш. Помисли какъв срам ще е чуждоземен враг, особено картагенец, да стъпи на италийска земя. — Флак видя ужасените лица на другите офицери и се поколеба. После се огледа за подкрепа. Не видя такава сред останалите и накрая се обърна към Фабриций. — Ти си съгласен с мен, нали?

Изведнъж Фабриций се озова в центъра на вниманието. Не знаеше какво да каже. Ако се съгласеше с Флак, щеше да обиди консула. Отказът му пък щеше да означава край на наскоро създадения съюз между неговата фамилия и Минуциите. И двата избора изглеждаха еднакво лоши.

За негово огромно облекчение, Публий се намеси.

— Отначало те помислих за храбър, задето казваш открито какво ти е мнението. А сега виждам, че това е само арогантност. Как смееш да говориш за честта на Рим, когато никога през живота си не си хващал меч, за да я защитиш? При това си единственият тук, който не го е правил. — Бузите на Флак пламнаха, а Публий продължи: — За твое сведение, и на мен ми е трудно да понеса мисълта за враг на римска земя. Няма обаче нищо срамно в това да изчакаш и да посрещнеш противника при най-добрите възможни обстоятелства, а в Цизалпийска Галия ще разполагаме с всички ресурси на Републиката.

— Съжалявам, консуле — промърмори Флак. — Говорих, без да ми е дошъл редът.

Публий не прие извинението му.

— Следващия път, когато решиш да се изказваш, не се опитвай да се оправдаваш, като искаш младши офицер като Фабриций да противоречи на консул. Това е срамно деяние.

И се отдалечи от групата заедно с Гней. Останалите трибуни заговориха помежду си. Всички подчертано игнорираха Флак.

За щастие, Флак беше толкова бесен, че прие, че Фабриций е на неговото мнение. Като се оплакваше горчиво от публичното унижение, на което беше подложен, той тръгна с Фабриций обратно към легионите. Самият Фабриций пък предпочете да премълчи. Преди беше махнал с ръка на тревогите на Атия, но необмислената постъпка на Флак разкриваше чудовищна арогантност, както и тревожна липса на мярка. На какво ли още беше способен той?

XV.

Алпите

Присвил рамене от утринния мраз, Бостар излезе от палатката и се загледа със страхопочитание към планините, които се извисяваха пред него. Масивът се простираше от север на юг над плодородната равнина и заемаше целия източен хоризонт. Гъсти борови гори покриваха долната част на склоновете и скриваха евентуалните пътища. Небето беше ясно, но назъбените върхове бяха обгърнати от сиви облаци. Въпреки това гледката беше великолепна.

— Красиво, нали?

Бостар подскочи. Малцина войници бяха будни, но той не се изненада, че баща му вече е станал.

— Невероятни са, да.

— И ние трябва да ги пресечем. — Малх се намръщи. — Сега преминаването на Родан изглежда съвсем лесно, нали?

Смехът на Бостар прозвуча малко кухо. Ако някой беше казал подобно нещо преди няколко седмици, нямаше да му повярва. Загледан към суровите склонове, сега той разбираше, че баща му може и да е прав. Да очакваш, че над петдесет хиляди души, хиляди товарни животни и трийсет и седем слона ще се изкачат в царството на богове и демони, граничеше с гениалност — или с безумие. Бостар се почувства нелоялен заради последната си мисъл и се огледа. С изненада видя приближаващия Сафон. След Родан братята уж бяха изгладили отношенията си, но помирението им беше само фасада заради баща им. Двамата се избягваха, доколкото беше възможно. Бостар се усмихна насила.

— Сафон.

Колкото и да се опита, не успя да скрие болката си, когато брат му мълчаливо отговори с отдаване на чест.

— Това беше ли необходимо? — остро попита Малх.

— Извинявай — небрежно отвърна Сафон. — Още не съм се разсънил.

— Малко е рано за теб, нали? — ехидно попита Бостар. — Обикновено се будиш по пладне.

— Спрете! — рязко каза Малх, преди Сафон да успее да отговори. — Не можете ли поне да се държите нормално един с друг? Има много по-важни неща от глупавата ви вражда.

Както винаги, избухването на баща им накара двамата братя да млъкнат. Странно, но именно Сафон направи първия опит за разведряване на атмосферата.

— За какво си говорехте? — попита той.

Бостар се почувства задължен да отговори.

— За онова там. — И посочи планините.

Сафон направи кисела физиономия.

— Там не ни очакват добри неща. Безброй мъже ще загинат, сигурен съм — каза той и направи знака за пропъждане на злото.

— Но пък късметът ни се усмихва, откакто прекосихме Родан — възрази Бостар. — Римляните не тръгнаха да ни преследват. После каварите ни дариха храна, обувки и топли дрехи. Откакто навлязохме в територията им, техните воини държат алоброгите настрана. Кой може да твърди, че боговете няма да продължат да ни се усмихват?

— Годината е почти към края си. Скоро ще настъпи зима. Задачата ще е нечовешка. — „Невъзможна“, кисело си помисли Сафон. Преизподнята със сигурност ги очакваше. Открай време не обичаше височините и перспективата да изкачва Алпите, особено през късната есен, го изпълваше с ужас. Разбира се, никога нямаше да признае това, както и негодуванието си, че Ханибал е избрал толкова труден маршрут и че предпочита Бостар пред него. Той кимна на юг. — Трябваше да минем покрай брега на Галия.

— Това щеше да означава още битки с племена като онова, с което се сблъскахме при Родан. Нещо, което Ханибал искаше да избегне. — Въпреки думите си Бостар усети как пада духом. Приятелски настроените кавари се бяха върнали по домовете си и не можеше да се отрече, че се намират в незавидно положение. Изпита благодарност, когато баща им се намеси.

— Повече да не съм чул подобни приказки. Отразява се зле на духа — изръмжа Малх. Той имаше същите тревоги, но не би ги признал на никого. — Трябва да вярваме на Ханибал и той на нас. Снощи духът му беше приповдигнат, нали? — Той изгледа свирепо синовете си.

— Да, татко — призна Сафон.

— Той не е длъжен да обикаля огньовете половината нощ, да дели дажбата си с войниците и да слуша жалките им житейски истории — строго продължи Малх. — И не спи редом до тях, увит само с наметалото си, защото е полезно за здравето! Прави го, защото обича войниците си като собствени деца. Най-малкото, което можем да направим, е да му върнем тази обич с цялото си сърце.

— Разбира се — каза Сафон. — Знаеш, че верността ми е безспорна.

— Моята също — трескаво рече Бостар.

Намръщеното лице на Малх се разведри.

— Радвам се да го чуя. Знам, че следващите няколко седмици ще са най-тежкото ни изпитание дотук, но именно офицерите като нас трябва да даваме пример. Да водим хората, когато се поколебаят. Не бива да показваме слабост, а само желязна решимост да стигнем до върха на прохода, избран от Ханибал. Не забравяйте, че оттук ще се спуснем като изгладнели вълци в Цизалпийска Галия, а оттам в Италия.

Най-сетне двамата братя се спогледаха доволно. Това обаче продължи само миг, преди отново да извърнат очи.

Малх вече беше на десетина крачки от тях.

— Размърдайте се. Ханибал иска всички да видим жертвоприношението.

Братята го последваха.

Равната добре напоявана земя, където се бяха разположили на лагер картагенците, бе предложила отдих за хора и животни преди началото на похода. Бостар осъзна, че тя предлага и място, на което Ханибал може да се обърне към войниците, както беше направил в Нови Картаген преди потеглянето им. Въпреки че сега войската му беше значително по-малка, пак имаше много войници, които не бяха успели да видят с очите си как техният водач принася жертва на боговете. Именно затова на командирите на всяка част им бе наредено да доведат по двайсетина, че и повече хора за церемонията.

Тримата минаха покрай вонящи облечени в животински кожи балеарски прашкари и стройни тъмнокожи нумидийци с намазани с масло къдрици. Яки скутарии и цетрати с кожени шлемове и поръбени в алено туники стояха със скръстени ръце. До тях беше Алете с двайсет от либийските си копиеносци. Голи до кръста гали със златни торкви и гривни хвърляха надменни погледи към останалите присъстващи.

Пред събралите се войници имаше ниска дървена платформа, върху която беше издигнат импровизиран олтар от каменни плочи. Отпред стояха петдесет телохранители на Ханибал. До подиума можеше да се стигне по рампа, до която беше завързан едър черен бик. Шестима облечени в роби жреци чакаха с добичето, което сумтеше неспокойно. Докато Малх ги водеше до място на десетина крачки от гадателите, Бостар потръпна. В техните съсухрени ръце — благодарение на гаданията им — се криеше силата да повдигнат бойния дух на войската… или да го пратят в най-черни дълбини. Той погледна стоящите наоколо войници и видя същата загриженост по лицата им. Почти не се чуваха разговори; над събралото се множество бе увиснала наситена с очакване тишина. Бостар погледна Сафон, който беше за него като отворена книга. Брат му се чувстваше по същия начин, ако не и по-зле. Бостар въздъхна. Въпреки почивката и спокойствието през последните няколко дни огромните размери на планините бяха хвърлили сянка в сърцата на мъжете. Имаше само един човек, който би могъл да разсее тази сянка, помисли си той. Ханибал.

Момент по-късно генералът изтича нагоре по рампата, сякаш беше на финала на надбягване. Появата му беше посрещната с овации. Бронзовият шлем и нагръдникът му бяха излъскани и блестяха така, сякаш са запалени отвътре. Фалкатата в дясната му ръка проблясваше опасно; в лявата си носеше великолепен щит, украсен с дебнещ лъв. Ханибал мълчаливо отиде до края на подиума и вдигна ръка, така че всички да видят меча му. Изчака погледите на войниците да се фокусират върху него, преди да посочи назад.

— Най-сетне сме тук! При Алпите! — извика Ханибал. — Спряхме пред портата на врага си, за да се подготвим за изкачването. По лицата ви виждам, че сте разтревожени. Уплашени. Дори изтощени. — Погледът на генерала се спираше от войник на войник, сякаш ги предизвикваше да го удържат. Никой не успя. — Но какво могат да са Алпите след бруталната кампания в Иберия и пресичането на Родан? Нима могат да са нещо по-лошо от високи планини? — Замълча и погледна въпросително, докато превеждаха думите му. — Е?

Бостар се разтревожи. Въпреки истината в думите на Ханибал малцина от събралите се изглеждаха убедени в тях.

— Не, генерале — високо отвърна Малх. — Те са просто големи купчини камъни и лед и нищо повече.

На устните на Ханибал заигра доволна усмивка.

— Точно така! Те могат да бъдат преминати от хора със силата и сърцето да го направят. А и няма да сме първите, които са ги прекосили. Нима галите, завладели Рим, не са минали по същия път?

Отново последва пауза, докато преводачите си свършат работата. Най-сетне войниците замърмориха в знак на съгласие.

— А вие се отчайвате, че няма да можем дори да доближим онзи град? Знаете ли какво? Галите са превели жените и децата си през тези планини! Нима ние не можем да направим същото като войници, които носят само оръжията си? — Ханибал отново вдигна меча си, този път заплашително. — Или признайте, че имате по-малко кураж от римляните, които сме побеждавали неведнъж в миналото, или тръгнете решително напред с мен към равнината между река Тибър и Рим! Там ще намерим по-големи богатства, отколкото можете да си представите. Там ще има роби, плячка и слава за всички!

Малх зачака думите на генерала да бъдат преведени на галски, иберийски и нумидийски и когато събралите се войници зашумяха одобрително, вдигна юмрук във въздуха и изрева:

— Ханибал! Ханибал!

Бостар побърза да се присъедини. Забеляза, че Сафон се включи с малко закъснение.

Засрамени от думите на генерала си, войниците закрещяха одобрително. Галите скандираха с дълбоките си гласове, либийците пееха, а нумидийците кряскаха като сови. Какофонията се надигна в свежия въздух, отразяваше се от внушителните скали пред множеството и се понасяше към ясното небе. Стреснатият бик задърпа напразно въжето. Никой не му обръщаше внимание. Всички погледи бяха насочени към Ханибал.

— Снощи сънувах сън — извика той.

Овациите бързо замряха и се смениха с изпълнена с очакване тишина.

— Намирах се в чужда земя с много жители и големи села. Скитах часове наред, изгубен и без приятели, докато не се появи дух. — Ханибал кимна, когато думите му бяха преведени и суеверните войници започнаха да се споглеждат нервно. — Млад мъж, красив, облечен в проста гръцка туника, но от него струеше ефирна светлина. Когато попитах кой е, той се разсмя и предложи да ме води, стига да не поглеждам назад. Макар и неуверен, приех предложението му.

Ханибал вече беше приковал вниманието на всички, дори на жреците. Мнозина правеха знака за пропъждане на злото или докосваха амулетите си за късмет. Сърцето на Бостар туптеше развълнувано в гърдите му.

— Бяхме извървели около миля, когато чух зад нас силен трясък — продължи Ханибал. — Опитах се да не се обръщам да видя какво става, но звукът стана толкова силен, че не можех да се сдържа. Озърнах се. Онова, което видях, накара дъха ми да секне от страх. След нас пълзеше огромна змия, която смазваше всяко дърво и храст по пътя си. Черни буреносни облаци бяха надвиснали в небето над нея и хвърляха светкавици. Замръзнах от ужас.

Ханибал замълча.

— Какво стана после, генерале? — извика един от либийците на Алете. — Кажи ни!

Надигна се нестроен рев. Бостар откри, че също вика. Подобни видения — защото Ханибал със сигурност беше получил видение — можеха да вещаят бъдещето на човек за добро или лошо. Бостар изпита ужас при мисълта, че може да е второто.

Сафон не можеше да скрие безпокойството си от онова, което предстоеше.

— Измисля си. За да го последваме в проклетите планини — промърмори той.

Бостар го изгледа невярващо.

— Не би го направил.

Враждата на Сафон към брат му се засили.

— Нима? Когато залогът е толкова голям?

— Престани! Ще разгневиш боговете! — каза Бостар.

Уплашен със закъснение от собствените си думи, Сафон се извърна.

— Чакайте — изсъска Малх. — Има още.

— Младият мъж хвана ръката ми и ми каза да не се страхувам — извика Ханибал. — Попитах го какво означава змията и той ми каза. Искате ли да чуете думите му?

Последва кратка пауза.

— ДА! — Викът надмина всичко до този момент.

— Унищожението показва какво ще причини войската ми на Рим! — триумфално каза генералът. — Боговете са на наша страна!

— Ура! — Бостар беше така развълнуван, че прегърна Сафон през раменете. Брат му се напрегна, но после сковано върна жеста. Възторгът беше заразен. Дори обичайната сдържана и сериозна физиономия на Малх се беше сменила с широка усмивка.

— ХА-НИ-БАЛ! ХА-НИ-БАЛ! ХА-НИ-БАЛ! — скандираха войниците.

Докато множеството викаше до пресилване, Ханибал даде знак на жреците. С помощта на неколцина скутарии ревящият бик беше замъкнат по рампата до олтара. Ханибал застана отстрани. Овациите тутакси утихнаха и по лицата на мъжете отново се изписа тревога. Успехът в никакъв случай не беше гарантиран. Гаданията по вътрешностите на жертвата също трябваше да бъдат добри. Бостар откри, че е стиснал юмруци.

— Велики Мелкарт, приеми този бик като свещен дар и жест на добрата ни вяра — напевно изрече първожрецът, старец със сива брада и месести устни. Останалите жреци повториха думите му. Първожрецът вдигна качулката на робата си и взе подадения му дълъг нож. Главата на бика беше дръпната напред и вратът му се изпъна. Без повече церемонии старецът протегна ръка и я дръпна рязко назад, прокарвайки ножа през гърлото на бика. Кръвта шурна от голямата рана и оплиска краката му. Ритащото добиче рухна на подиума и скутариите, от които вече нямаше нужда, отстъпиха назад. Старецът бързо клекна и с уверени удари разряза кожата и коремните мускули. Димящите черва се изсипаха върху дъските. Жрецът им хвърли съвсем бегъл поглед и бръкна в коремната кухина, все така хванал ножа си.

— Засега не е видял нищо. Това е добре — прошепна Бостар.

„Може би всичко е уредено предварително“, кисело си помисли Сафон, но не посмя да изкаже на глас подозренията си.

Старецът се изправи и се обърна към Ханибал. Ръцете му бяха окървавени до раменете, а предната страна на робата му бе станала алена. В ръцете си държеше пурпурна блестяща тъкан.

— Черният дроб, генерале — сериозно каза той.

— Какво виждаш в него? — В гласа на Ханибал се долавяше лек трепет.

— Ще видим — отвърна жрецът, докато оглеждаше дроба.

— Нали ти казах! — Бостар сръчка Сафон. — Дори Ханибал не е сигурен.

Сафон погледна генерала, чието лице беше покрито с тревожни бръчки. Ако Ханибал беше актьор, несъмнено бе от най-добрите. Страхът внезапно стисна гърлото на Сафон. Как можеше да се усъмни в съня на Ханибал? Не можеше да се сети за по-добър начин да предизвика гнева на боговете от онова, което беше казал преди малко. А пък Бостар до него сякаш не можеше да направи погрешна стъпка. За пореден път го изпълни горчивина.

— Много е чист — високо обяви жрецът.

Всички събрали се проточиха шии, за да чуват по-добре.

— Преминаването на планините ще е трудно, но не невъзможно. Войската ще се спусне в Цизалпийска Галия и там съюзниците ще се стекат за каузата. Изпратените да ни пресрещнат легиони ще бъдат пометени, както зимната буря помита и най-могъщите дървета. Очаква ни победа!

— Победа! Победа! Победа! — заскандираха войниците.

Ханибал вдигна ръце, за да въдвори тишина, и излезе напред.

— Разказах ви съня си. Чухте какво каза гадателят. Е, ще ме последвате ли през Алпите?

Войниците завикаха одобрително.

Въодушевените Малх и Бостар се включиха в ликуването. Сафон ги последва, като си казваше, че всичко ще е наред. Страхът обаче, който беше свил на топка стомаха му, говореше друго.

* * *

След четири дни Сафон вече започваше да се пита дали опасенията му не са били напразни. Макар че картагенците бяха срещнали известна съпротива от алоброгите, тя беше пометена от свирепия отговор на Ханибал. Животът в планината се беше превърнал в рутина като онази, която следваха от месеци. Ставане по изгрев-слънце. Вдигане на лагера. Студена закуска. Събиране на хората. Заставане начело на огромната колона. Обръщане на изток. Марш. Сафон неимоверно се гордееше, че Ханибал е избрал неговата фаланга да води войската. „Нека Бостар се изяде от яд“, помисли си той. Фалангата на брат му вървеше след неговата. Малх със своята беше в ариергарда, на повече от десет мили назад по каменистата пътека.

Отговорността на Сафон беше огромна. Трябваше непрекъснато да си отваря очите на четири за евентуални опасности. За хиляден път тази сутрин погледна височините около долината, в която се намираха. Не видя нищо. Сплашени от превземането на основното им селище с всичките му запаси, алоброгите бяха изчезнали сред чукарите.

— Типично за страхливи боклуци — промърмори Сафон и се изплю презрително.

— Командире! Виж! — извика един от водачите, воин от племето инсубри.

За своя изненада Сафон видя хора на пътя пред тях. Откъде се бяха появили, мътните да ги вземат? Той вдигна дясната си ръка.

— Стой! — Заповедта му тутакси беше предадена назад по редиците. Сафон стисна зъби, докато я слушаше. Спираше цялата войска. Това обаче трябваше да се направи. Всеки изпречил им се човек се смяташе за враг, докато не се докаже противното.

— Да продължим ли към тях? — попита един офицер.

— Няма начин. Може да е капан — отвърна Сафон. — Нека проклетниците дойдат при нас.

— Ами ако не го направят?

— Разбира се, че ще го направят. Защо иначе биха изпълзели от дупките си?

Сафон беше прав. Новопоявилите се приближиха — двайсетина воини. Бяха типични гали, добре сложени, с дълги коси и мустаци. Някои носеха туники, но повечето бяха само с наметала върху голите си рамене и гърди. Всички бяха обути в торбести вълнени панталони. Някои имаха шлемове, но само единици бяха с ризници. Всички бяха въоръжени с дълги овални щитове, мечове или копия. Странно, но онези отпред носеха върбови клонки.

— С мир ли идват псетата? — попита Сафон.

— Да, командире — отвърна водачът. — Мисля, че са воконти. — Видя неразбиращия поглед на Сафон. — Съседи и врагове на алоброгите.

— Защо ли не се изненадвам? — присмя се Сафон. — Вие галите изобщо погаждате ли се помежду си?

Водачът се ухили.

— Рядко, командире. Винаги се намира нещо, за което да се бием.

— Не се и съмнявам — иронично отвърна Сафон и погледна наляво и надясно. — Първа редица, вдигни щитовете! Първа и втора редица, пригответе копията!

Дърво затрака по дърво, докато копиеносците изпълняваха заповедта. Миг по-късно фалангата се превърна в плътна стена от припокриващи се щитове. Над тях стърчаха десетки върхове на копия, подобни на бодли на морски таралежи.

Воините стреснато спряха.

Сафон се усмихна.

— Кажи им, че ако идват с мир, няма от какво да се боят.

— Да, командире. — Водачът извика няколко думи на галски.

След кратко колебание воконтите отново тръгнаха към тях.

Когато се озоваха на двайсет крачки, Сафон вдигна ръка.

— Достатъчно.

Водачът преведе и галите веднага спряха.

— Питай ги какво искат — нареди Сафон и насочи вниманието си към онзи, който отговаряше на всички въпроси на водача. Беше на средна възраст, широките му гърди бяха защитени от фина ризница, а трите златни торкви свидетелстваха за богатството и положението му. Онова, което не се харесваше на Сафон, бяха кривогледите му очи и сякаш злобен поглед.

— Чули са за големината на войската и за победите ни над алоброгите и искат да ни уверят в приятелството си — каза водачът. — Искат да ни преведат през тяхната територия до най-лесния проход през Алпите.

— Колко очарователно — жлъчно отвърна Сафон. — И защо да им вярваме, в името на Мелкарт?

Кривогледият воин се усмихна лукаво, когато чу превода. Махна с ръка и хората му изведоха напред няколко тлъсти юници.

— Казва, че ви предлагат сто такива, командире.

Сафон прикри задоволството си. Подобно количество прясно месо винаги беше добре дошло.

— Добичетата няма да означават много, ако воконтите тутакси си ги откраднат обратно. Ханибал се нуждае от повече. Какви гаранции ни предлагат тия боклуци, че ще минем без проблеми?

След превода половината от галите излязоха напред. Сред тях най-много биеше на очи млад воин с широко лице, вързана на плитки руса коса и фино изработени оръжия. Изглеждаше определено раздразнен. Водачът на воконтите обясни нещо.

— Младежът е най-малкият син на главатаря им, командире. Останалите пък са високопоставени воини — преведе водачът. — Те ще бъдат наши заложници.

— Така е по-добре — каза Сафон и се обърна към най-близкия офицер. — Иди да намериш генерала. Кажи му какво става. Мисля, че ще иска да чуе предложението им лично.

Офицерът забърза да изпълни заповедта, а Сафон отново заоглежда склоновете. Фактът, че бяха пусти, изобщо не го окуражаваше. Инстинктът му казваше, че на воконтите може да се има доверие колкото на змийско гнездо.

Ханибал се появи бързо. Когато не вървеше в началото на войската, генералът можеше да бъде намерен в края ѝ и днес беше първото. Сафон беше поласкан, че никой от старшите офицери не го съпровожда. Отдаде отсечено чест.

— Сафон. — Ханибал стигна до него. — Това значи са пратениците на воконтите, а?

— Да, генерале — отвърна Сафон. — Лукаво гледащият кучи син ей там е водачът им.

— Кажи ми отново какво са казали — нареди Ханибал, докато оглеждаше воините.

Сафон се подчини.

Ханибал потърка брадичката си.

— Сто говеда и десет заложници. Както и водачи, които ще останат при нас. Предложението си го бива.

— Да, генерале.

— Не изглеждаш доволен — каза Ханибал и го погледна проницателно. — Защо?

— Какво им пречи да си отмъкнат говедата обратно? — отвърна Сафон. — И кой може да гарантира, че заложниците не са просто селяци, които няма да липсват на никого, ако бъдат екзекутирани?

— Да отхвърля ли предложението им?

Стомахът на Сафон се преобърна. Ако дадеше погрешен отговор, Ханибал сигурно никога повече нямаше да го постави начело на войската. Отговореше ли правилно, щеше да се издигне в очите му. Сафон отчаяно се надяваше на второто.

— Не, генерале.

— Защо? — поинтересува се Ханибал.

Сафон срещна пламтящия му поглед.

— Защото ако го направиш, ще трябва да си проправяме с бой пътя през земите им, генерале. А ако приемем, има шанс да предвидим евентуални нападения и да продължим напред без спънки. Ако се окажат надеждни, толкова по-добре. Ако ли не, поне сме опитали.

Отначало Ханибал не каза нищо и Сафон започна да се тревожи, че е изборът му е бил неправилен. Мислеше дали да не си върне думите назад, когато генералът заговори.

— Харесвам начина ти на мислене, Сафон, син на Малх. По-лесно е да избегнеш наблюдаваната змия, отколкото скритата под хиляда камъни. Би било глупаво обаче да не вземем мерки срещу евентуална катастрофа. Обозът и конницата трябва да бъдат преместени на нови позиции. Те най-лесно могат да бъдат откъснати от останалата войска.

Отпред подобно нещо никога не би могло да се случи, помисли си Сафон.

— Да, генерале. — Той се опита да скрие разочарованието си, че Ханибал ще поеме водачеството. Е, поне беше бил начело на войската за няколко дни.

Ханибал обаче го изненада.

— Въпреки това трябва да ни води пехота. Ти се справяш отлично и затова искам да останеш на мястото си.

Сафон се ухили.

— Благодаря, генерале!

— Искам също да пазиш заложниците. При най-малкия признак за предателство знаеш какво да правиш.

— Ще ги изтезавам и ще ги разпъна на кръст пред очите на сънародниците им.

— Отлично. Направи онова, което смяташ за уместно. — Ханибал го тупна по рамото. — Веднага ще заповядам на конницата да се премести. Продължи напред веднага щом заеме мястото си.

— Ами мулетата, генерале?

— Сега преместването им ще е много по-трудно. Днес ще трябва да стискаме палци. Ще го направим утре.

— Да, генерале. Благодаря, генерале.

Изпълнен с възторг, Сафон гледаше как генералът изчезва от погледа му назад по пътеката. Прекосяването на планините се оказваше много по-благодарно, отколкото беше очаквал.

В продължение на два дни групата воконти водеше Сафон през земите си. Конницата и обозът ги следваха бавно, а след тях вървеше останалата войска. Макар да нямаше нападения срещу колоната, недоверието на Сафон към местните водачи си остана. То се засили, когато на сутринта на третия ден воконтите избраха пътека, която ги отведе в много по-тясна долина от онази, през която се движеха. Почти нямаше място за движение от вездесъщите борове, които растяха по стръмните склонове. Сафон спря войниците и извика кривогледия воин.

— Защо не продължихме по онзи път? — Той посочи по-удобния път надясно, който се губеше в далечината. — Той е по-широк и теренът изглежда по-равен.

Водачът повтори думите му на местния език.

Воинът се впусна в многословно обяснение, което включваше често сочене и жестикулиране.

— Казва, че широката долина свършвала с отвесна скала след около пет мили, командире. И че щяло да ни се наложи да обърнем и да се върнем тук. По-тясната пък продължавала полегато нагоре и щяла да ни изведе до най-ниския проход в района.

Сафон изгледа свирепо воина, който просто сви рамене. Едното му око гледаше към него, а другото се взираше някъде в небето. Сафон намираше това за вбесяващо. Освен това правеше изключително трудно преценяването дали воинът не лъже. Накрая взе решение. Изпращането на вестител до намиращия се при ариергарда Ханибал щеше да доведе до забавяне от три часа или повече.

— Добре — изръмжа той. — Ще го послушаме. Кажи му обаче, че ако кроят нещо, той пръв ще умре. — Сафон изпита задоволство, когато воинът преглътна нервно, докато слушаше превода. След това обаче ги поведе достатъчно уверено и тревогата на Сафон донякъде се уталожи.

Безпокойството му бързо се завърна. Не заради каменистата неравна пътека. Вървяха по такива от навлизането в Алпите. Не, тревогата му идваше от отвесните скали, които ги притискаха от двете страни. Те продължаваха напред без никакви признаци за разширяване. Предизвикваха истинска клаустрофобия. Сафон не знаеше колко точно са високи скалите, но те почти през целия ден държаха долината в сумрак. Не беше единственият, на когото положението не му харесваше. Чуваше как войниците зад него мърморят неспокойно. Зад тях мулетата ревяха недоволно. Мнозина конници се бяха спешили, за да водят конете си, които вървяха с неохота напред.

Сафон стисна зъби. Беше избрал този маршрут за войската и тъй като колоната беше дълга десет мили, нямаше връщане назад. Просто трябваше да продължат. Той разхлаби меча в ножницата си и продължи плътно до разногледия воин. Ако се случеше нещо, наистина щеше да изпълни заплахата си.

За щастие продължиха бавно, но без изненади през остатъка от сутринта. Духът на хората се приповдигна и дори животните като че ли свикнаха с теснините. Сафон през цялото време оставаше нащрек за някакво движение по скалите и се опитваше да не забелязва, че вратът му се схваща от постоянното гледане нагоре.

Вниманието му бе привлечено първо не от движение, а от звук. В един момент чуваше само обичайните шумове, които ги следваха всеки ден от потеглянето от Нови Картаген. Приказващи си войници. Отделни смехове или ругатни. Заповеди на офицери. Скърцане на кожа и подрънкване на сбруи. Раздираща кашлица на онези със слаби гърди. Храчене. Рев на мулета. Цвилене на коне. В следващия момент в ушите му зазвуча нещо друго, страховито. Сафон трепна инстинктивно. Звукът беше от търкането на камък в камък. Той погледна с трепет нагоре.

Отначало не видя нищо, после на горния ръб на скалата високо горе се появиха неравните очертания на камък. Сафон трескаво вдигна ръка към устата си.

— Атакуват ни. Вдигнете щитовете! Вдигнете щитовете! — Моментално се обърна и затърси кривогледия воин. От всички страни се надигаха уплашени възгласи; Сафон видя, че онзи вече си е пробил път между другарите си и им вика да го последват.

— Предател! — изкрещя Сафон и изтегли меча си. Беше твърде късно. Вбесен, той гледаше как воконтите изчезват в една пукнатина в скалата на няма и двайсет крачки от него. Изруга. Трябваше да остане на мястото си и да направи каквото може за хората си. Стига самият той да не загине. Едно беше сигурно — ако сред заложниците, които се намираха в средата на фалангата му, имаше оцелели, те щяха да умрат в мига, в който се добере до тях.

Въздухът се изпълни с грохот и Сафон отново погледна нагоре. Звукът беше ужасяващ, усилен хиляди пъти от стените на тясната долина. Поразен, той гледаше как няколко канари с големината на коне бяха избутани през ръба високо над тях. Те бързо набраха скорост и полетяха надолу по почти отвесните скали. Към ужаса се добави и облекчение, когато Сафон осъзна, че никой от тях няма да го улучи. Войниците, намиращи се директно под камъните, закрещяха — не можеха да направят нищо, освен да гледат как смъртта се носи към тях. Писъците разкриваха безпомощния им ужас. Втрещеният Сафон не можеше да откъсне очи от падащите камъни. Парливият стомашен сок се надигна в гърлото му, когато те се стовариха върху жертвите си и ги накараха да замлъкнат завинаги.

Ужасът обаче не беше приключил. По-назад, където бяха конницата и обозът, западаха нови камъни. Сафон изстена. Не беше в състояние да направи нищо за онези хора и животните. Пое дълбоко дъх. „Най-добре да се погрижа за ранените“, помисли си. Поне на тях можеше да се помогне.

Бойни крясъци изпълниха ушите им, преди да са успели да направят каквото и да било. Десетки воконти се изсипаха от пукнатината, в която бяха изчезнали водачите им. Други изскачаха от съседна пукнатина. Смайването на Сафон се смени с ярост, от която всичко сякаш потъна в кървава мъгла. Той разпозна кривогледия и останалите водачи сред нападателите, вдигна копието си и изрева:

— Обърни се напред! Вражеска атака! — Войниците му реагираха веднага. — Вдигни щитове! Приготви копия!

От виковете отзад беше ясно, че колоната е атакувана и на други места.

— Задните пет редици, кръгом! — извика Сафон. — Пресрещнете врага! — След като даде командата, се обърна към воконтите пред тях. Галите тичаха напред с високо вдигнати оръжия. Сафон насочи копието си към кривогледия воин. — Мъртъв си, вонящ курвенски сине!

В отговор онзи изръмжа нечленоразделно.

За свое огромно раздразнение Сафон не можеше да се добере до него. Плътният строй на фалангата не му позволяваше да напусне позицията си, а воинът се насочваше към друга част от предната редица. Наложи се да забрави за него, когато друг гал с рошава червена брада мушна с меча си към лицето му. Вместо да се скрие зад щита и да изгуби противника от поглед, Сафон рязко дръпна глава настрани. Острието профуча покрай лявото му ухо и Сафон атакува с копието. С усещане за стържене острието премина между две ребра и се заби дълбоко в незащитените гърди. Сафон не успя да изтегли оръжието си от плътта на умиращия, така че пусна дръжката и изтегли меча си. Воинът рухна на земята с невярваща физиономия и на мястото му незабавно изникна друг.

Вторият противник на Сафон беше ревящ като бик здравеняк с дебел врат и огромни мускулести ръце. За ужас на Сафон триъгълният връх на копието му проби бронза и кожата на щита и стигна до нагръдника му. Остра болка прониза корема му и Сафон залитна няколко крачки назад и изпусна меча. За щастие войникът зад него беше готов и се наведе да го подхване. Заклещеното в щита копие вече беше безполезно. С мълниеносно движение обаче галът извади дълъг нож и посегна над щита да го забие в гърлото на Сафон. Сафон отчаяно дръпна глава назад. Противникът му продължи да замахва и Сафон си даде сметка, че само след миг гръклянът му ще бъде прерязан от гадното острие.

С огромно облекчение видя как нечие копие се появява отстрани и пронизва гърлото на воина. Аленият връх се подаде от другата страна на врата. От широко отворената уста на гала се изтръгна ужасяващ задавен звук, последван от яркочервена кръв, която оплиска щита на Сафон и краката му. Копието беше изтеглено и мъртвият воин рухна върху първия противник на Сафон.

— Богове — промълви той. Никога досега не се беше разминавал толкова близо със смъртта. Обърна се към спасителя си. — Благодаря.

Копиеносецът, младеж с липсващ зъб, се ухили.

— Няма за какво, капитане. Добре ли си?

Сафон бръкна под долния край на нагръдника си, който беше силно огънат. Опипа нагоре и трепна от болка. Извади ръката си и с огромно облекчение видя, че по пръстите му няма кръв.

— Като че ли да — отвърна той и се наведе да вдигне меча си.

Погледна към сражението и със задоволство видя, че атаката на воконтите се е разбила в солидната стена от щитове на фалангата. Не беше изненадан. Макар че неколцина от хората му щяха да изгубят живота си, нужно беше нещо много повече от неорганизирана атака на диваци, за да ги пречупи. „Време е за контраатака“, помисли си Сафон. В следващия миг обаче здравият разум го напусна, когато видя кривогледия на няма и двайсет крачки: навеждаше се да убие ранен либиец, макар че самият той отстъпваше. Сафон захвърли безполезния щит и се втурна напред. Желанието да види сметката на предателя го направи още по-бърз и той измина може би една трета от разстоянието, преди онзи да го види. В следващия миг воинът го погледна и си плю на петите. Другарите му направиха същото.

— Ела тук, шибан страхливец! — изрева Сафон, без изобщо да забелязва, че първите редици на фалангата са го последвали. Затича се с всички сили, като си даваше сметка, че ако онзи се добере до пукнатината, шансовете да го спипа ще се стопят. Нямаше полза. На гала сякаш му бяха пораснали криле на краката. Сляпата съдба обаче се намеси и галът се препъна в един камък. Залитна и падна на коляно. Сафон се нахвърли върху него като куче върху притиснат в ъгъла плъх. Но вместо да убие дивака, го фрасна с дръжката на меча си в тила. Изправи се и успя да съсече друг воин, който бягаше покрай него. Галът с вой се хвърли към пукнатината и изчезна.

— Не отивайте натам! — извика Сафон, когато първите копиеносци го настигнаха и продължиха към пукнатината. — Това е капан.

Войниците с неохота се подчиниха.

— Искам двайсет души да застанат точно тук и да се погрижат онези да не предприемат контраатака. — Сафон срита разногледия, който изстена. — Някой да вдигне тази торба с лайна. Потърсете оцелели негови сънародници и вържете всички.

— Какво ще правиш с тях, капитане? — попита един офицер.

— Ще видиш — с вълча усмивка отвърна Сафон. — Първо обаче трябва да видим какво става зад нас.

Когато стигнаха последните редици на фалангата, атакуващите там воконти вече бяха изчезнали. Труповете на още петнайсет воини лежаха на земята, но това не донесе особено удовлетворение на Сафон. Само в тази малка част поне петдесет картагенски войници бяха тежко ранени или смазани до смърт. Малко по-нататък имаше още толкова пострадали мулета и коне. Земята беше покрита с кръв и навсякъде лежаха обезобразени трупове на хора и животни. Писъците на ранените, особено на онези, които бяха притиснати от камъните, бяха нетърпими. Сафон се опита да остане глух за тях и се съсредоточи да разбере какво още е станало. Бостар беше сред офицерите, които му докладваха.

Подплашен от падащите камъни, един слон беше убил трима души с хобота си, преди да побегне назад през колоната, причинявайки незнайно какви поражения. За щастие останалите слонове бяха запазили спокойствие благодарение на опитните си махути[5]. Най-вбесяващото беше, че воконтите бяха отмъкнали десетки мулета и ги бяха подкарали по същите коварни пътеки, от които бяха започнали дръзката си атака. Бяха успели дори да вземат малко пленници. Въпреки това Сафон разбираше, че няма смисъл да преследва грабителите. Продължаването напред беше по-важно от опитите за спасяване на неколцина нещастни войници. След като труповете и камъните бъдеха разчистени, колоната можеше да продължи по пътя си.

Преди това обаче имаше нещо, което Сафон трябваше да направи.

Върна се там, където бяха пленените воконти. Заедно с десетимата заложници те бяха общо двайсет и двама, седнали заедно и заобиколени от копиеносци. Единственият, който не изглеждаше уплашен, беше кривогледият. Той се изплю към Сафон, когато го видя да приближава.

— Да ги екзекутираме ли? — с надежда попита един офицер.

Либийците замърмориха гневно в знак на съгласие.

— Не — каза Сафон, без да обръща внимание на шока, който предизвика отговорът му. Обърна се към преводача. — Кажи им, че въпреки предателството на събратята им няма да бъдат убити. — Докато слушаше превода, Сафон със задоволство видя как на лицата на някои се появи надежда. Изчака малко, като се наслаждаваше на властта си.

— Командире, размисли! — обади се друг офицер. — Не могат да останат ненаказани. Помисли за жертвите, които дадохме.

Устните на Сафон се дръпнаха в жестока усмивка.

— Да съм казал, че ще останат ненаказани?

Офицерът го погледна объркано.

— Не.

— Ще им направим онова, което те направиха на нас — обяви Сафон. — Не превеждай това — нареди на преводача. — Искам да гледат и да се чудят какво предстои.

— Какво ще заповядаш да направим, командире?

— Вържете тия боклуци в редица. После доведете един слон. Нека да премести голям камък. Толкова голям, че никой човек да не може да го помръдне.

На лицето на офицера бавно се появи усмивка.

— И ще им премажем главите ли, командире?

— Не — отвърна Сафон. — Нали казах, че няма да ги убиваме. Искам камъните да бъдат пуснати върху краката им.

— А после, командире?

Сафон сви безжалостно рамене.

— Просто ще ги оставим.

Офицерът се ухили.

— Ще е тъмно, преди другите боклуци да могат да се върнат. Дотогава ще молят за смърт.

— Именно. После сигурно ще си помислят хубаво, преди да ни нападат отново. — Сафон плесна с ръце. — Действай!

Загледа как пленниците бяха принудени да легнат до стърчаща от земята скала, като се увери, че кривогледият е последен в редицата. След кратко забавяне от обоза докараха един слон. Сафон го изчака с преводача до първия гал, чиито очи вече бяха на път да изхвърчат от орбитите от ужас.

Сафон погледна махута и попита:

— Можеш ли да преместиш онзи камък? — И посочи.

— Да, командире. Къде?

— Върху краката на тези мъже. Но без да бъдат убивани.

Очите на махута се разшириха.

— Мисля, че да, командире.

— Направи го тогава.

— Да, командире.

Водачът се наведе и прошепна нещо на огромното животно, след което го потупа зад ухото с тоягата си. Слонът тръгна тежко към посочения камък и уви хобота си около него. Последва кратка тишина, преди камъкът да се размърда от мястото си. Махутът каза друга команда и слонът пристъпи напред и опря глава в канарата, за да не ѝ позволи да набере скорост. После бавно тръгна заднешком към пленниците, като контролираше товара си надолу по лекия склон. Щом най-сетне осъзнаха какво ги очаква, воконтите заскимтяха и заплакаха от страх.

Сафон се разсмя. Погледна нагоре и си каза, че вижда движение.

— Да, гадини — изрева той. — Гледайте! Приятелите ви ще получат доза от собственото ви лекарство.

На няколко стъпки от пленниците водачът спря слона и погледна въпросително Сафон.

— Направи го.

Махутът пак промърмори нещо на слона и животното се дръпна настрани, оставяйки канарата да се търкулне върху краката на първите трима воини. Задавени писъци разкъсаха въздуха, последвани от доволните викове на гледащите картагенски войници. В техните очи това беше отмъщение за мъртвите им другари. Междувременно останалите пленници напразно опъваха въжетата, които ги приковаваха към земята.

— Кажи им, че това е отмъщението на Ханибал за коварството им — сурово заповяда Сафон.

Пребледнелият преводач се подчини. Думите му бяха посрещнати от изпълнени с ужас гласове.

— Някои казват, че не са знаели, че ще бъдем нападнати — каза той.

— Ха! Значи са или лъжци, или глупаци, или и двете.

— Молят просто да бъдат убити.

— Категорично не. — Сафон даде знак на махута. — Направи го отново. Не спирай.

Канара след канара бяха избутани надолу, за да премажат краката на всички воини без последния. Когато слонът добута последния камък, Сафон нареди на водача да спре. Щракна с пръсти на преводача да го последва и отиде при кривогледия. С почервеняло от ярост лице дивакът избълва куп ругатни.

— Не си прави труда — презрително се изсмя Сафон, когато преводачът понечи да преведе. — Знам какво казва. Кажи му, че така си плаща за измамата и че страхливец като него никога няма да види рая на воините. Вместо това душата му ще гние вечно в преизподнята. — Погледна махута. — Щом свърши, пусни камъка.

Водачът на слона кимна.

— Какво става тук, в името на всички богове? — Гласът на Бостар успя да се чуе през какофонията писъци в тясната клисура.

Преводачът млъкна. Махутът замръзна като статуя върху слона. Със скован от ярост гръб Сафон се обърна и видя брат си, който го гледаше вбесен. Кимна подигравателно.

— Наказвам тези безполезни мръсници. На какво ти прилича?

Лицето на Бостар се изкриви в отвратена гримаса.

— Не можа ли да измислиш по-жесток начин да ги убиеш?

— Няколко, ако трябва да съм точен — ведро отвърна Сафон. — Всичките обаче са прекалено продължителни. Този метод може да е груб, но пък е ефективен. Освен това ще прати силно послание на това пъпчиво и въшливо племе, че ще си платят скъпо, ако отново решат да ни нападнат.

— Вече си го направил! — Бостар посочи редицата крещящи мъже. — Защо просто не прережеш гърлото на този, и толкоз?

— Защото точно този — и Сафон срита кривогледия в главата — е техният водач. Запазих го за накрая, за да може да гледа как другарите му страдат и да очаква собствената си участ.

Бостар се дръпна отвратено назад.

— Ти си побъркан — рязко рече той. — Заповядвам ти да престанеш с това безобразие.

— Може да си с по-висш чин от мен, братко, но Ханибал повери авангарда на мен, а не на теб — високо отвърна Сафон. — Сигурен съм, че генералът ще поиска да научи защо се противопоставяш на заповедите му.

— Ханибал ли ти е заповядал да убиваш пленници по този начин? — невярващо попита Бостар.

— Каза да постъпя така, както намеря за добре — озъби се Сафон. — И аз го правя. А сега се дръпни! — Изпита огромно удоволствие, когато Бостар отпусна рамене и се подчини. Погледна за последен път кривогледия, който отново се опита да го заплюе. Изведнъж му хрумна нещо и той извади ножа си. Клекна и заби върха му в дясното око на мъжа. Рязко завъртя и извади окото. Храбростта на жертвата му изчезна и от гърлото му се изтръгна писък на чиста агония. Сафон избърса окървавените си пръсти в туниката на воина и се изправи. — Оставям му другото око, за да може да гледа как най-могъщата войска на света минава покрай него — каза на преводача. — Кажи му го. — После погледна Бостар. — Гледай и се учи, малки братко. Това ще получат враговете на Картаген. — И без да очаква отговор, кимна на махута. — Действай.

Бостар се отдалечи, изпълнен с безсилна мъка. Не искаше да гледа. За съжаление не можеше да не чува писъците. В какво се беше превърнал по-големият му брат? Защо морето бе отнесло Ханон, а не него?

За първи път Бостар не изпита вина, когато си зададе този въпрос.

XVI.

Пътувания

Естествено, Виа Апия[6], главният път до Рим, излизаше направо от Капуа. Тъй като не искаше да влиза в града, Квинт първо мина покрай стопанството на баща си и продължи по второстепенен път, който се виеше между множество селца и безброй вили, преди да се влее в главния път на няколко мили на север. Квинт яздеше коня си. Уж като роб, Ханон беше възседнал едно проклето муле, което освен това беше натоварено допълнително. През първия час пътуваха мълчаливо. И двамата имаха много неща, върху които да мислят.

Квинт вече беше сигурен, че ще намери баща си. Беше му тъжно, че се налага да остави Аврелия, но така беше устроен светът. Майка им щеше да се грижи добре за нея. В същото време обаче изпитваше безпокойство. След като постигнеха целта си и намереха баща му, Ханон щеше да продължи, за да се присъедини към картагенската войска. Означаваше ли това, че те вече са врагове? Квинт беше дълбоко смутен от тази мисъл.

Ханон пък се молеше със Суниатон всичко да е добре и да намерят бързо Фабриций. След това щеше да е свободен. Молеше се да се събере с баща си и братята си. Стига да бяха все още живи, разбира се. Мъчеше се да гледа оптимистично на нещата и се зае да си фантазира как отива на война срещу римляните. Тутакси обаче в главата му изникна друга смущаваща картина. Квинт и Фабриций щяха да са в противниковите легиони. Без да подозира, Ханон бе сполетян от същите мисли като Квинт и побърза да ги погребе дълбоко в тъмните кътчета на ума си.

Малко след като излязоха на Виа Апия, срещнаха отряд пехотинци, маршируващ на юг.

— Оскани — каза Квинт и изпита облекчение, че има за какво да говори. — Отиват към пристанището.

Ханон знаеше, че река Волтурнус минава на югозапад от Капуа и се влива в морето.

— За да отплават към Иберия ли?

Обхванат отново от смут, Квинт кимна.

Ханон не му обърна внимание, а се съсредоточи върху приближаващата група. Като се изключеше ескортът на Фабриций, не беше виждал много войници в Италия. Тези бяха соции, а не редовни легионери, но хора като тях съставляваха половината от всяка армия, която щеше да се изправи срещу Ханибал. Те бяха врагът.

Някои оскани бяха гологлави, но повечето носеха бронзови атически шлемове с гребени от конски косъм или пера, боядисани в червено, черно, бяло или жълто. Късите им вълнени туники също хващаха око и бяха от червени през охра до сиво. Малцина носеха обувки или сандали, но всички имаха широк кожен колан с бронзови апликации, закрепени с кукички. Войниците бяха въоръжени с леки копия за мятане и мушкане с различни дължини; малцина носеха кописи — извити мечове, използвани първоначално от гърците. Повечето им щитове приличаха на картагенските скути — от два пласта и на ребра, но по-малки.

— Преди не много поколения са воювали с Рим — каза Квинт. — Капуа е под римска власт от малко повече от век. Мнозина от местните смятат, че трябва да си върнат независимостта.

Ханон се опули.

— Наистина ли?

— Да. Това е любимата тема за спор между Марциал и баща ми, особено когато пийнат повече. — Квинт се замисли и се запита дали и майка му не е на подобно мнение. Никога не казваше много, но той знаеше, че тя много се гордее с произхода си.

Ханон беше запленен. Познанията му за устройството на Републиката и отношенията ѝ с другите градове и народи на Италия бяха меко казано откъслечни. Видя му се интересно, че такъв голям и важен град не е доволен, че се намира под властта на Рим. Запита се дали няма и други, които споделят подобни чувства.

Като младши трибун Флак трябваше да продължи с легиона си към Иберия. След глупавото му изказване пред Публий обаче изглеждаше разумно и да си мълчи известно време. Фабриций обаче бързо откри, че това не е в стила му. Щом разбра, че консулът ще се върне в Италия с конниците на Фабриций и с една кохорта, Флак се замоли също да бъде включен, като посочи, че има нужда от трибун, който да командва легионерите. Защо да не бъде той? Фабриций бе абсолютно изумен, че Публий не избухна, когато чу молбата. Макар и видимо раздразнен, консулът прие.

— Юпитер ми е свидетел, много си нагъл — изсумтя той. — А сега се махай от палатката ми.

Фабриций си отбеляза инцидента, който разкриваше докъде стига влиянието на Минуциите. Макар да нямаше особено значение кой трибун заминава с Публий, друг на мястото на Флак щеше да бъде наказан за подобно безочие. А ето че вместо наказание Флак бе получил онова, което искаше. По-късно той самодоволно спомена на Фабриций, че Минуциите имат пръст във всички дела на Рим.

— Когато пристигнем в Италия, фамилията ми вече сигурно ще знае какви са намеренията на Ханибал. — Фабриций си помисли, че това би било възможно само ако Флак вече им е изпратил съобщение. Не можеше да повярва, че е така. Нима Атия беше права за Флак? Искаше му се бъдещият му зет да не е такъв самохвалко и потърси утеха в мисълта как семейството му ще се облагодетелства от влиянието на Минуциите след брака на Аврелия.

Самият Фабриций беше доволен, че се връща в Италия. Макар че там щеше да стане доста напечено, той искаше да е част от армията, която щеше да се изправи пред главната заплаха. Естествено, тази заплаха беше Ханибал, а не военачалникът, останал в Иберия.

Бруталното отношение на Сафон към пленниците не принуди воконтите да се въздържат от нови атаки. Дори ставаха все по-яростни. Още камъни се търкаляха надолу от скалите и нанасяха тежки загуби сред войниците и товарните животни. През късния следобед сблъсъците станаха толкова ожесточени, че авангардът с конницата и обозът се откъснаха от Ханибал и основната войска. Положението остана такова през цялата нощ. На следващата сутрин за всеобщо облекчение воконтите бяха изчезнали. Повечето смятаха, че загубите им в крайна сметка са станали достатъчно големи, за да обезсмислят краденето на още провизии. Галите обаче бяха нанесли не само физически поражения на войската. Ужасяващото изпитание подрина съвсем бойния дух на войниците. Всяка нощ стотици изчезваха под прикритието на тъмнината. Ханибал беше наредил да не ги спират. „Войниците, които влизат принудително в битка, не стават за другари“ — каза той на Малх.

Войската продължи напред.

Окаяните премръзнали и с подбити крака картагенци се изкачваха цели осем дни. Враговете им вече не бяха воконтите или алоброгите, а стихиите и теренът, който ставаше все по-коварен. Леденият вятър и измръзванията започнаха да вземат своето. От зори до здрач войници падаха на земята като мухи. Нощем просто умираха в съня си. Бяха отслабени от глад, умора, недостатъчно дрехи или комбинация от трите.

Отговорът на Ханибал на твърдата защита на авангарда беше да го повиши. Освен това той остави Сафон да води колоната. Въпреки радостта му, че е равен по ранг на Бостар, отговорността му беше двуостър меч. Той и хората му трябваше да проправят пътя, което беше невероятно изтощителна задача. Трябваше да разчистват канари. Пътеката редовно се нуждаеше от поправка или подсилване. Жертвите сред хората на Сафон рязко се увеличиха. Вечерта на осмия ден самият той беше на ръба на физически и умствен срив. Страхът му от прекосяването на планините се оказа основателен. За него всички те бяха обречени. Никога нямаше да намерят обещания проход, бележещ най-високата точка от пътуването им. Сафон продължаваше напред, като се осланяше единствено на гордостта си. Да помоли Ханибал да бъде сменен за него бе по-лошо от това да скочи от някоя отвесна скала. В същото време не искаше да направи и второто. Колкото и невероятно да му изглеждаше, животът все пак беше за предпочитане пред смъртта. Увит в пет одеяла, той се беше сгушил до мизерно греещия мангал в палатката си и се опитваше да се чувства благодарен. Никой от хората му нямаше лукса да се топли на огън.

След известно време се размърда. Колкото и да не му се искаше, време беше да провери стражата. Освен това появата му щеше да повдигне духа на войниците. Отметна одеялата, сложи си второ наметало и уви шал около главата си. Докато развързваше каишките на платнището, в палатката нахлу порив на леден вятър. Сафон трепна, преди да се насили да излезе. Двама либийци стояха на пост до входа. Потопена в катран факла, закрепена върху малка купчина камъни, хвърляше слаба светлина около тях.

Двамата застанаха мирно, когато го видяха.

— Командире — промърмориха с посинели от студ устни.

— Нещо за докладване?

— Не, командире.

— Голям студ, а?

— Да, командире — отвърна по-близкият и се преви, понеже го налегна пристъп на кашлица.

— Извинявай, командире — нервно каза другарят му. — Не може да се сдържа.

— Няма нищо — раздразнено отвърна Сафон. Погледна първия войник, който бършеше кървава храчка от устните си. Ходещ мъртвец. Внезапно изпита съжаление към него. — Вкарай го вътре при мангала. Да опита да се стопли. Можете да останете там, докато се върна от обиколката.

Потресен, вторият либиец замърмори благодарности. Сафон взе факлата и тръгна в мрака. Нямаше да го има само четвърт час, но и това време можеше да предложи известно облекчение на болния войник. Напуканите му устни се извиха в кисела усмивка. Помисли си, че се размеква като Бостар.

Не беше виждал брат си от разправията им заради пленените воконти. Лично той нямаше нищо против това положение.

Като стъпваше много внимателно по ледената земя, Сафон тръгна покрай палатките на войниците си. Погледна двата слона, които бяха останали с авангарда по нареждане на Ханибал. Нещастните животни стояха едно до друго и се мъчеха да се топлят взаимно. Сафон съжали дори тях. Скоро стигна първите стражи, които стояха на двеста крачки от палатката му — там, където бяха принудени да спрат за през нощта. Никакъв огън не можеше да издържи на жестокия навяващ сняг вятър от върховете. За да не измрат всичките му войници от измръзване, Сафон беше наредил смените им да се съкратят само на един час. Въпреки това губеше хора всяка нощ.

— Видяхте ли нещо? — извика той на дежурния офицер.

— Не, командире! Дори демоните са в леглата си тази нощ!

— Добре. Свободно. — Доволен от опита за хумор на офицера, Сафон тръгна обратно. Оставаше му само да провери стражите в края на фалангата, след което можеше да се прибере. Докато се взираше в сумрака, с изненада видя как някаква фигура се появява зад най-далечната палатка. Намръщи се. Отвесната скала се намираше на двайсетина крачки от палатките, но вятърът беше толкова силен, че лесно можеше да отнесе човек в пропастта. На няколко пъти го беше виждал да се случва. Затова всички вървяха между палатките, а не покрай тях. Човекът носеше факла, което означаваше, че не е враг. И въпреки това вървеше по най-опасния път покрай фалангата му. Защо? Да не би да криеше нещо?

— Хей! — извика Сафон. — Стой!

Войникът спря и вятърът смъкна качулката на наметалото му.

— Сафон?

— Бостар? — изуми се Сафон.

— Да — отвърна брат му. — Може ли да поговорим?

Сафон залитна от особено силен порив на вятъра. С ужас видя как той блъсна неподготвения Бостар отстрани и го събори на едно коляно. Докато брат му се мъчеше да се изправи, нов порив го понесе назад към мрака.

Сафон не можеше да повярва на очите си. Втурна се към ръба на пропастта и с изумление видя брат си, вкопчил се отчаяно в стърчащ клон на залинял храст на няколко стъпки под него.

— Помогни ми! — извика Бостар.

Сафон го загледа мълчаливо. „Защо да го правя? — запита се той. — Каква полза имам?“

— Какво чакаш? — Гласът на Бостар трепна. — Проклетият клон няма да издържи! — Погледна брат си в очите и пребледня. — Искаш да умра, нали? За да си доволен. Както беше доволен, когато Ханон се изгуби.

Сафон замръзна, обхванат от чувство за вина. Откъде Бостар можеше да знае това? Продължи да стои, без да предприема нищо.

Клонът се сцепи.

— Майната ти! — изкрещя Бостар. Пусна лявата си ръка и се хвърли напред, като търсеше къде да се хване. Само след миг тежестта на тялото му щеше да го повлече към бездната. Бостар ясно осъзнаваше това и трескаво се мъчеше да напипа някаква опора на каменистата ледена земя. Не успя. С отчаян вик започна да се плъзга назад.

Инстинктът на Сафон надделя и той се наведе напред да хване брат си през раменете. С рязко движение го издърпа нагоре през ръба. Напъна се отново и двамата се озоваха на няколко крачки от пропастта, на по-безопасен терен. Известно време лежаха задъхани един до друг. Бостар пръв се надигна и седна.

— Защо ме спаси?

На Сафон му беше трудно да го погледне в очите.

— Не съм убиец.

— Да, не си — рязко рече Бостар. — Но се радваше, когато Ханон изчезна, нали? Така ти се отваряше възможност да станеш любимец на баща ни.

Срам изпълни Сафон.

— Аз…

— Странно — прекъсна го Бостар. — Ако бях умрял сега, щеше да останеш само ти. Защо не ме остави да полетя в пропастта?

— Ти си ми брат.

— Може и да съм ти брат, но въпреки това стоеше и ме гледаше, когато паднах — яростно отвърна Бостар. След миг се овладя. — И в същото време съм жив заради теб. Благодарен съм ти и ще се издължа, ако мога. — Изплю се на земята помежду им. — След това ще си мъртъв за мен.

С увиснало чене Сафон загледа как Бостар се изправя и си тръгва.

— Какво ще кажеш на татко? — извика той.

Бостар се обърна и лицето му се изкриви в презрителна гримаса.

— Не се безпокой. Нищо няма да му кажа. — И си отиде.

Сякаш по даден знак леден порив на вятъра блъсна Сафон и го прониза до кости.

Никога не се беше чувствал по-самотен.

След заминаването на Квинт и Ханон Аврелия се чувстваше изоставена. Намирането на повод да излезе в гората и да посети Суниатон изобщо не беше лесно. По очевидни причини не можеше да сподели това с майка си и не харесваше, нито имаше доверие на стария си гръцки наставник. Имаше приятелски отношения с Елира, но в последно време илирийката беше в лошо настроение и не ставаше за компания. Така Юлий оставаше единственият домашен роб, с когото би могла да общува. След вълнението от излизанията в гората обаче дискусиите върху менюто за следващата седмица не представляваха особен интерес за Аврелия. Затова прекарваше повечето си време с майка си, която, след като останаха сами, се беше посветила с цялата си енергия в управлението на домакинството. Аврелия предполагаше, че това е начинът на Атия да се справя с отсъствието на Квинт.

Най-важната им задача беше справянето с огромните количества вълна, натрупана под един от навесите в стопанския двор. Тя беше събрана от овцете през лятото и през следващите месеци робините я бяха почистили и боядисали в различни цветове — червен, жълт, син и черен. След това вълната беше готова за предене и тъкане. Въпреки че по-голямата част от тази работа се вършеше от робите, Атия също допринасяше. И настояваше и Аврелия да участва. Ден след ден двете седяха на двора или го обикаляха с хурки и вретена в ръце, като се прибираха в атриума само ако валеше.

— Работата на жената е да върти къщата и да преде и да тъче — каза Атия една свежа сутрин и сръчно завъртя вретеното. Погледна Аврелия. — Слушаш ли ме, дете?

— Да — отвърна Аврелия, доволна, че Атия не я е забелязала как завърта очи. — Казвала си ми го поне хиляда пъти.

— Защото е вярно — отсече майка ѝ. — Една добра съпруга трябва да е веща в преденето и тъкането. Гледай да го запомниш.

— Да, майко — послушно отвърна Аврелия, като си представяше как се упражнява с гладиус.

— Сигурна съм, че баща ти и Квинт ще са благодарни за всички наметала и туники, които им изпратим. Доколкото знам, зимите в Иберия са доста сурови.

Аврелия виновно се отдаде на работата с по-голяма енергия. Това беше единственият осезаем начин да помогне на брат си. С изумление откри, че ѝ се иска да можеше да направи същото за Ханон. „Той сега е враг“, каза си тя.

— Има ли някакви новини от тях?

— Знаеш, че няма. — В гласа на Атия ясно се долавяше раздразнение. — Баща ти сигурно няма време да ни пише. Ако са рекли боговете обаче, вече трябва да е в Иберия.

— И с малко късмет Квинт скоро ще го намери — отвърна Аврелия.

Атия изгуби самообладание за момент и скритата ѝ мъка пролича.

— Как можа да тръгне сам…

Сърцето на Аврелия се сви болезнено, когато видя майка си така разстроена. Досега не ѝ беше казала, че Ханон е с брат ѝ. Премълчаването правеше нещата по-прости. Сега обаче решимостта ѝ да си мълчи трепна.

Дискретно покашляне ѝ попречи да каже нещо. Аврелия се подразни, че вижда Агесандър на прага на атриума.

— Господарке — каза той и се поклони. — Аврелия.

Аврелия изгледа изпепеляващо сицилианеца. Откакто беше обвинил Ханон, тя го избягваше като чума. А сега ѝ беше попречил да утеши майка си.

— Какво има? — попита Атия. — Проблем с брането на маслините ли?

— Не, господарке. — Агесандър се поколеба. — Дойдох да се извиня. На Аврелия.

Атия повдигна вежди.

— Какво си направила?

— Нищо, което не бих направил и аз, господарке — увери я Агесандър. — Но цялата работа с картагенеца беше изключително… неприятна.

— Така ли? — ледено рече Аврелия.

Атия вдигна ръка да я накара да млъкне и каза:

— Продължавай.

След като пристигна в Пиза след около седмица, Публий здравата се ядоса, когато беше посрещнат от пратеник на Сената. Единственото желание на консула беше да продължи на север към Цизалпийска Галия и да поеме легионите, които в момента се командваха от претора Луций Манлий Вулзон. Връченото му писмо обаче недвусмислено казваше, че ще бъде по-разумно да докладва пред Сената, преди да предприема по-нататъшни действия срещу Ханибал. Това било необходимо, гневно каза той пред Флак, защото „прекрачил правомощията си на консул, като решил да не продължи към Иберия с армията си“.

Флак невинно се зае да разглежда ноктите си.

— Някой трябва да е пратил вест преди да потеглим от Масилия — разбесня се Публий и изгледа многозначително Флак. — Никъде обаче не виждам да се споменава думата провокацио. Иначе казано, бих могъл да не обърна внимание на това оскърбително писмо. И вероятно трябва да го направя. С всеки ден Ханибал и войската му приближават северните ни граници. Семпроний няма как да тръгне от Сицилия на север и да пристигне по-бързо от мен. Пътуването до Рим ще ме забави с две седмици, ако не и повече. Ако Ханибал се появи през това време, резултатът може да се окаже катастрофален.

— Това едва ли ще бъде по моя вина — отвърна Флак.

Ноздрите на Публий се разшириха от ярост.

— Така ли?

Флак прояви благоразумието да не отговаря.

Публий прочете отново писмото и се овладя.

— Ще се върна в Рим, както искат, но цялата отговорност за онова, което може да се случи заради забавянето ми, ще падне върху Минуциите и по-конкретно върху теб. Ако Ханибал вече е в Цизалпийска Галия, когато стигна там, ще се погрижа да бъдеш в първата редица всеки път, когато се сблъскваме с картагенците. — Флак го погледна стреснато и Публий се озъби. — Там можеш да си спечелиш цялата слава, която желаеш. Посмъртно, предполагам. — И без да обръща внимание на шокираната физиономия на Флак, консулът се обърна към Фабриций.

— Ще тръгнем за Рим само с една турма. Искам всеки ездач да има по два коня. Останалите ти хора да си купят други коне и да потеглят на север към Вулзон с кохортата пехотинци. Погрижи се. Заминаваме след час.

Флак последва Фабриций, докато той ръководеше разтоварването на конете и екипировката. На пристанището на Пиза цареше трескаво оживление. Току-що слезлите на сушата войници вземаха екипировката си от купчините на кея и се строяваха под зорките погледи на офицерите. Конниците на Фабриций гледаха как специално построените дървени рамки вдигат конете им от трюмовете на корабите и ги свалят на сушата. Конярите се намесваха да успокоят уплашените си питомци, преди да ги отведат настрана, за да бъдат подготвени за пътуването. Когато намери свободен момент, Фабриций се обърна към Флак.

— Какво става, в името на Хадес?

— Какво имаш предвид? — с театрална невинност попита Флак.

— Всеки глупак разбира, че най-разумно е Публий да не отива в Рим, а да продължи колкото се може по-бързо към Цизалпийска Галия. А ти си направил така, че да стане обратното.

Флак го погледна изненадано.

— Кой казва, че имам нещо общо с достигането на новината до Рим? Както и да е, не мога да отговарям за действията на по-старшите членове на рода ми. Те са много по-велики от теб и мен и единственият им интерес е Рим. Те също знаят, че Публий е арогантен тип, чиято основна цел е да спечели слава за себе си. И последните му действия го доказват. Той трябва да бъде смъмрен от равните му и да му бъде напомнено къде му е мястото, преди да е станало късно.

— Не е като да нямаме войски на север — убедително продължи Флак. — Луций Манлий Вулзон вече е в района с консулска армия в пълен състав. Той е опитен командир и не се съмнявам, че е достатъчно умел да посрещне и да победи сганта, която Ханибал ще изведе от планините. Не си ли съгласен?

Фабриций се поколеба. Самоувереното решение на Публий да прати армията си в Иберия, а самият той да се върне в Италия, определено не можеше да се нарече обичайно. Отначало Фабриций си беше помислил, че Публий показва истинска предвидливост, но думите на Флак посяха съмнение в ума му. Трудно беше да се приеме, че някаква фракция в Рим би изложила на опасност Републиката с единствената цел да спечели пред политическите си противници. Минуциите явно имаха причини да настояват Публий да се изправи пред тях. На теория легионите в Цизалпийска Галия бяха напълно способни да защитават северната граница. Фабриций погледна Флак и видя на лицето му единствено искрена загриженост.

— Ами… да — промърмори той.

— Добре. Да идем в столицата, без да се тревожим за Ханибал, и да видим какво има да каже Сенатът на Публий — каза Флак. — Веднага след това ще се справим с гугите, ако Вулзон вече не ги е изтрил от лицето на земята. Съгласен ли си? — И протегна по войнишки дясната си ръка напред.

Фабриций се чувстваше несигурен. В един момент Флак говореше така, сякаш онези в Рим винаги постъпват безкористно, а в следващия намекваше, че отзоваването на Публий е политически ход, направен без да се взема предвид опасността в лицето на Ханибал. Нещата бяха много по-заплетени, отколкото изглеждаше на пръв поглед. За Фабриций единственият непосредствен проблем беше Ханибал и как да се справят с него. Онези в Сената очевидно не си даваха сметка за това. Но дали наистина имаше някакво значение, ако отидат първо в Рим, а след това в Цизалпийска Галия? Ако Ханибал успееше да прекоси Алпите, войската му щеше да се нуждае от продължителна почивка, за да се възстанови от тежкото изпитание. Предварително предупреденият Вулзон щеше да е готов, а на Публий нямаше да му отнеме много време да стигне от столицата при легионите.

— Съгласен — каза той и стисна протегнатата ръка.

— Отлично. — Очите на Флак блеснаха доволно. — Между другото, не вземай присърце нищо от казаното от брат ми. Той очаква с нетърпение да се срещне с теб на четири очи.

Фабриций кимна, макар че определено не се чувстваше в свои води.

На следващия ден войската стигна най-високата точка на прохода. Далече под тях се разкриха просторни равнини. Картината със същата сила можеше и да е мираж, горчиво си помисли Бостар. Склоновете, водещи към Цизалпийска Галия, бяха покрити със замръзнал сняг, който напълно покриваше земята. Намирането на сигурен път щеше да е много по-трудно, а цената за една погрешна стъпка щеше да е също толкова убийствена, колкото и през прехода им досега.

За да облекчи донякъде страданията на войниците си, Ханибал им даде два дни почивка на върха. Разбира се, решението не се дължеше единствено на добрината му. Стотици изостанали войници, които иначе щяха да загинат, успяха да настигнат другарите си и бяха посрещнати с облекчение, но без особено съчувствие. Дори да искаха да разкажат за премеждията си, малцина от тях намираха слушатели. Отчаянието гризеше постоянно сърцата на хората и ги правеше безчувствени за страданията на другите.

Колкото и невероятно да изглеждаше, стотици от изчезналите по време на изкачването мулета също успяха да стигнат до лагера. Макар че повечето бяха изгубили товара си, все пак бяха добре дошли. В желанието си да повдигне духа на хората си Ханибал нареди най-слабите добичета, двеста или повече, да бъдат заклани последната вечер преди началото на спускането. Огньовете, необходими за приготвянето им, погълнаха повечето останали дърва, но за първи път от седмици войниците си легнаха да спят с прясно месо в коремите.

Горещата надежда, че Ханон е все още жив, и присъствието на баща му бяха нещата, които поддържаха Бостар през мъченията на следващия ден и през нощта. Опитваше се изобщо да не мисли за Сафон и вместо това се съсредоточи да помага на войниците си. Беше си мислил, че пътят през планините дотук е труден, но спускането се оказа два пъти по-тежко. След повече от седмица сред снега войниците бяха измръзнали до кости. Въпреки дарените от каварите топли дрехи и обувки мнозина не бяха облечени подходящо за гибелните условия. Забавени от студа, картагенците се препъваха и на най-малките препятствия, нагазваха в преспи и се блъскаха един в друг. И най-малкото спъване означаваше смърт — моментална при падането или от потъване в сън, от който нямаше събуждане.

Войниците измираха и по други причини. На места земята пропадаше под тежестта на хората и снега, стотици политаха в пропастите и оцелелите бяха принудени да поправят пътя, за да могат да продължат. Горките мулета се плашеха и от най-малкото нещо и паниката им беше причина за още жертви. Бостар откри, че единственият начин да запази разсъдъка си пред лицето на толкова много смърт и унищожение е да се държи така, сякаш не се е случило нищо. Да поставя единия крак пред другия. И да продължава крачка след крачка напред.

Точно когато си мислеше, че няма начин положението да се влоши още повече, стана точно това. Късно на следващата сутрин авангардът стигна до място, където свлачище беше отнесло един и половина стадия от пътя. Сафон прати вест назад, че нито човек, нито животно може да продължи напред, без да изгуби живота си. На това място пропастта беше дълбока поне петстотин крачки. Без да се обезкуражи нито за миг, Ханибал заповяда на нумидийците си да започнат да строят нов път през препятствието. На останалата войска беше наредено да почива, доколкото може. От новината мнозина войници се пречупиха и заплакаха. „Нямат ли край страданията ни?“ — изплака един от хората на Бостар и той тутакси го скастри. Духът се беше сринал достатъчно и без подобни открити прояви на отчаяние.

Можеха да разчитат единствено на несигурните съобщения, достигащи от време на време от авангарда. Бостар не знаеше на какво да вярва. Конете били полезни за разчистването на големите камъни. Повечето работа трябвало да се върши с голи ръце. Ханибал обещал сто златни монети на първия, който преодолее препятствието. Десет души полетели в пропастта, когато земята пропаднала под краката им. Щяла да им трябва поне седмица, за да разчистят пътя за слоновете.

Привечер духът на Бостар донякъде се приповдигна от думите на един нумидийски офицер, който мина покрай фалангата му на път към палатката си.

— Днес напредъкът беше добър. Прокарахме нов път през повече от две трети от свлачището. Ако нещата са така и утре, ще можем да продължим напред.

Бостар въздъхна с огромно облекчение. След близо месец в планините Цизалпийска Галия най-сетне изглеждаше достижима.

Оптимизмът му се стопи час след началото на работата на следващата сутрин. Кавалеристите разчистиха огромна канара, която напълно блокираше пътя им. Висока повече от два човешки ръста и с още по-голям диаметър, скалата беше паднала така, че само неколцина войници можеха да стигнат едновременно до нея. Конете не бяха достатъчно силни да я преместят, а мястото беше твърде тясно, за да може до нея да достигне слон.

Времето минаваше и Бостар виждаше как последните искрици надежда угасват в очите на хората. Самият той споделяше чувствата им. Макар да не разговаряха, Сафон също изглеждаше унил. Ханибал дойде да провери какъв е проблемът. Обичайното вълнение на Бостар от присъствието на генерала този път не се появи. Как би могъл някой, дори самият Ханибал, да намери начин за преодоляване на препятствието? На всичкото отгоре отново започна да вали сняг, сякаш боговете им се присмиваха. Бостар оклюма още повече.

В следващия момент се изненада, когато видя баща си да отива да говори с Ханибал. Когато се върна, изглеждаше спокоен. Бостар погледна войниците, които бързаха назад покрай колоната, и хвана баща си за ръка.

— Какво става?

— Не всичко е изгубено — с усмивка рече Малх. — Ще видиш.

След малко войниците се върнаха, прегърбени под товари дърва. Наръч след наръч бяха пренесени и поставени внимателно около канарата. Когато се натрупа висока купчина, Малх нареди да я запалят. Бостар продължаваше да не разбира защо правят всичко това, но баща му отказваше да отговаря на въпроси. Остави синовете си да гледат любопитно и се върна при Ханибал.

Войниците наоколо също изглеждаха заинтригувани, но след като огънят горя близо час без никакъв резултат, започнаха да се отегчават и замърмориха, че са пропилели напразно последните си запаси дърва. За първи път от потеглянето от Нови Картаген Бостар не реагира веднага. Самият той започваше да губи всякаква надежда. Каквато и да беше смахнатата идея на баща му, нямаше да проработи. Със същия успех можеха направо да легнат и да умрат още сега, защото това със сигурност щеше да се случи с падането на нощта.

Бостар не беше обърнал внимание на дървеното скеле, което позволяваше на човек да застане върху скалата. Погледна го едва когато един войник мина покрай него с първата амфора. Най-сетне любопитството отново надделя над отчаянието. Глиненият съд съдържаше вкиснато вино, основното питие на войниците. Бостар видя как баща му жестикулира възбудено до гледащия Ханибал. Двама яки скутарии бързо се покатериха на скелето. Бяха накиснали дрехите си във вода, за да се предпазят от силната топлина, излъчвана от скалата. Веднага щом се качиха, двамата спуснаха въжета до земята. Онези отдолу завързаха амфорите за тях. Без да се бавят, скутариите ги вдигнаха, счупиха восъчните печати и изляха съдържанието на съдовете върху канарата. Течността кипна, силна миризма на горещо вино лъхна наблюдаващите. Осъзнаването какво се опитват да направят дойде като гръм за Бостар. Той се обърне да каже на Сафон, но прехапа устни и премълча.

Празните амфори бяха изхвърлени и сменени с пълни и цялото действие се повтори. Виното кипеше върху нагорещената скала, но не се случваше нищо. Скутариите погледнаха неуверено Малх.

— Продължавайте! Колкото се може по-бързо! — извика им той. Те побързаха да се подчинят и изляха още две амфори. После още две. Скалата обаче продължаваше да си стои все така на мястото. Малх изрева на войниците наоколо да хвърлят още дърва в огъня. Пламъците подскочиха нагоре, заплашвайки да погълнат платформата със скутариите, но на тях не им беше позволено да слязат. Малх застана до скелето и започна да дава заповеди на войниците да положат повече усилия. Още две амфори се изляха върху канарата, но без резултат. Надеждата на Бостар отново започна да помръква.

Изведнъж поредица силни пукоти заглуши всичко останало. Във въздуха се разлетяха парчета камък и единият от скутариите рухна като пронизан с копие. Черепът му беше почти размазан от камък, не по-голям от кокоше яйце. Уплашеният му другар скочи на земята, а войниците, които поддържаха огъня, побързаха да се изнесат. Отново се чуха пукоти и огромната скала се разчупи на няколко големи къса. Парчета, които можеха да бъдат преместени от човек или разбити с чукове. Последвалите радостни викове стигнаха чак до облаците. Новината плъзна назад по колоната и виковете се засилиха, докато не им се стори, че самата планина ликува.

Възторжените Бостар и Сафон се втурнаха към баща си и радостно го прегърнаха. Към тях се присъедини и Ханибал, който поздрави Малх като свой брат.

— Изпитанията ни почти приключиха — извика генералът. — Пътят към Цизалпийска Галия е открит.

* * *

Първото, което видяха двамата приятели от столицата, беше стената на Сервий, която опасваше целия град и караше стените на Капуа да изглеждат като детски играчки.

— Стените са на близо двеста години — развълнувано обясни Квинт. — Били са издигнати след като Рим бил разграбен от галите.

Ханон се замоли Ханибал да е следващият, който ще го направи.

— Как изглеждат в сравнение с тези на Картаген?

— А? — Ханон бързо се върна в реалността. — Много от стените на Картаген са доста по-нови.

„И много по-величествени“, добави наум.

— А по размери?

На Ханон не му беше нужно да лъже по този въпрос.

— Картаген е много по-голям.

Квинт се помъчи да скрие неудоволствието си и не успя.

Ханон с изненада откри, че зад стените сходствата между Картаген и Рим стават все повече. Улиците нямаха настилка и повечето бяха широки не повече от десет крачки. След месеците горещини по тях имаше коловози, твърди като желязо.

— През зимата ще станат на същинско тресавище — каза Ханон и ги посочи. — Така става у дома, ако вали много.

— Както и в Капуа — съгласи се Квинт и сбърчи нос, докато минаваха покрай една алея, използвана за изхвърляне на отпадъци. Във въздуха се носеше острата, тежка воня на човешки изпражнения и урина. — Добре, че е есен, а не разгарът на лятото. Иначе вонята щеше да е непоносима.

— Много ли са сградите с канализация?

— Не.

— И в части от Картаген е същото — отвърна Ханон. Странно беше да изпитва носталгия от миризмата на лайна.

Тежката атмосфера се подсилваше и от факта, че заради нагъсто построените сгради, високи по два, три и дори четири етажа, улиците бяха слабо осветени и непроветрени. В сравнение с чистия въздух и откритите пространства извън стените това сякаш бе друг свят. Повечето сгради имаха отворени към улицата магазини на приземните етажи и стълби отстрани, по които се стигаше до жилищата горе. Квинт беше смаян от мръсотията навсякъде около него.

— Повечето хора живеят в такива сгради — обясни той.

— В Картаген ги строят предимно от кирпич.

— Това изглежда много по-безопасно. Ценакулите са дървени. Пълни с болести, трудни за отопляване и лесно се рушат.

— Значи пожарите са голям проблем — каза Ханон и си представи колко лесно би изгорял градът, ако бъде превзет от войската на Ханибал.

Квинт се намръщи.

— Да.

Наред с гледките и миризмите градът предлагаше и много шум. Търговци хвалеха на висок глас стоките си, пищяха играещи си деца, съседи клюкарстваха по ъглите. Безброй просяци от всички краища на света протягаха ръце и молеха за милостиня. От ковачниците се носеше звън на желязо, от високите сгради се чуваха удари на дърводелски чукове. В далечината откъм Форум Боариум се чуваше рев на говеда.

Разбира се, Рим не беше основната им цел — а пристанищният град Пиза, от който беше отплавала армията на Публий. Изкушенията на Рим обаче бяха твърде големи, за да могат да им устоят. Двамата приятели часове наред се мотаеха по улиците и изпиваха с очи гледките. Когато огладняха, напълниха коремите си с горещи наденички и пресен хляб от малките сергии. Сочни сливи и ябълки довършиха гощавката им.

Както можеше да се очаква, Квинт беше привлечен от внушителния храм на Юпитер, който се издигаше на хълма Капитол. Той зяпна покрива му от ковано желязо, редиците колони с височина колкото десет мъже и фасадата с ярко боядисана теракота. Спря пред огромната статуя на брадатия Юпитер пред комплекса, от която се откриваше изглед към по-голямата част на Рим.

Негодуващият Ханон също спря.

— Този храм трябва да е по-голям от всеки в Картаген — каза Квинт и го погледна въпросително.

— Имаме един колкото този — гордо отвърна Ханон. — Посветен е на Ешмун.

— Какъв бог е той? — с любопитство попита Квинт.

— Бог на плодородието, здравето и благоденствието.

Квинт повдигна вежди.

— И той ли е главният бог на Картаген?

— Не.

— Тогава защо храмът му е на най-видното място?

Ханон сви неловко рамене.

— Не знам. — Спомни си как баща му казваше, че народът им се различава от римляните най-вече с това, че са на първо място търговци. Този храм доказваше, че сънародниците на Квинт поставяха властта и войната над всичко останало. „Слава на боговете, че имаме истински воин като Ханибал Барка — помисли си Ханон. — Ако начело бяха глупаци като Хост, нямаше да има никаква надежда за нас“.

Квинт пък беше стигнал до друго заключение. Нима народ, който издига на най-видното място храм на бог на плодородието, може да победи Рим? „И когато се случи неизбежното, какво ще стане с Ханон? — изведнъж изкрещя съвестта му. — Къде ще бъде той?“ Квинт не искаше да отговаря на този въпрос.

— По-добре да намерим къде да пренощуваме — каза той. — Преди да се е стъмнило.

— Прав си — отвърна Ханон, благодарен за смяната на темата.

Агесандър кимна в знак на благодарност и се обърна към Аврелия.

— Трябваше да реша въпроса много по-добре. Исках да се извиня и да попитам дали можем да започнем отначало.

— Отначало ли? — озъби се Аврелия. — Та ти си просто роб! Няма никакво значение какво си мислиш.

Със задоволство видя болката, пламнала в очите му.

— Спри! — намеси се Атия. — Агесандър ни служи вярно вече повече от двайсет години. Най-малкото трябва да го изслушаш какво има да каже.

Аврелия се изчерви от срам, че я кастрят пред роб. Нямаше никакво намерение просто да отстъпи пред желанията на майка си.

— И защо си правиш труда да се извиняваш? — сърдито промърмори тя.

— Много просто. Господарят и Квинт може да отсъстват дълго. Кой знае? Може да не се върнат години наред. Може би ще имате нужда от повече помощ в управлението на стопанството. — Окуражен от кимането на Атия, той продължи: — Искам просто да направя най-доброто за теб и за господарката. — Направи почти жален жест. — Добрите отношения са жизненоважни, ако искаме да успеем.

— Той е прав — каза Атия.

— Дължиш ми обяснение, преди да се съглася на каквото и да било — гневно заяви Аврелия.

Сицилианецът въздъхна.

— Така е. Наистина се отнесох грубо с роба гуга.

— Грубо? Откъде е тази безочливост? — извика Аврелия. — Ти щеше да продадеш човек, за да се бие до смърт с най-добрия си приятел!

— Имам причини — отвърна Агесандър. През лицето му премина облак. — Ако ти кажа, че картагенците са изтезавали и убили цялото ми семейство в Сицилия, би ли ме погледнала с други очи?

Аврелия зяпна от ужас.

— Това ли са направили? — попита майка ѝ.

— Аз бях далеч, сражавах се в другия край на острова, господарке. Картагенците нападнали изненадващо градчето и унищожили всичко по пътя си. — Агесандър преглътна. — Избили всички — мъже, жени, деца. Старите, болните, дори кучетата.

Аврелия едва можеше да си поеме дъх.

— Защо?

— За наказание — отвърна сицилианецът. — В миналото бяхме на страната на Картаген, но после се съюзихме с Рим. Много селища постъпиха по същия начин. Моето било първото, което завладели. Трябвало е да пратят послание на останалите.

Аврелия знаеше, че по време на война се случват ужасни неща. Често се случваше хиляди мъже да губят живота си или да получат ужасни рани. Но да избиеш обикновени хора?

— Продължавай — меко каза Атия.

— Имах жена и две деца. Момиче и момче. — За първи път гласът на Агесандър се задави. — Бяха съвсем малки. На три и на две години.

Аврелия бе поразена, когато видя сълзи в очите му. Изобщо не беше помисляла, че надзирателят е способен да изпитва толкова силни чувства. И колкото и да не ѝ се вярваше, изпита съжаление към него.

— Намерих ги няколко дни по-късно. Мъртви. Заклани. — Лицето на Агесандър трепна. — Виждали ли сте какво може да направи върхът на копие на едно малко дете? Или как изглежда жена, след като е била насилена от десетина войници?

— Престани! — извика отвратената Атия. — Това е достатъчно.

Той наведе глава.

На Аврелия ѝ призля от ужас. Умът ѝ беше пълен с най-отвратителни картини. Нищо чудно, че Агесандър се беше отнасял толкова лошо с Ханон.

— Довърши разказа си — нареди Атия. — По-бързо.

— След това не ми се живееше — покорно продължи Агесандър, — но боговете не намериха за подобаващо да отговорят на молбите ми да загина в бой. Вместо това бях пленен и продаден като роб. Бях откаран в Италия, където господарят ме купи. — Той сви рамене. — И ето че оттогава съм тук. Онези двамата бяха първите гуги, които съм виждал от двайсет години.

— Ханон е невинен и не е извършил никакво престъпление срещу семейството ти — изсъска Аврелия. — Войната в Сицилия е била много преди да се е родил!

— Остави това на мен — остро рече майка ѝ. — За първи път ли търсеше отмъщение, когато нападна картагенеца?

— Да, господарке.

— Разбирам. Макар това да не оправдава действията ти, поне ги обяснява. — Изражението на Атия стана сурово. — Излъга ли, че си намерил ножа и кесията сред вещите на роба?

— Не, господарке! Боговете са ми свидетели, че казах истината — напълно искрено отвърна Агесандър.

„Лъжец“, яростно си помисли Аврелия, но не посмя да се обади. Майка ѝ кимаше одобрително.

— Агесандър е прав — заяви Атия. — Очакват ни трудни месеци. Да започнем отначало. — И погледна с очакване към Аврелия. Изражението на Агесандър беше по-меко, но повтаряше нейното.

— Добре — прошепна Аврелия и се почувства по-самотна от всякога.

XVII.

Дебат

След като си намериха евтино място, където да преспят, двамата приятели влязоха в най-близката таверна. Пиенето им изглеждаше нормално като за вече порасли младежи, но зад него имаше и по-тъмна причина, естествено — мислите им за изхода от войната. И двамата се чувстваха по-неловко за първи път след разрива по време на посещението на Флак. Аврелия я нямаше да влезе в ролята на посредник, така че виното трябваше да я замести. Тактиката им донякъде проработи и двамата започнаха да си бъбрят общи неща, докато хвърляха погледи към проститутките, които си търсеха клиенти.

Скоро виното започна да ги хваща. Никой от двамата не беше свикнал да пие много. За щастие питието ги развесели, вместо да ги направи мрачни, и вечерта стана доста приятна. Окуражен от възгласите на Ханон, Квинт дори се отпусна дотолкова, че да придърпа една курва в скута си и да опипа голите ѝ гърди. Сигурно щеше да отиде и по-далеч, но се случи нещо, което откъсна вниманието им от виното и жените. Важните новини бързо се разпростираха из градовете. Хората просто ги предаваха от магазини в таверни и от пазари в къщи. Естествено, достоверността на подобни слухове често беше съмнителна, но това не означаваше, че в тях няма и зрънце истина.

— Ханибал превежда войските си през Алпите! — извика някой отвън. — Щом нахлуят в Италия, ще ни избият!

Всички разговори замряха и двамата приятели се облещиха един срещу друг.

— Знаеше ли за това? — изсъска Квинт.

— Нямах никаква представа — съвсем честно отвърна Ханон. — Защо иначе да се съгласявам да пътувам с теб до Иберия?

След малко в таверната влезе червендалест дебел мъж със зачервено лице и се усмихна самодоволно, когато го засипаха с въпроси.

— Преди по-малко от час видях с очите си консула Публий — каза мъжът. — Върнал се е от Масилия с тази ужасна новина.

— Какво друго чу? — извика някой. — Казвай!

Останалите клиенти също завикаха.

Мъжът облиза устни.

— От тичането по улиците се ожаднява. Чаша вино ще се отрази добре на гърлото ми.

Собственикът бързо му наля една чаша, завтече се и му я тикна в ръката.

Новодошлият отпи голяма глътка и млясна с удоволствие.

— Чудесно.

— Казвай! — извика Квинт.

Търговецът отново се усмихна на вниманието им.

— След като спрял в Масилия да попълни запасите си, Публий чул, че Ханибал може би е в района. Изпратил патрул, който се натъкнал на цялата картагенска войска. — Млъкна, докато виковете на слушателите му изпълниха таверната, и пресуши чашата си. Собственикът тутакси му я напълни отново. Мъжът вдигна ръка. Веднага се възцари тишина. — Щом научил, Публий повел армията си на север възможно най-бързо с намерението да принуди врага да се бие. Но когато пристигнали, Ханибал го нямало. Изчезнал. Намерението му може да е само едно — да пресече планините до Цизалпийска Галия. И после да нахлуе в Италия.

Последните му думи бяха посрещнати от уплашени викове. В таверната настъпи пълен хаос, всички се развикаха. Някои клиенти побягнаха към домовете си. На лицето на Квинт беше изписан пълен шок, а Ханон с всички сили се мъчеше да скрие ликуването си. Единствено Ханибал беше способен на подобна дързост! Запита се дали баща му е знаел за блестящия план и не е казал нищо. С един замах приоритетите му се промениха напълно.

Квинт беше осъзнал същото.

— Предполагам, че сега ще си тръгнеш — обвиняващо рече той. — Защо ти е да заминаваш за Иберия? Можеш просто да продължиш към Цизалпийска Галия.

Ханон се изчерви. Чувстваше се виновен, че изобщо си е помислил за това.

— Това не променя нищо — отвърна той. — Отиваме в Иберия да намерим баща ти.

Квинт го погледна в очите и видя, че е искрен. Наведе глава.

— Съжалявам, че се усъмних в честта ти. Просто е смайващо да чуеш подобни новини.

Разговорът им беше прекъснат отново.

— Искате ли да научите защо консулът се е върнал? — изрева червендалестият, който вече беше на четвъртата чаша. Изчака в помещението отново да се възцари тишина. — Публий бил отзован от Сената, понеже наредил на армията си да продължи към Иберия, вместо да преследва Ханибал. Казват, че Минуциите искали да бъде сменен с техен човек. Утре той ще се яви в Курията да обяснява действията си.

Всички мисли за потегляне призори изхвърчаха от главите на двамата приятели. Какво значение имаше, ако отложат заминаването си с няколко часа, за да видят как ще се развият събитията?

Независимо как щеше да го приеме Сенатът, Публий си оставаше единият от двамата консули на Републиката. При портата в края на Виа Остензис, или пътя до Остия, го очакваше носилка, носена от шестима роби. Публий, Флак и Фабриций се качиха в нея. Дузина ликтори с фасции влязоха в града пред носилката. Като действащи войници трийсетимата конници на Фабриций трябваше да останат отвън, но това не забави групата. Самата поява на ликторите, облечени с великолепните червени военни наметала вместо обичайните тоги и с добавените брадви във фасциите беше достатъчна да разчисти улиците. Всички граждани с изключение на весталките и омъжените жени бяха длъжни да им правят път или да си понесат последствията. Само най-силните и високи мъже се избираха за ликтори и бяха обучени да използват фасциите си във всяка ситуация. При необходимост можеха да бъдат дори палачи.

Фабриций беше идвал няколко пъти в Рим и винаги се наслаждаваше на зрелищата, предлагани от столицата. Присъствието на ликторите гарантираше, че ще направи възможно най-доброто впечатление на града. Хората се блъскаха един друг, за да се махнат от пътя им. Нито вилата му, нито дори Капуа можеха да се сравняват с подобно нещо и в същото време то му се струваше много подобно. Фабриций се опита да потисне внезапно налегналата го носталгия. Бързото им придвижване към Форума гарантираше, че няма да има време да се отдава на това чувство.

Стигнаха Форума и Фабриций погледна към Курията, седалището на Сената. Невзрачна, ако не се брояха огромните бронзови врати, сградата си оставаше самият център на Републиката. Фабриций погледна Грекостазата, мястото пред Курията, където чуждите пратеничества трябваше да чакат, докато не бъдат извикани. Днес, в компанията на двама от най-важните мъже в страната, подобни забавяния нямаше. Ликторите тръгнаха към входа, като разпръснаха тълпата сенаторски синове, които се бяха скупчили там и слушаха дебатите. Публий слезе точно пред портала; Флак и Фабриций също слязоха. И тримата бяха облечени в най-хубавите си тоги. Естествено, тази на Публий беше най-великолепната — ослепително бяла вълнена дреха с пурпурна ивица по ръбовете.

Преди да тръгнат Фабриций бе скрил кинжал в гънките на тогата си. След месеци на кампании се чувстваше гол без оръжие и го беше взел, без изобщо да се замисля. Това обаче беше рисковано — единствено ликторите имаха право да носят оръжие в Курията. Фабриций се наруга за импулсивното си решение. Нямаше начин обаче да се отърве от ножа. Трябваше да продължи да го носи и да се надява, че няма да бъде открит. Сърцето му задумка. Публий го беше помолил да дойде, защото Фабриций бе единственият римски офицер, видял с очите си войската на Ханибал. Неговото свидетелство беше жизненоважно за защитата на Публий. „Разчитам на теб — беше му казал консулът. — Знам, че няма да ме разочароваш. Просто им кажи какво си видял в лагера на картагенците“. Фабриций му беше обещал да го направи. Сега погледна крадешком Флак, който изглеждаше доста доволен от себе си. Това го изпълни със смущение. Каква роля щеше да играе той в предстоящата драма?

Старшият ликтор размени няколко думи със стражата, преди да влезе и да обяви пристигането на Публий. Вътре настъпи тишина. След като старшият се върна, дванайсетимата ликтори се подредиха в две колони по шестима и с премерена стъпка влязоха в Сената. Фабриций вървеше след Публий и Флак, като си заповяда да не зяпа около себе си като някакво развълнувано момче.

Никога досега не беше стъпвал в седалището на демокрацията на Републиката.

Светлината проникваше през високите тесни прозорци. По дължината на правоъгълната зала имаше три ниски стъпала с мраморни пейки. Редици след редици изправени сенатори в бели тоги изпълваха помещението. Всички до един гледаха Публий и спътниците му. Като се мъчеше да овладее страхопочитанието си, Фабриций внимаваше да не ги поглежда. В края на залата имаше подиум, на който бяха поставени две фино изваяни кресла от дъб. Тези най-важни места бяха запазени за консулите.

Ликторите стигнаха до подиума и се разделиха от двете му страни, като направиха място на Публий да се качи. Флак и Фабриций останаха долу. Щом Публий седна, ликторите удариха краищата на фасциите си в мозайката. Трясъкът отекна от стените и замря.

Последва дълго мълчание.

Фабриций погледна крадешком и видя как на устните на консула заигра лека усмивка. Очевидно той трябваше да открие дебатите и за да напомни за ранга си, нарочно караше онези, които го бяха отзовали в Рим, да чакат. Тишината се проточи. След малко Фабриций видя как сенаторите започват да мърморят гневно. Никой обаче не посмя да заговори.

Накрая Публий отвори уста.

— Докато говоря, откъм Алпите приближава най-голямата заплаха за Рим от времето на варварина Брен. — Млъкна, за да могат всички да осмислят шокиращите му думи. — А вместо да ми позволите да си изпълня дълга и да защитя Републиката, вие поискахте да се върна и да обяснявам действията си. Е, тук съм. — Публий протегна ръце, сякаш ги приканваше да започнат с разпита, и млъкна.

Последва порой въпроси. Половината събрали се сенатори се опитваха да говорят едновременно. Много от въпросите им се отнасяха за Брен, галския главатар, който беше стигнал със свирепите си воини чак до Капитол и бе разграбил Рим. С което беше оставил дълбока рана и източник на вечен срам в римската психика. Фабриций не знаеше дали Ханибал е наистина толкова опасен, но със самото споменаване на Брен Публий беше спечелил първите си точки. Преди Минуциите да успеят да отправят и едно обвинение, вниманието на Сената беше отклонено към нещо много по-първично.

Публий не беше приключил. Вдигна ръка и изчака да се въдвори тишина.

— Искам да знам защо бях извикан тук. Едва тогава ще ви кажа каквото и да било за Ханибал и огромната картагенска войска, която го следва.

Въздухът се изпълни с викове и протести, но Публий просто скръсти ръце на гърдите си и си седна на мястото.

„Втори рунд за Публий“, помисли си Фабриций. Респектът му към консула растеше с всеки момент.

На следващата сутрин двамата младежи станаха късно. Бързо отскачане до банята им помогна да се освободят донякъде от махмурлука. За щастие бяха проявили благоразумието, освен вино да пият и доста вода. Облекчаването не беше проблем — достатъчно бе само да свият в някоя смърдяща уличка. След като закусиха с хляб и сирене, тръгнаха към Форума. Естествено, почти не разговаряха.

При вида на дългото правоъгълно пространство Квинт се въодушеви.

— Някога тук е имало блато, а сега е най-голямата открита площ между градските стени. Това е сърцето на Републиката — гордо каза той. — Центърът на религиозния, церемониалния и търговския живот. Хората идват да общуват помежду си, да гледат съдебни спорове и гладиаторски борби и да чуят най-важните съобщения.

— Има много общо с нашата агора — учтиво отвърна Ханон. „Само дето тя е два пъти по-голяма“, добави наум.

Стотици магазини бяха разположени по обиколката на Форума. Бяха най-различни, от обикновени касапници, рибни магазини и пекарни до по-изисканите кантори на юристи, писари и лихвари. Навсякъде се тълпяха хора.

Квинт беше учил за разположението на Форума.

— Онези сгради там са храмовете на Кастор и Полукс и на Сатурн — каза той. — А онова кръглото е храмът на Веста.

— А онова там? — попита Ханон и посочи една неугледна постройка от северната страна на Форума.

— Мисля, че това е комицият — отвърна Квинт. — Храм, построен при основаването на Рим преди повече от петстотин години. — Сниши глас. — Вътре е лапис нигер, къс стълб от черен камък, който бележи мястото, от което основателят на Рим Ромул се възнесъл на небето. До него е рострата, подиумът за говорене, който е украсен с носовете на заловени кораби. — Квинт се изчерви и млъкна. Най-новата добавка към украсата бяха носовете на картагенски триреми, заловени в последната война.

Ханон се сети за това и го погледна свирепо.

Приятелите скоро откриха, че са пристигнали малко след като Публий е влязъл в Курията, но се утешиха с факта, че ще са наблизо, когато той излезе. Пред сградата се беше събрала огромна тълпа. Новината за Ханибал вече се беше разпространила из целия град. Всички искаха да знаят какво предстои. Какви ли не слухове прелитаха от една група към друга.

— Войската на Ханибал е повече от сто и петдесет хиляди души — извика някакъв мъж.

— Има сто слона и двайсет и пет хиляди нумидийски конници — извика друг.

— Казват, че Филип Македонски мобилизира войската си и се готви да ни атакува от североизток — каза първият. — И щял да обедини силите си с картагенците.

— Както ще направи и всяко племе в Цизалпийска Галия — добави трети глас.

Гневът на Ханон заради рострите се смени със задоволство. Дори само частица от слуха да беше вярна, Рим беше изправен пред огромна катастрофа. Той погледна Квинт, който се взираше сковано в Курията и се преструваше, че не чува какво се говори.

Не каза нищо.

Щом набитият чернокос мъж с червендалесто лице излезе напред, в Сената настъпи тишина. Гъстите му вежди бяха кацнали над две пресметливи очи и дълъг нос. Сенаторите около него почтително се дръпнаха да му направят път. Флак кимна едва забележимо на мъжа и Фабриций веднага разбра кой е той. Марк Минуций Руф, бивш консул и брат на Флак. Той беше главният в рода на Минуциите и един от най-влиятелните мъже в Рим. Нямаше съмнение, че именно той е виновникът за писмото до Публий.

— Консуле — каза Марк и кимна. — Благодарим, че се върна в Рим. За нас е чест да те видим отново. — След като приключи с любезностите, лицето му стана хищно. — С тревога научихме, че брат ти води твоите легиони към Иберия. За да можеш ти да се върнеш в Италия. Помолихме те да се върнеш, за да обясниш необикновените си действия, които са в пълно противоречие с решението на Сената, взето тук преди няма и шест месеца. Вие с Лонг държите върховното командване на военните сили на Републиката. Това не подлежи на съмнение. Но нито ти, нито той не сте имунизирани срещу смяна, ако се наложи. — Марк се усмихна, когато се чу одобрително мърморене. — Очевидно аз не съм единственият, който е на това мнение.

Публий повдигна вежда.

— И за какво по-точно мнение става дума?

Отговорът на Марк прозвуча почти мило.

— Говоря за силата на провокацио, разбира се.

Някои сенатори изсъскаха неодобрително, докато други завикаха в знак на съгласие. Фабриций усети как някакъв мускул по лицето му заигра. Никога досега не беше чувал някой от висшите магистрати на Републиката да е бил заплашван с обвинение в престъпление. Погледна Флак, но неговото лице беше непроницаемо. Защо Минуциите искаха да свалят Публий по време на консулството му? Каква полза биха могли да имат от подобно нещо?

— Нищо ли нямаш за казване? — попита Марк и се огледа самодоволно. Шумът на поддръжниците му се засили като грохота на приближаваща към брега вълна.

Фабриций отново погледна Флак. Този път видя същото самодоволно изражение като това на Марк. И тогава го осени. Флак беше повярвал на доклада на Публий за заплахата, която представлява Ханибал, и в писмото си бе споделил с брат си тревогите си. И сега Марк, който беше успешен генерал в миналото, искаше да стане консул, за да може да грабне вместо Публий славата от разбиването на картагенците. Тази възможност — не, вероятност, гневно си помисли Фабриций — просто не се побираше в ума. Най-важното в момента беше разбиването на противника, който представляваше сериозна заплаха за Републиката. За някои от тези политици обаче всичко се свеждаше до шанса да си изградят име.

Колкото и странно да беше, Публий се изсмя.

— Намирам за забележително — каза той, — че ме обвиняват в прекрачване на правомощията ми, докато всъщност аз ги изпълних дословно. Армията ми беше изпратена в Иберия според нарежданията. Командирът ѝ, брат ми Гней, има доказан опит на бойното поле. Нещо повече, след като разбрах до какво може да доведе походът на Ханибал през Алпите и тъй като знаех, че Лонг няма възможност да реагира навреме, аз се върнах в Италия с намерението лично да посрещна картагенците. Незабавно. Нима това не доказва верността ми към Рим? И какво следва да си помислим за онези, които искат да ми попречат да си изпълня дълга?

В последвалата глъчка Публий и Марк се взираха един в друг с очевидна неприязън. Отговорът на Марк обаче беше бърз.

— Това означава ли, че си видял „огромната“ войска на Ханибал със собствените си очи? И си преценил реалистично числеността на войниците му?

— Нито едното, нито другото — с леден тон отвърна Публий.

— Това да не би да означава, че си гадател? — попита Марк и поддръжниците му се разсмяха подигравателно.

— Нищо подобно. — Публий хладно посочи Фабриций. — Водя със себе си ветеран офицер от конницата, който беше начело на патрула, разузнал периметъра на картагенския лагер. Той ще отговори на всички твои въпроси.

Марк изгледа Фабриций с едва прикрито презрение.

— Как е името ти?

Фабриций срещна погледа му и събра целия си кураж. Каквото и да беше положението на Марк, колкото и застрашителна да изглеждаше сцената, щеше да каже истината.

— Гай Фабриций. Конник и земевладелец от околностите на Капуа.

Марк махна пренебрежително с ръка.

— Какъв военен опит имаш?

— Служих близо десет години в Сицилия във войната срещу картагенците — гордо отвърна Фабриций. Остана доволен от реакцията на някои от присъстващите. Мнозина кимаха одобрително; други си зашепнаха.

Марк сви устни.

— Е, кажи ни какво си видял. Нека Сенатът реши дали видяното е такава заплаха, каквато твърди Публий.

Фабриций пое дълбоко дъх и започна да разказва за патрула си. Не поглеждаше нито Марк, нито никого. Вместо това фиксира погледа си върху бронзовите врати в отсрещния край на помещението. Тактиката беше добра и му позволи да се отпусне и да говори по-уверено. Не пропусна нито една подробност от картагенския лагер и особено се постара да наблегне върху броя на вражеската конница, за ширината на река Родан и херкулесовите усилия за прекарването на слоновете през нея. След като приключи, погледна към Публий. Консулът му кимна одобрително. Флак явно се бе вкиснал. Нима бъдещият му зет си беше въобразявал, че изправянето му пред целия Сенат ще му дойде в повече? Ако се съдеше по тревожните погледи, които си разменяха мнозина сенатори, беше точно обратното. Марк изведнъж се оказа в неизгодно положение.

Публий се възползва от момента и пристъпи в предната част на подиума.

— Според преценката на Фабриций картагенската войска е по-многобройна от две консулски армии. Говорим за петдесет хиляди души, от които най-малко една четвърт са конница. Нумидийци, които побеждаваха безброй пъти нашите войници в Сицилия. Не забравяйте и слоновете. Бойните ни резултати срещу тях трудно могат да се нарекат добри. Не бива да подценяваме и водача на тази войска. Ханибал Барка, който неотдавна покори половината Иберия и превзе с щурм уж непревземаемия Сагунт. Военачалник, който не се страхува да преведе хората си през Алпите в края на есента. — Публий кимна, когато мнозина сенатори се присвиха в местата си. — Мнозина от вас познават също като мен претора Луций Манлий Вулзон. Той е почтен и добър командир. Но дали е способен да победи войска, два пъти по-голяма от неговата, която има по-многобройна конница, че и слонове? — Той се огледа. — Способен ли е?

В помещението се възцари кратка, изпълнена с изумление тишина. След това се разрази истински пандемониум. Стотици тревожни гласове се надвикваха един друг, но никой не слушаше какво говори съседът му. Марк се опита да успокои онези около него, но усилията му се оказаха напразни. Мъжете, които управляваха Републиката, се дърлеха и викаха като уплашени деца. Фабриций погледна към Публий, който наблюдаваше спектакъла и изчакваше подходящ момент да се намеси. Импулсивно извади кинжала си и му го подаде.

— Твой е, консуле. Както и мечът на всеки гражданин в Италия.

Първоначалната изненада на Публий се смени с вълча усмивка. Той все кинжала и каза на ликторите си да въдворят ред. Трясъкът на фасциите върху пода привлече вниманието на всички.

Публий вдигна високо кинжала.

— Това ми беше предадено от Фабриций, който наруши закона, като го е внесъл в Курията. Направил го е обаче единствено заради верността си към Републиката. За да покаже готовността си да пролее кръвта си и ако е необходимо да умре в борбата срещу Ханибал. С твърдо решени воини като него ви обещавам победа над картагенските нашественици! Победа!

Настроението на сенаторите се смени толкова бързо, колкото ято птици променя посоката на полета си. Паниката изчезна, за да се смени с радостна възбуда. Чуха се спонтанни викове и атмосферата тутакси се разведри. „Публий спечели“, доволно си помисли Фабриций. Сега само глупак би се опитал да отстрани консула.

В следващия момент Флак се озова до него и изсъска:

— Доволен ли си?

На Фабриций му дойде до гуша.

— А какво трябваше да направя? Да излъжа за онова, което видях ли? — отвърна той. — Войската на Ханибал е огромна. Добре въоръжена и водена от много целеустремен човек. Да я подценяваме означава да загинем.

Изражението на Флак омекна.

— Разбира се, че си прав. Ти говори добре. Убедително — каза той. — И на опасността трябва да се реагира бързо. Очевидно е, че Публий е човекът, който трябва да го направи. Решимостта, която показа той днес, е достойна за възхищение.

Като гледаше недоволната физиономия на Марк, на Фабриций му беше трудно да повярва на думите на Флак. Той пропъди безпокойството си. Подобни неща вече нямаха значение.

Единственото важно беше да победят Ханибал.

Фабриций не се изненада, когато Публий му нареди да се върне при градската порта и да подготви хората си. След три часа щяха да потеглят за Цизалпийска Галия. Флак също щеше да тръгне с тях. Публий завъртя очи, докато го казваше, и промърмори:

— Някои неща не могат да се променят.

Фабриций изпита облекчение от дадената заповед. Беше се нагледал на политика за цял живот и не беше сигурен какво да мисли за Флак и брат му. Да не би Атия все пак да беше права? Реши да ѝ напише набързо за станалото, преди да потеглят. Излезе през бронзовите врати и тръгна през Форума.

XVIII.

Цизалпийска Галия

Само на два пъти двамата приятели чуха нещо от ставащото вътре. Първият беше когато се надигнаха тревожните викове; вторият го последва незабавно — силните овации. Почти веднага през тълпата плъзна новината, че Сенатът е дал твърдата си подкрепа на Публий. Сега консулът щял да потегли с пълна скорост на север, за да се изправи срещу Ханибал. Преди двамата да успеят да осмислят паметната новина, от Курията забързано излязоха няколко души. Квинт изведнъж се оживи и сръга силно Ханон.

— Виж! — И направи крачка напред. — Това е баща ми!

— Наистина е той — отвърна Ханон. Беше по-смаян и от Квинт. Защо Фабриций беше тук? Следващата му мисъл бе много по-тревожна. Как Квинт щеше да обясни присъствието му тук? Заля го ужас. Какви бяха шансовете Фабриций да приеме, че Квинт го е освободил? Почти никакви. Ханон си помисли дали да не се смеси с тълпата. Можеше да изчезне в нея за миг. И да продължи сам на север. Поколеба се, но после гордостта надделя. „Не съм страхливец, който бяга и се крие“, помисли си той.

Квинт го погледна и усети тревогите му. Въпреки вълнението си се овладя.

— Всичко е наред. Никъде няма да ходя.

— Какво? Защо? — извика Ханон. — Та това е идеална възможност за теб.

— Може би, но за теб не е.

Ханон се изчерви. Не знаеше какво да каже.

Квинт го изпревари.

— Каква е вероятността баща ми да потвърди освобождаването ти?

— Не знам — отвърна Ханон. — Не особено голяма, предполагам.

— Именно — отвърна Квинт. — Което е и причината да остана тук. С теб.

— Защо ти е да го правиш? — попита изненадано Ханон.

— Нима успя да забравиш снощи? — Квинт го чукна отстрани по главата. — Обеща да дойдеш с мен в Иберия, макар че вече нямаше смисъл да ходиш там. Освен това не побягна преди малко, както биха направили повечето хора. Трябва да се отплатя за благородството ти. Така е честно.

— Не е толкова просто. — Ханон посочи Фабриций, който беше на път да изчезне от поглед. — Може би той няма да замине с консула.

— Според мен ще замине, но си прав. Трябва да сме сигурни. — Квинт тръгна. — Хайде, да го проследим.

Ханон забърза да го настигне.

— Ами ако се връща в Иберия?

— После ще говорим за това — отвърна Квинт. — Ако е така, според мен най-разумно ще е да се разделим. Иначе ще пътувам с теб към Цизалпийска Галия.

Ханон се засмя.

— Ти си луд!

— Може би. — Квинт се усмихна криво. — Но все пак трябва да постъпя по правилния начин.

— А след като стигнем там? — тревожно попита Ханон.

— Ще се разделим. Аз ще намеря баща си, а ти — последва неловка пауза — ще потърсиш войската на Ханибал.

Ханон сграбчи ръката му.

— Благодаря.

Квинт кимна.

— Това е най-малкото, което мога да направя.

Войската, която се довлече в подножието на Алпите, беше сянка на онова, което бе някога. Всякакво подобие на маршируващи части беше изчезнало. Мъже с изпити лица и хлътнали бузи се препъваха напред, като се подкрепяха един друг. Ребрата на всеки оцелял кон и муле изпъкваха като скелета на новопостроен кораб. Слоновете също бяха пострадали сериозно, макар че малко от тях бяха загинали. Бостар си помисли, че сега те приличат на огромни скелети, покрити с провиснала сива кожа. Най-високата цена обаче беше броят на хора и животни, които бяха изгубени при прекосяването на планините. Мащабите на загубите бяха трудни за възприемане, но не можеха да се отрекат. Ханибал беше настоял за преброяване, когато невероятно изтощените му войници излязоха в равнината и установиха първия си лагер. Дори като се вземеха предвид неизбежните грешки се оказа, че около 24 000 пехотинци и повече от 5000 товарни животни са избягали или загинали. Оставаха около 26 000 души, само една четвърт от множеството, потеглило от Нови Картаген, и малко повече от една римска консулска армия.

Числото беше отрезвяващо, тревожно си помисли Бостар, особено като се имаше предвид, че им се налагаше да се бият не само с римляни. Той стоеше с други старши офицери пред стените на Тавразия — главната твърдина на враждебното племе таврини, в чиито земи се беше спуснала войската на Ханибал. От лявата му страна беше фалангата на Сафон, а от дясната тази на баща му. Алете беше разположен след Малх. Половината либийци бяха тук — шест хиляди от най-добрите войници на Ханибал.

— Господа.

Щом чу гласа на Ханибал, Бостар се обърна. Едва позна влачещата се фигура пред себе си, облечена в окъсано войнишко наметало. Влажни кичури кафява коса се спускаха под простия бронзов шлем и обрамчваха изпито лице, покрито с мръсотия. Мъжът носеше ватиран ленен нагръдник, който определено беше виждал по-добри дни, копие за пробождане и стар очукан щит. Това бе най-лошо облеченият либийски копиеносец, който Бостар беше виждал, че и на всичкото отгоре вонеше до небесата. Той погледна другите офицери, които изглеждаха също толкова изумени.

— Ти ли си това, генерале?

Гръмкият смях определено беше на Ханибал.

— Аз съм. Не ме гледай, сякаш съм някакъв побъркан.

Бостар се изчерви.

— Извинявай, генерале. Мога ли да попитам защо си облечен така?

— По две причини. Първо, като обикновен войник няма да представлявам непосредствена мишена за врага. Второ, анонимността ми позволява да се смесвам с войниците и да преценявам настроението им. Правя го, откакто слязохме от планините — обясни Ханибал и се обърна, за да посочи всички присъстващи. — Какво мислиш, че чух?

Повечето офицери, включително Бостар, изведнъж проявиха жив интерес към мръсотията под ноктите си или се заеха да стягат ремъци, които не се нуждаеха от стягане. Дори Малх прочисти неловко гърлото си.

— Я стига — с прям тон рече Ханибал. — Наистина ли си мислите, че няма да разбера колко е паднал духът? Изключение прави конницата, но само защото се грижих добре за тях в планините. Много по-малко от тях загинаха. Но както казах, те са изключение. Повечето мъже смятат, че римляните ще ни попилеят при първия сблъсък, нали?

— И въпреки това ще се сражават, генерале! — извика Малх. — Та те те обичат.

Ханибал се усмихна.

— Достойни Малх, винаги мога да разчитам на теб и на синовете ти. Зная, че вашите воини ще останат верни, както и по-голямата част от войската. Трябва ни обаче победа сега, за да повдигнем духа на хората. Още по-важно, нуждаем се от храна, за да си напълним коремите. Съгледвачите казват, че зад онези стени — той посочи крепостта — има пълни със зърно складове. Бих предпочел да купя от таврините, но те категорично отхвърлиха предложенията ми. Сега ще научат каква цена ще платят за глупостта си.

— Какво искаш да направим, генерале? — настойчиво попита Сафон.

— Да превземете с щурм това място.

— А пленници?

— Не оставяйте никого жив. Нито мъж, нито жена, нито дете.

Очите на Сафон светнаха.

— Да, генерале!

Думите му бяха посрещнати с одобрително мърморене от останалите.

Ханибал погледна Бостар.

— Какво има? Не ти харесва заповедта ми ли?

— Задължително ли е всички да умрат, генерале? — Ужасните картини от падането на Сагунт изпълниха ума на Бостар.

Ханибал се намръщи.

— За съжаление, да. Знай, че давам тази заповед поради конкретна причина. Положението ни е крайно несигурно. Ако утре се появи римска армия, ще трябва здравата да се изпотим, за да я победим. Щом научат за слабостта ни, боите и инсубрите ще се замислят дали да ни предоставят помощта, която така ревностно обещаха миналата година. Случи ли се това, ще сме се провалили още преди да сме започнали. Това ли искаш?

— Разбира се, че не, генерале — възмутено отвърна Бостар.

— Добре — доволно каза Ханибал. — Избиването на жителите на Тавразия ще прати ясно послание до съседните племена. Ние все още сме смъртоносна сила тук и те ще трябва да застанат или до нас, или срещу нас. Няма средно положение.

Засраменият Бостар заби поглед в земята.

— Съжалявам, генерале. Не го разбирах.

— Това сигурно важи и за някои от останалите — отвърна Ханибал. — Но за разлика от теб, те нямаха куража да попитат.

— Аз разбирам, генерале — озъби се Сафон.

— Което е и причината днес да си тук — каза Ханибал. — Както и Мономах. — Той кимна към набития плешив мъж. — Останалите сте тук, защото знам, че като най-добрите ми офицери ще направите точно това, което наредих. — Той посочи с копието си стените на крепостта. — Искам до довечера от онова там да не остане нищо. След това хората ви ще получат добре заслужената си почивка.

Този път Бостар се присъедини по-ентусиазирано към одобрителните викове. Забеляза, че Сафон се опитва да привлече вниманието му и да му се присмее, и го игнорира. Щеше да изпълни заповедите на Ханибал, но поради съвсем различна причина от тази на брат си. Заради лоялността, а не заради жажда за кръв.

Въпреки щедрото решение на Квинт да го придружи на север, за Ханон пътуването беше мъчително. Все още трябваше да се държи като роб. Квинт яздеше кон, а той трябваше да се задоволи със своенравното муле. Не можеше да яде с Квинт или да дели стаята му. Вместо това трябваше да се храни с робите и прислугата в крайпътните ханове и да спи в конюшнята с животните. Странно, но физическото отделяне от Квинт започна да възстановява невидимите разлики помежду им.

По някакъв странен начин и двамата изпитваха облекчение от това. Видяното и чутото в Рим им беше подействало наистина силно и бе направило на пух и прах другарството, което бяха изградили във вилата. Пътуваха към място, където не можеше да има приятелство между картагенец и римлянин, а само сблъсък и смърт. Това, че не разговаряха, премахваше необходимостта да мислят какво може да се случи в бъдеще. Естествено, мълчаливо приетата им тактика не сработи. И двамата изпитваха силна болка от предстоящата раздяла, която най-вероятно щеше да бъде завинаги.

Преодоляването на тристата мили от Рим до Плаценция се проточи, но най-сетне стигнаха целта си, без да се сблъскат с особени проблеми.

Цялата открита площ около града беше заета от огромни временни лагери, пълни с легионери, соции и конници. Пътищата бяха задръстени от маршируващи отряди и волски каруци, натоварени с продоволствия. Навсякъде имаше сергии, предлагащи храна, вино и екипировка. Гадатели предлагаха услугите си редом с ковачи, касапи и курви. Музиканти биеха барабани и свиреха на инструменти от кост, акробати скачаха и се премятаха, измамници обещаваха церове за всяка болест под слънцето. Сополиви деца тичаха насам-натам и си играеха с мършави псета.

Хаосът беше пълен, но не можеше да се отрече, че Ханибал се е нагърбил с херкулесова задача. В района вече имаше десетки хиляди римски войници.

Без да губи никакво време, Квинт се обърна към един минаващ центурион.

— Консулът пристигна ли от Рим?

— Закъснял си! Тук е от четири дни.

Квинт не беше изненадан. За разлика от него, Публий и хората му бяха сменяли конете си всеки ден.

— Къде е щабът му?

Центурионът го изгледа подозрително, но не се поинтересува защо пита. Макар и млад, Квинт очевидно бе конник. Той посочи надолу по пътя.

— Натам. На миля оттук.

Квинт кимна, после попита:

— Има ли новини за Ханибал?

Ханон се вцепени. Това беше въпросът, който изгаряше от желание да зададе.

Центурионът се намръщи.

— Е, ако искаш вярвай, но тоя мръсник е успял да прекоси Алпите. Кой би си го помислил?

— Изумително. — Квинт не искаше да поглежда Ханон, който сигурно ликуваше. — И какво прави оттогава?

— Атакувал твърдината на таврините Тавразия и избил жителите ѝ. И се говори, че в момента пътува насам, към Плаценция. Ние блокираме пътя му до боите и инсубрите, нали разбираш? — Центурионът извади наполовина гладиуса си от ножницата и го прибра отново. — Скоро ще има сериозна битка.

— Марс и Юпитер да бдят над нас — каза Квинт.

— Да. А сега по-добре да тръгвам, че трибунът ще ме обеси за топките. — И със сърдечно кимване центурионът се отдалечи.

Квинт и Ханон се спогледаха. Никой от двамата не проговори.

— Заели сте половината проклет път. Разкарайте се, мамка му! — извика някакъв мъж, водещ колона мулета.

Двамата дръпнаха животните си между две сергии.

— Е, това е значи — нещастно каза Квинт.

— Да — промърмори Ханон. Чувстваше се ужасно.

— Какво ще правиш?

Ханон сви рамене.

— Ще продължа на запад, докато не попадна на някой от нашите.

„Вашите — помисли си Квинт, — не моите“.

— Дано боговете те пазят по пътя.

— Благодаря. Дано намериш бързо баща си.

— Не мисля, че това ще е проблем — усмихна се Квинт.

— Сега дори на теб ще ти е трудно да се изгубиш — пошегува се Ханон.

Квинт се разсмя.

— Иска ми се да можехме да се разделим при различни обстоятелства — каза Ханон.

— И на мен — искрено отвърна Квинт.

— Но и двамата трябва да изпълним дълга към народите си.

— Да.

— Може би ще се срещнем отново някой ден. В мирно време. — Ханон трепна вътрешно. Думите прозвучаха фалшиво дори в собствените му уши.

Квинт обаче не го укори.

— И аз бих искал, но никога няма да се случи — каза той. — Успех. Бъди жив и здрав. Нека твоите богове те пазят.

— И теб. — Очите на Ханон се напълниха със сълзи и той тромаво пристъпи напред и прегърна Квинт. — Благодаря, че спаси мен и Суниатон. Никога няма да го забравя.

Емоциите на Квинт също се надигнаха. Той потупа неловко Ханон по гърба.

— Ти също спаси моя живот, нали?

Ханон кимна отсечено.

— Хайде — делово каза Квинт. — До падането на нощта трябва да се отдалечиш колкото се може повече от това място. Няма смисъл да се опитваш да се обясняваш на някой наш патрул, нали така?

Ханон отстъпи назад.

— Да.

— Помогни ми. — Квинт вдигна десния си крак.

Благодарен за разсейването, Ханон направи столче с ръце, за да може Квинт да стъпи на него и да яхне коня си. След това се усмихна насила.

— Сбогом.

— Сбогом. — Квинт бързо обърна коня си и го подкара.

Ханон загледа как приятелят му се влива в блъскащото се по калния път множество. Едва когато Квинт изчезна от погледа му осъзна, че е забравил да прати последен поздрав на Аврелия. Тъжно яхна мулето и пое в обратната посока. Въпреки неизбежността на раздялата им чувстваше в себе си пустота. „Дано никога повече не се срещнем — замоли се той. — Освен в мирно време“.

На стотина крачки от него Квинт се чувстваше по същия начин. Едва сега можеше да си позволи да тъгува по загубата на приятел. Двамата бяха минали през много изпитания заедно. „Ако Ханон беше римлянин — помисли си Квинт, — щях да съм горд да стоя до него в битка“. За съжаление можеше да се случи само обратното. „Най-велики и могъщи Юпитер, нека това никога да не се случи“, замоли се той.

Квинт лесно намери щаба на консула — голям павилион, заобиколен от палатки на конници. Вексилумът, червеното знаме на прът, показваше ясно на всеки войник къде е Публий. След няколко зададени въпроса Квинт намери баща си пред палатката му да говори с двама декуриони. За негово облекчение Фабриций не избухна веднага. Вместо това тихо отпрати младшите офицери. Веднага щом останаха сами обаче се обърна към Квинт.

— Виж ти кой е тук! — Гласът му беше пропит със сарказъм.

— Татко. — Видимо нервен, Квинт слезе от коня си. — Добре ли си?

— Добре съм — отвърна Фабриций и вдигна вежди. — Но и изненадан. А също раздразнен и разочарован. Би трябвало да си у дома и да се грижиш за майка си и сестра си, а не тук.

Квинт запристъпва от крак на крак.

— Няма ли да отговориш на това? — рязко рече баща му. — Защо не си на някой кораб за Иберия? В края на краищата би трябвало да съм там.

— Първо отидох в Рим — отвърна Квинт. — Бях там, когато Публий говори в Курията. Зърнах те на излизане.

Фабриций се намръщи.

— Защо не дойде още тогава при мен, в името на Юпитер?

— Навалицата беше такава, че не успях да стигна до теб, татко. Не знаех къде си отседнал, нито дали ще заминеш на север с консула — излъга Квинт. — По-късно научих. Не беше трудно да те последвам.

— Ясно. Явно Фортуна те е водила по пътя. Тукашните племена не са от най-приятелски настроените — кисело каза Фабриций. — Жалко, че не се обади още в Рим. Сега щеше да си в Капуа, или да не се казвам Гай Фабриций. — Изгледа го изпитателно с тъмните си очи. — И сам ли пътува насам?

Квинт изруга наум. Очертаваше се да е по-зле, отколкото беше очаквал. Изобщо не го биваше в лъжите, когато му задават директен въпрос.

— Не, татко.

— Кой е бил с теб? Сигурно Гай. Той слуша Марциал толкова, колкото ти мен.

— Не — промърмори Квинт.

— Кой тогава?

Ужасен от несъмнената реакция на баща си, Квинт не каза нищо.

Гневът на Фабриций се засили.

— Отговори!

— Ханон.

— Кой?

— Един от нашите… твоите… роби.

Лицето на Фабриций се наля с кръв.

— Това не е достатъчно! Да не би да очакваш да помня името на всеки проклет роб?

— Не, татко — бързо каза Квинт. — Той е картагенецът, когото купих след лова на мечката.

— О, той ли. И къде е сега? Палатката ти ли опъва?

— Не е тук — отвърна Квинт в опит да отложи неизбежното.

Фабриций се опули невярващо.

— Я повтори.

— Няма го, татко — прошепна Квинт.

— По-високо! Не те чувам!

Един минаващ наблизо офицер ги погледна и ужасът на Квинт стана още по-голям.

— Няма го, татко — високо каза той.

— Ха! — извика Фабриций. — Разбира се, че ще избяга! Какво друго би направило псето, щом наблизо има куп негови сънародници? Обзалагам се, че е чакал до последния момент, преди да изчезне. Поздравления! Ханибал току-що се е сдобил с още един войник.

Истинността на думите му жегна Квинт.

— Не е това — тихо каза той.

— А как? — яростно отвърна Фабриций.

— Ханон не избяга.

— Значи е мъртъв, така ли? — подигравателно попита Фабриций.

— Не, татко. Аз го освободих — изтърси Квинт.

— Какво?!

С нарастваща самоувереност Квинт повтори.

На лицето на Фабриций се изписа изумление.

— Става от лошо по-лошо. Как си посмял? — Той пристъпи напред и зашлеви Квинт през лицето.

Квинт залитна назад от силата на удара.

— Съжалявам.

— Не мислиш ли, че е малко късно за извинения?

— Да, татко.

— Нямаш властта да правиш подобно нещо — гневно занарежда Фабриций. — Моите роби са моя собственост, не твоя!

— Знам, татко.

— И защо го направи? Какво си мислил, в името на Хадес?

— Дължах му живота си.

Фабриций се намръщи.

— Имаш предвид случилото се при колибата на Либон ли?

— Да, татко. Тогава Ханон спокойно можеше да се обърне против мен. Да застане на страната на разбойниците. А вместо това спаси живота ми.

— Това пак не е причина да го освобождаваш. По твоя прищявка. И без моето разрешение — изръмжа Фабриций.

— Не е само това.

— Гледай да е така! — Фабриций го погледна въпросително. — Е?

Квинт се възползва от кратката пауза в тирадата на баща си.

— Агесандър. Имаше зъб на Ханон от момента, в който го купих. Помниш ли какво стана, когато галът си нарани крака?

— Един прекален побой не е причина да освободиш роб — отсече Фабриций. — Ако беше, в цялата проклета Република нямаше да има нито един полски работник.

— Знам, че не е, татко — смирено каза Квинт. — Но след като пристигна писмото ти през пролетта, Агесандър подхвърли кесия и нож сред вещите на Ханон. После го обвини, че ги е откраднал и е възнамерявал да ни убие и след това да избяга. Искаше да продаде Ханон на онзи, който купил приятеля му. Каза, че двамата щели да се бият като гладиатори на мунус. И всичко това бяха пълни лъжи!

Фабриций се замисли за момент.

— Майка ти какво каза?

— Повярва на Агесандър — с неохота отвърна Квинт.

— Което би трябвало да ти е достатъчно — рязко каза Фабриций.

— Но той излъга, татко!

Фабриций свъси вежди.

— Защо му е на Агесандър да лъже?

— Не зная, татко. Но съм сигурен, че Ханон не е убиец!

— Не можеш да знаеш подобно нещо — сухо отвърна Фабриций. Квинт се окуражи от факта, че яростта му малко е намаляла. — Никога не се доверявай напълно на роб.

Квинт събра целия си кураж.

— В такъв случай как можеш да се довериш на думата на Агесандър?

— Той ми служи вярно повече от двайсет години — отвърна баща му, този път малко оправдателно.

— Значи ще се довериш на него повече, отколкото на мен ли?

— Мери си думите! — сряза го Фабриций. Последва кратко мълчание. — Започни от самото начало. Не пропускай нищо.

Квинт осъзна, че екзекуцията му се е разминала, поне засега. Пое дълбоко дъх и започна. Колкото и странно да беше, баща му не го прекъсна нито веднъж, дори когато Квинт разказа как Аврелия е подпалила хамбара и как двамата с Гай бяха освободили Суниатон. Когато млъкна, Фабриций остана да стои, като потропваше замислено с крак.

— Защо реши да помогнеш на другия картагенец?

— Защото Ханон отказваше да тръгне без него — отвърна Квинт. И добави прочувствено: — Той е мой приятел. Не можех да го предам.

— Чакай малко! — прекъсна го Фабриций с глас, в който се долавяше лед. — Не говорим за Гай. Освобождаването на роб без разрешението на собственика му е престъпление, а ти си го извършил два пъти! Това е много сериозен въпрос.

Квинт вътрешно трепна от яростта на баща си.

— Разбира се, татко. Съжалявам.

— И двамата роби отдавна са изчезнали, ако имат капка разум — замислено каза Фабриций. — Благодарение на необмислените ти действия съм изгубил над сто дидрахми. Както и синът на магистрата от Капуа.

Квинт искаше да каже, че Гай се е опитал да купи Суниатон, но баща му отново беше на път да кипне. Затова си задържа езика зад зъбите и кимна нещастно.

— Като твой баща имам право да те накажа така, както намеря за добре — предупреди го Фабриций. — Дори да те пребия до смърт.

— Отдавам се изцяло на твоята милост, татко — каза Квинт и затвори очи. Каквото и да се случеше от сега нататък, той пак се радваше, че е пуснал Ханон.

— Въпреки че ти и сестра ти сте постъпили възмутително, чух истината в думите ти. Или поне убедеността ти, че казваш истината. С други думи, направил си това, което си сметнал за правилно.

Изненаданият Квинт отвори очи.

— Да, татко. Както и Аврелия.

— Поради което засега няма да кажа нищо повече. Въпросът обаче изобщо не е решен. — Фабриций сви устни. — И Агесандър ще ми дължи обяснения.

„Дано да съм там да го видя“, помисли си Квинт и собственият му гняв към сицилианеца се разпали отново.

— Все още не си ми обяснил защо си изоставил майка си и сестра си и си дошъл тук. — Фабриций го прикова със суровия си поглед.

— Помислих си, че войната може да свърши за няколко месеца, както каза Флак. Не исках да я пропусна.

— И това е основателна причина да не изпълниш нареждането ми, така ли?

— Не — отвърна Квинт и се изчерви още повече.

— Но въпреки това си го направил! — обвини го баща му и се загледа нанякъде. — Сякаш си нямам достатъчно грижи в момента.

— Ще ти се махна от пътя. Ще се върна у дома — прошепна Квинт.

— Никакви такива! Положението е твърде опасно. — Фабриций видя изненадата му. — Публий реши да поведе армията си към река Пад, във вражеска територия. На нея вече е построен временен мост. Утре сутринта потегляме на запад към войската на Ханибал. Никакви римски части няма да останат тук, а на местните гали не може да се има доверие. Ще ти прережат гърлото още щом се отдалечиш на пет мили оттук.

— Тогава какво да правя? — унило попита Квинт.

— Ще трябва да дойдеш с нас — сърдито отвърна баща му. — Ще си в по-голяма безопасност в нашия лагер, докато не се отвори възможност да те пратя обратно в Капуа.

Духът на Квинт падна още повече. Какъв срам! Да стигне до армията на Публий и да му забранят да се сражава. Макар че не беше толкова изненадващо. Действията му бяха поставили добрата воля на баща му на сериозно изпитание. „Поне Ханон е на свобода“, помисли си той и реши, че е късметлия, че Фабриций не му е одрал кожата.

— Фабриций? Къде си? — извика бумтящ глас.

— Марс на небето, само това ми трябваше — измърмори Фабриций.

Изумен от реакцията на баща си, Квинт се обърна и видя приближаващия Флак.

— Ето къде си бил! Публий иска нова среща за… — Флак млъкна изненадано. — Квинт! Каква приятна изненада!

Квинт се ухили виновно. Поне някой да бъде доволен да го види.

— Значи си го повикал? — Флак не изчака отговора на Фабриций. — Отлична идея! При това пристига точно навреме. — Вдигна юмрук към Квинт. — Утре ще дадем на онези проклети гуги урок, който никога няма да забравят.

— Не съм го викал — сковано отвърна Фабриций. — Сам е решил да остави майка си и сестра си сами и да дойде тук, без да поиска ничие разрешение.

— Безразсъдството на младостта! — усмихнато рече Флак. — И все пак ще му позволиш да препусне с нас утре, нали?

— Не възнамерявам да го правя — отсечено рече Фабриций.

— Какво? — Флак го изгледа невярващо. — Нима ще откажеш на сина си шанса за първи път да окървави меча си? Да участва в нещо, което може да се окаже една от най-големите ни кавалерийски победи на всички времена? Момчето на Публий ще участва, а то не е по-голямо от Квинт.

— Не е това.

— Какво тогава?

— Не е твоя работа — гневно отвърна Фабриций.

Флак изобщо не се смути от реакцията му.

— Хайде стига — започна да го увещава той. — Освен ако не е извършил убийство, нима не заслужава такава златна възможност? Битката може да се окаже блестящо начало на кариерата му. Кариера, която само ще разцъфти, след като семейството ти се свърже с Минуциите.

Вбесеният Фабриций обмисли възможностите си. Намираха се в това положение единствено заради Флак, но в същото време щеше да изглежда грубо да откаже предложението му. Това можеше да попречи и на шансовете на Квинт за издигане. Дори оженен за Аврелия, Флак нямаше да бъде задължен да помага на шурея си. Всичко щеше да зависи от добрата му воля. Фабриций се престори на доволен.

— Добре. Ще помоля консула да позволи на Квинт да постъпи в моята част.

— Отлично! — извика Флак. — Публий не би отказал конник с качествата на сина ти.

Квинт не можеше да повярва на неочаквания обрат.

— Благодаря — каза той и се усмихна и на двамата. — Няма да те разочаровам, татко.

— Смятай се за късметлия — изръмжа Фабриций и го смушка с пръст в гърдите. — И знай, че още не ти се е разминало.

— Славата, която ще си спечели утре, ще те накара да забравиш всичко, което е сторил — заяви Флак и намигна на Квинт. — А сега по-добре да не караме Публий да ни чака.

— Така е — отвърна Фабриций и посочи една палатка наблизо. — Там има свободно място. Кажи на хората, че аз съм казал да се настаниш при тях. По-късно ще ти намерим някаква екипировка.

— Да, татко. Благодаря.

Фабриций не отговори.

— До утре — каза Флак. — Тогава ще покрием полето с трупове на гуги!

В ума на Квинт тутакси изникна образът на Ханон. Той се насили да се усмихне и пропъди картината. „Разбиването на картагенците е единственото, което има значение“, каза си.

XIX.

Събиране

Ханон не посмя да мине по импровизирания мост над река Пад. Достатъчно беше изкушавал съдбата, като бе излязъл сам от лагера с мулето — като вероятен роб. Най-малко две центурии сигурно пазеха пътя до моста. Колкото и скучна да беше задачата им, Ханон се съмняваше, че са достатъчно тъпи да пропуснат мургав младеж, говорещ латински с акцент, без да му задават въпроси. Затова пое на запад покрай южния бряг на реката в търсене на подходящо място за пресичане.

Зимните ветрове бяха оголили дърветата и равнината изглеждаше сурова и пуста. Всяко движение се забелязваше лесно. Това устройваше напълно Ханон. Беше въоръжен само с нож и нямаше желание да среща никого, докато не пресече реката и не се озове на територията на инсубрите. Те бяха предимно враждебно настроени към римляните. Дори там обаче трябваше да избягва контакти с други хора. Реално можеше да се довери единствено на сънародниците си или на войниците, които се сражаваха редом с тях. Макар че в никакъв случай не можеше да се каже, че вече е в безопасност, Ханон беше обхванат от възторг. Почти усещаше присъствието на войската на Ханибал някъде наблизо.

Не смееше дори да се запита дали баща му и братята му са все още живи и дали са с картагенската войска. Нямаше как да го знае. Напълно възможно беше да са все още в Иберия. А може дори да ги бяха върнали в Картаген. Какво щеше да направи в такъв случай? Към кого да се обърне? Точно в момента не му пукаше. Беше избягал и ако боговете бяха благосклонни, скоро щеше да се намира под командването на Ханибал като поредния войник на Картаген.

Два дни и две нощи язди на запад. Избягваше селищата и стопанствата, като спираше да почива в дерета и закътани места, където нямаше голяма опасност да го открият. Въпреки силния студ не палеше огън. Одеялата бяха достатъчни да го предпазят от измръзване, но не му позволяваха да се наспи достатъчно. Нямаше значение. Най-важното в момента беше да е нащрек. Въпреки умората всеки следващ ден свобода му се струваше по-добър от предишния.

Късметът продължаваше да му се усмихва. Рано на третия ден Ханон стигна до подходящо място за пресичане. Малка група къщурки се гушеше покрай брода, но наоколо не се виждаше жива душа. Дните бяха къси и работата по полето беше спряла. Подобно на повечето селяни по това време на годината жителите си лягаха малко след залез-слънце и ставаха късно. Въпреки това Ханон се почувства много уязвим, докато се събличаше на брега. Пъхна дрехите в промазаната си торба и я завърза здраво. После, гол като в деня, в който се е родил, вкара протестиращото муле в реката. Водата беше ужасно студена. Ханон знаеше, че ако не премине бързо реката, мускулите му ще откажат и ще се удави. Заради зимните дъждове реката беше придошла и известно време мулето не беше в състояние да се пребори с течението. Ханон, който държеше повода и плуваше с всички сили, усети как паниката изпълва гърдите му. За щастие мулето се оказа достатъчно силно да изкара и двамата до плитчините от другата страна и после до брега. Леденият вятър хапеше свирепо Ханон и зъбите му затракаха. За щастие в багажа му почти не беше влязла вода и дрехите му бяха относително сухи. Облече се бързо, уви се в едно одеяло, яхна мулето и продължи пътя си.

С напредването на деня вълнението му растеше. Намираше се дълбоко в територията на инсубрите; войската на Ханибал със сигурност беше наблизо. Откакто го бяха заловили пиратите не му се вярваше, че някога ще се озове в това положение. А ето че благодарение на Квинт това се бе случило. Ханон се замоли приятелят му да преживее жив и здрав предстоящата война. Естествено, мислите му бързо се насочиха към събирането със семейството. За първи път от много време се разсея.

Скоро обаче рязко бе върнат в реалността. Докато слизаше в едно дере, чу тревожното изсвирване на кос, остро и настоятелно. Огледа дърветата от двете страни, но не видя какво може да го е разтревожило. Птиците обаче не реагираха по подобен начин без причина. Ледените пръсти на страха сграбчиха стомаха му. Мястото беше идеално за засада. Идеално за разбойници, които да издебнат и убият самотен пътник.

Ужасът го изпълни и в същия миг две копия изхвърчаха от храстите от лявата му страна и прелетяха над главата му. Като се молеше нападателите да нямат коне, Ханон заби пети в хълбоците на мулето. То отвърна на страха му и тутакси препусна, за да се махне от дерето. Още няколко копия профучаха във въздуха зад него, а когато Ханон се озърна през рамо, всичките му надежди угаснаха. От прикритията си от двете страни на дерето изскочиха мъже. Шестима, всичките на коне. Ханон изруга. Това със сигурност беше най-жестокият обрат на съдбата, откакто лодката му беше отнесена в морето. Да мине през всичко това, а накрая да бъде убит от шайка разбойници само на няколко мили от войската на Ханибал.

Изобщо не се изненада, когато отпред изникнаха още конници и му блокираха пътя. Стиснал кинжала си, Ханон се приготви скъпо да продаде живота си. Но когато мъжете се приближиха, сърцето му подскочи. Не беше виждал нумидийски конници, откакто бе напуснал Картаген, но нямаше как да ги обърка. Кои други войници подминаваха с презрение седлата и поводите? И носеха открити туники дори през зимата?

Докато отваряше уста да ги поздрави, още копия полетяха към него. Този път две го пропуснаха на косъм. Ханон трескаво вдигна високо ръце с разтворени длани.

— Спрете! Аз съм картагенец — извика той на родния си език. — Картагенец съм!

Викът му не промени нищо. Полетяха още копия и този път едно улучи мулето в задника. То изрева от болка, вдигна се на задните си крака и хвърли Ханон на земята. От удара въздухът изскочи от дробовете му. Смътно забеляза как мулето се отдалечава, като куца силно. В следващия миг беше обкръжен от подигравателно ухилени нумидийци. Трима скочиха от конете си и го приближиха с насочени към него копия. „Ама че начин да умреш — горчиво си помисли Ханон. — Убит от своите, защото не знаят езика ми“.

И изведнъж го осени. Навремето беше научил няколко думи от съскавия език на нумидийците.

— Спрете — викна Ханон. — Аз… приятел.

Тримата нумидийци над него спряха. Последва порой въпроси на родния им език. Ханон едва успяваше да разбере една дума от десет.

— Аз не римлянин, аз приятел — заповтаря той отново и отново.

Протестите му не се оказаха достатъчни. Един от нумидийците се засили и го изрита в корема. Пред очите на Ханон изскочиха звезди и той едва не изгуби съзнание от болка. Последваха още удари и той се напрегна, очаквайки всеки момент да усети как го пробожда копие.

Вместо това се намеси гневен глас.

Побоят спря на мига.

Ханон предпазливо отвори очи и видя пред себе си конник с черна коса на ситни къдри. Носеше меч — нещо необичайно за нумидиец. Офицер.

— На картагенски ли те чух да говориш? — заповеднически попита мъжът.

— Да. — С огромно облекчение и изненада, че някой от тях знае езика му, Ханон седна и се намръщи от болка. — Аз съм от Картаген.

Офицерът повдигна вежди.

— Какво правиш сам насред тази забравена от боговете замръзнала земя, в името на Мелкарт?

— Бях продаден в робство на римляните преди време — обясни Ханон. — Щом чух новината за нахлуването на Ханибал, избягах да се присъединя към него.

Нумидиецът не изглеждаше особено убеден.

— Кой си ти?

— Името ми е Ханон — гордо рече той. — Аз съм син на Малх, който служи като старши офицер на либийските копиеносци. Ако стигна войската на Ханибал, надявам се да се събера с него и с братята си.

Последва дълго мълчание и страховете на Ханон се завърнаха. „Велика Танит, не ме изоставяй“, замоли се той.

— Съмнителна история. Ами ако си шпионин? — замислено каза офицерът. Неколцина от по-нетърпеливите му хора вдигнаха копията си и сърцето на Ханон се сви. Ако го убиеха, никой никога нямаше да разбере какво е станало с него.

— Стойте! — заповяда офицерът. — Ако този човек наистина е прекарал много време сред римляните, може да се окаже полезен за Ханибал. — Погледна Ханон. — А ако казваш истината, баща ти, независимо дали е във войската или не, би предпочел да те види по-скоро жив, отколкото мъртъв.

Радостта на Ханон не знаеше граници.

— Благодаря — каза той.

Нумидийците изправиха Ханон на крака. Завързаха му китките, но нямаше повече удари. Метнаха го грубо напреки на един кон, пред ездача. Ханон не протестира. Мулето му беше ранено и нямаше друг начин да стигнат бързо до картагенската войска.

Ханон благодари на всеки бог, за който успя да се сети, но най-вече на Танит, към която беше забравил да се обърне, когато бе напуснал дома си в Картаген.

Премеждията му още не бяха приключили, но той имаше чувството, че тя отново му се усмихва.

Когато стигнаха лагера на Ханибал, го свалиха на земята. Той се огледа захласнат и изпаднал в пълен възторг да види картагенската войска толкова близо до италийската граница. Сърцето му трептеше от неудържима радост. Отново бе сред сънародниците си! Размерите на войската обаче го обезпокоиха. Тя беше много по-малка, отколкото бе очаквал. Лицата на войниците също будеха тревога. На всяко личаха дълбоки следи на страдание. Повечето мъже бяха брадясали и измършавели от глад. Товарните животни и най-вече слоновете изглеждаха още по-зле. Ханон погледна тревожно нумидийския офицер и каза:

— Прекосяването на Алпите трябва да е било ужасно.

— Изобщо не можеш да си представиш — намръщено отвърна нумидиецът. — Враждебни местни. Свлачища. Лед. Сняг. Глад. Поради дезертьорствата и смъртните случаи изгубихме близо двайсет и пет хиляди души за един месец. На практика половината войска.

Ханон зяпна от ужас. Веднага си помисли за баща си и братята си, които като едното нищо можеше да са сред загиналите. Усети, че нумидиецът го наблюдава.

— Защо ми казваш това?

— Мога да казвам каквото си искам. Римляните никога няма да разберат — дружески отвърна мъжът. — Не би могъл да избягаш пеша от хората ми.

Ханон преглътна.

— Да. Не бих могъл.

— Значи ми каза истината кой си, така ли?

Ханон срещна пронизващия поглед на нумидиеца. Внезапно изпита ужас. Ами ако тук нямаше никой, който да гарантира самоличността му?

— Да, истината ти казах — рязко отвърна той, като се молеше на боговете да не му отмъкват чашата на успеха в последния момент. — Заведи ме при палатките на либийците.

С подигравателен поклон нумидиецът го поведе. Спря първия копиеносец, изпречил се на пътя му.

— Търсим офицер на име… — Погледна въпросително Ханон.

— Малх.

За абсолютна радост на Ханон войникът посочи с палец зад себе си.

— Палатката му е в третата редица. По-голяма от останалите.

— Дотук добре — каза офицерът.

Скочи грациозно от коня си и даде знак на Ханон да го последва. Трима от воините му вървяха след тях с готови за действие копия. Тръгнаха между вдигнатите нагъсто палатки.

— Струва ми се, че е тази. — Офицерът спря пред голяма кожена шатра, държана изправена от множество въжета. Двама копиеносци стояха на стража пред входа ѝ.

Гигантска вълна от емоции заля Ханон. Ужас, че баща му няма да е вътре. Радост, че може да е. Облекчение, че след всички изпитания може би най-сетне ще се събере със семейството си. Той се обърна към офицера.

— Остани тук.

— Не си ми началник — изръмжа нумидиецът. — Докато не чуя обратното, ти си един проклет пленник.

— Ръцете ми са вързани. Къде ще ида? — озъби му се Ханон. — Прободи ме с шибаното си копие, ако дори опитам. Но влизам там сам.

Нумидиецът видя стоманата в очите му. Изведнъж осъзна, че пленникът му може да е много по-високопоставен от него. Последва сърдито кимане.

— Ще чакаме тук.

Ханон не отговори. Със скован гръб тръгна към палатката.

Единият от копиеносците тръгна насреща му.

— По каква работа?

— Това ли е палатката на Малх? — попита Ханон.

— Кой си ти? — последва грубият отговор.

Последните капки търпение на Ханон се изчерпаха.

— Безочлив нахалник — кипна той. — Татко? Там ли си?

Копиеносецът, който беше направил още крачка напред, замръзна.

— Татко? — отново повика Ханон.

Някой в палатката се разкашля.

— Бостар? Ти ли си?

Ханон се ухили до уши. Бостар също беше оцелял!

Момент по-късно Малх излезе в пълна бойна екипировка. Погледна първо стражите и се намръщи.

— Кой ме повика?

— Аз, татко — радостно отвърна Ханон и пристъпи напред. — Върнах се.

Малх пребледня като платно и заекна:

— Ха… Ханон?

Просълзеният от радост Ханон кимна.

— Слава на всички богове. Това е чудо! — извика Малх. — Но защо си вързан така?

Ханон кимна към нумидийците, които определено изглеждаха смутени.

— Не бяха сигурни дали да повярват на историята ми.

Малх извади ножа си, преряза въжетата на китките му и веднага щом те паднаха, прегърна сина си. Цялото му тяло се разтърси от емоции и известно време той притискаше сина си в желязна прегръдка. Ханон с радост отвърна. Малх най-сетне отстъпи назад да го погледне.

— Наистина си ти — промълви той. На лицето му се появи усмивка, нещо рядко за него. — Колко си пораснал. Вече си мъж!

Самият Ханон пък не можеше да повярва колко остарял е баща му. Челото и бузите му бяха прорязани от дълбоки бръчки. Под очите му имаше торбички от умора, а косата му бе повече сива, отколкото черна. В същото време в Малх имаше живец и радост, каквито Ханон не беше виждал от смъртта на майка си. „Заради завръщането ми“, осъзна той.

— Чух те да питаш дали съм Бостар. И Сафон ли е тук?

— Да, да, и двамата са тук. Би трябвало да се върнат всеки момент — отвърна Малх, което изпълни Ханон с още повече радост. Погледна към нумидийците. — На кого дължа благодарност?

Офицерът отдаде чест.

— Командир на отделение Замар, на твоите услуги, командире.

— Къде го открихте?

— На десетина мили на изток. — Замар погледна тревожно Ханон. — Съжалявам за лошото отношение, командире.

— Всичко е наред — отвърна Ханон. — Хората ти не биха могли да очакват, че съм картагенец. Ти поне им попречи да ме убият и изслуша историята ми.

Замар сведе благодарно глава.

— Изчакай тук — нареди Малх, забърза обратно в палатката и излезе с голяма кожена кесия. — В знак на благодарност — каза и я подаде на нумидиеца.

Очите на Замар се разшириха, докато приемаше звънтящия дар, а хората му се спогледаха развълнувано. Нямаше значение какво има в кесията. Очевидната ѝ тежест говореше предостатъчно.

— Благодаря, командире. — Замар направи дълбок поклон и се оттегли.

— Да влезем — каза Малх. Въведе Ханон в палатката и се засуети около него, както не беше правил от години. — Гладен ли си? Или жаден?

Ханон с благодарност прие чаша вино и седна на трикракото столче, което помнеше от дома им в Картаген. Малх седна срещу него. И двамата не можеха да откъснат очи един от друг и да спрат да се усмихват.

— Много се радвам да те видя — каза Ханон.

— И аз — отвърна Малх. — Мислех те за мъртъв. Да преживееш морска буря… е, Мелкарт несъмнено ви е закрилял със Суниатон. — Той стана сериозен. — Суни мъртъв ли е?

— Не! Не можа да дойде с мен, защото е ранен, но за него се грижи приятел. Скоро ще отпътува за Картаген.

Лицето на Малх се проясни.

— Слава на боговете. Е, казвай какво стана.

Ханон се разсмя.

— И аз мога да кажа същото, след като те виждам тук, от отсамната страна на Алпите.

— Тази история определено си заслужава да се чуе — съгласи се Малх. — Искам обаче първо да чуя твоята. — Отвън долетяха приближаващи се гласове и Малх се усмихна. — Май разказът ти ще трябва да почака малко. Едва ли ще искаш да го повтаряш.

Лицето на Ханон грейна.

— Сафон и Бостар ли идват?

— Да. — Баща му му намигна. — Стой тук. Не казвай нито дума, докато не те видят.

Ханон загледа развълнувано как Малх отива при входа на палатката.

В следващия момент в палатката влязоха братята му. Ханон трябваше да се вкопчи в столчето, за да не скочи да ги посрещне.

— Добра новина, татко. Над десет хиляди галски воини идват да се присъединят към нас — обяви Бостар.

— Отлична новина — небрежно отвърна Малх.

— Нима не си доволен? — попита Сафон.

— Имаме неочакван гост.

Сафон изсумтя.

— Че кой може да е по-интересен от тази новина?

Малх мълчаливо се обърна и посочи Ханон.

Сафон пребледня.

— Ханон?!

— Не! — възкликна Бостар. — Не може да бъде!

Ханон вече не можеше да се сдържа. Скочи и се втурна към братята си. Като се смееше и плачеше едновременно, Бостар го сграбчи в меча прегръдка.

— Мислехме те за мъртъв.

Ханон със смях успя да се отскубне от прегръдката му.

— Би трябвало да съм, но боговете не са ме забравили. — Обърна се към Сафон, който неловко го прегърна. „Нима още е ядосан за станалото в Картаген?“ — зачуди се Ханон.

Само след момент Сафон се дръпна назад и извика:

— Как стигна тук, мътните да го вземат?

— Къде е Суниатон? — попита Бостар.

От устните им заваля порой въпроси.

Малх се намеси.

— Оставете го да разкаже цялата история.

Ханон прочисти гърлото си. Единствената му мисъл беше за начина, по който беше напуснал дома през онази съдбовна утрин. Той погледна виновно Малх.

— Съжалявам, татко. Изобщо не трябваше да ти се измъквам по този начин. Трябваше да остана и да си изпълня задължението.

— Събранието беше без значение. Като повечето събрания — с въздишка призна Малх. — Ако бях проявил повече разбиране, нямаше да те отегчавам с подобни неща. Забрави всичко и ни разкажи как оцеляхте в онази буря.

Ханон пое дълбоко дъх и започна да разказва. Баща му и братята му не пропускаха нито дума. Когато стигна до момента как двамата със Суниатон бяха заловени от пиратите, Сафон се обади:

— Те си получиха заслуженото.

— Какво? — Ханон погледна объркано брат си.

— После ще ти обясня — каза Малх. — Продължавай.

Ханон преглътна любопитството си и се подчини. Яростта на близките му към пиратите не можеше да се сравнява с реакцията им, когато разказа как е бил купен от Квинт.

— Римско копеле — процеди Сафон. — Какво ли не бих дал да ми падне в ръцете.

Ханон се изненада от собствената си реакция.

— Не всички римляни са лоши. Ако не бяха той и сестра му, нямаше да съм тук.

Сафон изсумтя презрително. Дори Бостар не изглеждаше убеден. Единствено Малх не реагира.

— Така е — почти извика Ханон. — Още не сте чули целия ми разказ.

— Ами разказвай — каза Бостар.

Сафон повдигна вежда и добави:

— Давай, изненадай ни.

Изумен от бързината, с която се върна гневът му към по-големия му брат, Ханон продължи с разказа си. Наблегна как Квинт бе организирал не само неговото бягство, но и това на Суниатон, и как младият конник беше дошъл с него в Цизалпийска Галия, вместо да се събере с баща си още в Рим.

— Изглежда ми свестен човек. Както и сестра му, макар да е още дете. Това означава, че баща им трябва да е почтен мъж — съгласи се Малх. — Жалко, че римският Сенат е лишен от тези качества. Сам си чул от устата на онова псе как ония мръсници поискаха Ханибал да им бъде предаден, за да бъде изправен пред римското „правосъдие“, и как лъжливо ни обвиниха в нарушаване на договора, който не ни позволява да се разширяваме на север от Ибър. Арогантността им няма равна на себе си! Че на всичкото отгоре ни отмъкнаха Сицилия, Сардиния и Корсика.

Сафон и Бостар изръмжаха в знак на съгласие.

За момент Ханон изпита тъга. Време беше обаче да забрави добрината, която беше получил. Думите на баща му събудиха старото негодувание в него. Пое дълбоко дъх и бавно издиша. „Най-сетне съм там, където копнеех да съм — помисли си. — Със семейството си. С войската на Ханибал. И съм войник на Картаген. Римляните са наши врагове. Тъй да бъде“.

— Прав си, татко. Какви са плановете на Ханибал?

Малх му отвърна с вълча усмивка.

— Да атакува! Утре продължаваме на изток да търсим легионите им.

— Аз знам точно къде са те — отвърна Ханон, като се опита — безуспешно — да не мисли за Квинт.

— В такъв случай е най-добре да те заведем при Ханибал — доволно рече Малх.

— Сериозно?

— Разбира се. Ще иска да чуе всичко, което знаеш.

Ханон се обърна към братята си и възторжено извика:

— Ще се срещна с Ханибал!

Бостар се ухили, но Ханон забеляза как Сафон го поглежда кисело. Старите емоции отново пламнаха.

— Какво? — остро попита Ханон. — Не си ли доволен?

Сафон примигна и каза:

— Доволен съм, разбира се.

— Не ми изглежда така — разгорещено рече Ханон.

— Защото не е — изръмжа Бостар. — Брат ни завижда на всеки, който може да си спечели благоволението на генерала.

Жилите на врата на Сафон изпъкнаха от ярост.

— Майната ти! — озъби се той.

— Сафон! — извика Малх. — Внимавай какво говориш. Ти също, Бостар. Не можете ли да забравите враждата си поне сега, в този най-радостен ден?

Засрамени, Сафон и Бостар кимнаха.

Малх хвана Ханон за ръка и го поведе.

Сафон и Бостар ги последваха, като подчертано не се поглеждаха.

Ханон не можеше да повярва на силата на враждата между двамата си братя. Какво се беше случило между тях? Беше изумен и от това колко лесно избухва Сафон. Щом видя палатката на Ханибал обаче, забрави тези тревоги. Предстоеше му да се срещне с най-големия картагенски генерал на всички времена. С човека, осмелил се да нападне Рим на собствената му територия.

С парцалива, полумъртва от глад войска, добави циничната му страна. Ханон не можеше да пропъди тази тревожна мисъл, докато вървяха напред. Как изобщо можеха да се сравняват с войниците, които можеше да свика Рим?

Широкото открито пространство пред щаба на генерала гъмжеше от хора. Ханон се ококори. По периметъра имаше стотици войници от цялото Средиземноморие — хора, за които беше чувал, но никога не бе виждал. Нумидийски и иберийски пехотинци се бяха смесили с лузитани. Дългокоси голи до кръста гали стояха рамо до рамо с балеарски прашкари и лигурийски воини. Имаше конници от няколко народности — иберийци, гали и нумидийци. Пред палатката се бяха събрали старши офицери с великолепните си излъскани нагръдници с изваяни по тях мускули, птериги и шлемове с гребени. Пурпурното наметало на Ханибал го отличаваше от множеството. Недалеч имаше музиканти с инструменти в ръце — извити керамични рогове и карникси, тръби от бронз, в края на които имаше изображение на глиган.

Ханон погледна баща си.

— Какво става?

Дори Сафон и Бостар изглеждаха озадачени.

Малх обаче не отговори, а продължи напред към офицерите. Една прошепната дума в ухото на телохранител и ги отведоха при генерала. Щом видя Малх, Ханибал се усмихна. Ханон имаше чувството, че е попаднал в сбъднал се сън.

Малх отдаде чест.

— Може ли да поговорим, генерале?

— Разбира се. Само че по-бързо — отвърна Ханибал.

— Да, генерале. Познаваш двамата ми синове Сафон и Бостар — каза Малх. — Имам обаче и трети, Ханон.

Ханибал погледна с любопитство Ханон.

— Май си спомням за трагична случка в морето, при която бил изчезнал.

— Имаш чудесна памет, генерале. Преди малко обаче открих, че по някакво чудо не се е удавил. Той и приятелят му били пленени от пирати. Те ги продали в робство. В Италия.

Ханибал повдигна вежди.

— Нима това е той?

Малх се ухили.

— Да, генерале.

— Богове! — възкликна Ханибал. — Ела, момче!

Ханон се подчини, като много добре си даваше сметка за мръсните дрипи на гърба си.

Ханибал го гледа няколко дълги момента, през които Ханон затаи дъх.

— Определено приличаш на Малх.

Ханон не посмя да отговори. Сърцето му пърхаше като затворена в кафез птичка.

— Как успя да избягаш?

— Синът на собственика ми ме пусна, генерале.

— Нима? В името на Мелкарт! Защо?

— Спасих живота му, генерале.

— Интригуващо. — Ханибал потърка брадичката си. — Дълго ли пътува?

— Не, генерале. Той ме пусна при Плаценция.

— Добре дошъл. Баща ти и братята ти са добри офицери. Надявам се, че и ти ще бъдеш като тях.

Ханон неловко се поклони.

— Ще направя всичко по силите си.

Ханибал даде знак, че са свободни.

— Чакай, генерале — намеси се Малх. — Ханон е така развълнуван от срещата с теб, че си е изгубил ума. Пропусна да каже, че Плаценция е мястото, където Публий е разположил лагера си.

Лицето на Ханибал се оживи.

— Публий, казваш? Един от Сципионите ли?

— Да, генерале — отвърна Ханон, като осъзнаваше, че всички офицери наоколо слушат внимателно. — След като те е изпуснал при Родан, се е върнал час по-скоро в Италия.

Чуха се изумени възклицания.

— Цялата си армия ли води със себе си? — попита Ханибал.

— Не, генерале. Изпратил я е към Иберия под командването на брат си.

— Проницателен генерал. — Ханибал издиша бавно. — На Хаздрубал и Ханон също ще се наложи да се сражават. Както можеше да се очаква всъщност. — Той отново погледна Ханон с тъмните си очи. — Какво прави Публий сега?

— Построил е мост над Пад и възнамеряваше да потегли на запад в деня, в който избягах.

Ханибал се наведе напред.

— Кога беше това?

— Преди три дни, генерале.

— Значи не може да е далеч. Отлична новина! — Ханибал удари юмрук в разтворената си длан. — Какви са войските му?

Ханон се постара да разкаже всичко, което беше видял и чул след заминаването от Рим.

— Браво на теб, младежо — каза Ханибал, когато Ханон приключи. — Скоро ще се изправим пред първото си голямо изпитание. Онова, което ще видим сега, изглежда още по-подходящо. Остани с мен и гледай, ако искаш.

Ханон смънка някакви благодарности и остана с Ханибал, Малх и братята си, докато на откритата площ пред палатката извеждаха десетки пленници.

— Кои са тези? — попита Ханон.

— Алоброги и воконти, които пленихме, докато прекосявахме Алпите — отвърна баща му.

Стомахът на Ханон се сви. Пленниците изглеждаха ужасени.

Роговете и тръбите на музикантите не му позволиха да зададе още въпроси. Когато звуците утихнаха, Ханибал излезе напред. Събралите се войници тутакси се смълчаха, изпълнени с очакване. Всички гледаха как върволица роби изнесе бронзови подноси, някои отрупани с блестящи ризници. На други пък имаше шлемове. Имаше също златни гривни и торкви, наметала от вълча кожа, както и мечове с позлатени дръжки.

Ханибал остави пленниците да се нагледат на съкровището, преди да заговори.

— Доведени сте тук, за да направите прост избор. — Замълча, докато преведат думите му. — Ще дам на шестима шанса да спечелят свободата си. Ще бъдете разделени по двойки и ще се сражавате помежду си до смърт. Тримата оцелели ще получат добри коне, онова, което си изберат от изложеното пред вас, и гаранция, че ще напуснат лагера невредими. Онези, които не пожелаят да се сражават, ще бъдат продадени като роби.

Млъкна и зачака.

След малко воините започнаха да викат и да размахват юмруци във въздуха. Преводачът се обърна към Ханибал.

— Всички искат тази чест, господарю. Всички до последния.

Ханибал се усмихна широко и нареди:

— Кажи това на войниците ми.

Събралите се войници зашумяха, когато чуха преведените думи на алоброгите.

Малх се наведе и прошепна в ухото на Ханон:

— Двубоят до смърт се тачи много от галите. Всеки би предпочел такава смърт пред живот в робство.

Въпреки това Ханон не можеше да разбере.

— Няма да позволя всички да участват — заяви Ханибал. — Подредете ги в две редици. — Изчака, докато пленниците бъдат избутани по местата им. — Изберете всеки четвърти, докато не станат шестима. — Командата му беше изпълнена тутакси и останалите пленници бяха избутани настрани. Шестимата избрани воини получиха меч и щит и по даден знак битката започна. Те се нахвърлиха един срещу друг като обезумели и почти веднага на твърдата като камък земя се проля кръв.

— Какъв е смисълът от това? — промърмори Сафон. — По-добре направо да ги убием, и толкоз.

— Проклетото ти решение на всичко — гневно изръмжа Бостар.

— Ш-ш-ш! — изсъска Малх. — Ханибал не прави нищо случайно.

Ханон отново се изненада от враждата между братята си, но не му беше дадена възможност да мисли за това тревожно развитие на нещата.

Двубоите бяха кратки и свирепи. Не след дълго трима окървавени воини стояха над телата на противниците си в очакване обещанието на Ханибал да бъде изпълнено. Така и стана. На всеки бе позволено да си вземе по нещо от нещата на подносите и да си избере кон от вързаните наблизо. След това бяха пуснати да си вървят под ликуващите викове на събралите се.

— Вашата награда може да бъде много по-голяма от тази — извика Ханибал на хората си. — Защото наградата за победа няма да бъде коне и наметала, а завистта на целия свят, понеже ще сте господари на всички богатства на Рим.

Ревът, който посрещна думите му, се издигна в зимното небе.

Впечатлен от тактиката на Ханибал, Ханон погледна Бостар.

— Той ще ни отведе до самите порти на врага — каза брат му.

— Точно така — заяви Малх.

— Където ще избием до крак тия мръсници — озъби се Сафон.

Духът на Ханон направо политна. Рим щеше да бъде победен. Сигурен беше.

XX.

Неуспехи

Квинт се беше сгушил до огъня с някои от новите си другари. Беше влажен студен следобед. Поривите на вятъра гонеха над лагера ниски облаци, които обещаваха сняг и влошаване на и без това окаяното им положение.

— Още не мога да повярвам — изстена словоохотливият Лициний от Тарент, който спеше в една палатка с Квинт. — Да изгубим първото си сражение срещу гугите. Ама че срам.

— Беше само бърз сблъсък — каза Квинт.

— Може — съгласи се Калатин, който също беше в палатката на Квинт. С яко телосложение, той беше една година по-голям от Квинт, но двамата си допадаха. — И все пак беше доста голям. Обзалагам се, че всичките се радвате, че сега седите тук, нали? — Той кимна, когато другарите му се съгласиха. — Вижте само какви жертви дадохме! По-голямата част от конницата и стотици велити бяха избити. Шестстотин легионери бяха пленени, а Публий бе тежко ранен. Не може да се нарече добро начало, нали?

— И това е вярно — каза Цинций, последният от спящите в същата палатка, огромен мъж с румено лице и червена коса. — Оттогава отстъпваме. Какво ли си мисли Ханибал за нас?

— Защо изобщо отстъпваме, в името на Хадес? — попита Лициний. — Мостът е унищожен и картагенците няма как да пресекат Тицин и да стигнат до нас.

Калатин се огледа, за да се увери, че никой не ги подслушва.

— Предполагам, че консулът се е уплашил. Нищо чудно, след като е извън строя и тъй нататък.

— Откъде можеш да знаеш какво мисли Публий? — раздразнено отвърна Квинт. — Той изобщо не е глупак.

— Ти пък сякаш знаеш какъв е консулът, новобранец — озъби му се Цинций.

Квинт се намръщи, но прояви благоразумието да не отговаря. Цинций изглеждаше готов за сбиване, а беше два пъти по-едър от Квинт.

— Защо Публий не се възползва от шанса, когато Ханибал му предложи сражение пред лагера ни? — продължи Цинций. — Ама че възможност, а?

Всички кимнаха в знак на съгласие.

— За мен това си е страхливост — заяви Цинций, който започваше да се разпалва.

Квинт се ядоса.

— Най-добре е да се биеш на място и в ден, които ти избираш — заяви той, спомняйки си думите на баща си. — Всички го знаете! В момента не можем да избираме нито мястото, нито времето, а тъй като Публий е ранен, това едва ли ще се промени в близко бъдеще. Много по-разумно е да останем на сигурно в лагера. Помислете какво би могло да се случи иначе.

Цинций го изгледа кръвнишки, но като видя, че останалите мълчат навъсени, предпочете да премълчи.

Самият Квинт също беше недоволен. Храбростта на Публий беше неоспорима, но тази на Флак беше друг въпрос. Беше му невероятно трудно дори да помисли така за бъдещия си зет, но реалността на станалото при Тицин не можеше да се отрече. Флак беше излязъл по свое искане с конницата на онази злополучна разузнавателна мисия. Все още не на себе си от радост, че може да участва в патрула, Квинт също бе там. Двамата с баща му видяха Флак в началото на сблъсъка, но не и след това. Появи се едва следобед, когато очуканите останки от патрула отстъпиха зад Тицин и се добраха до римския лагер. Оказа се, че си е спестил битката. Щом видял, че картагенците надделяват, Флак препуснал обратно за помощ. Естествено, старшите трибуни отказали да поведат легионите си през временния мост и да ги изправят срещу противник, състоящ се изцяло от конници. „Какво можех да направя?“ — искрено бе попитал Флак.

Разбира се, нямаше как да се усъмнят във версията му. Събитията се бяха развили много бързо. Трябваше просто да приемат думите му. Макар да не каза нищо пред Квинт, Фабриций очевидно беше смутен от мисълта, че Флак може да е просто страхливец. Квинт споделяше чувствата му. Макар че беше изпълнен с ужас по време на битката, той поне беше останал и се бе сражавал с врага. Аврелия не биваше да се омъжва за човек, който не остава с другарите си в битка, независимо какви са връзките и положението му. Квинт разръчка огъня с една съчка и се опита да мисли за нещо друго. С раздразнение откри, че останалите са подновили мрачния си разговор.

— Конярят ми пие с някои от легионерите, които охраняват палатката на Публий — каза Лициний. — Те казали, че огромен картагенски флот атакувал Лилибеум в Сицилия.

— Не! — възкликна Цинций.

Лициний кимна скръбно.

— Вече е сигурно, че Семпроний Лонг няма да ни дойде на помощ.

— Откъде си толкова сигурен? — остро попита Квинт.

— Войниците се заклели в гробовете на майките си, че било истина.

Квинт го изгледа със съмнение.

— Тогава защо не съм го чул от някой друг?

— Защото би трябвало да се пази в най-строга тайна — отвърна Лициний.

— Е, аз пък чух, че цялото племе бои е поело на север да се присъедини към Ханибал — намеси се Цинций. — Ако е вярно, те и гугите ще ни приклещят от двете страни.

Квинт си спомни какво му беше казал баща му. Че в някаква ферма наблизо от корема на една крава извадили чудовищно теле, чиито органи били навън. При това уродливото създание било живо. Познат на Фабриций офицер го видял, докато бил на патрул. „Престани“, помисли си Квинт и стисна зъби.

— Да не прекаляваме — каза той. — Тези истории са пълна измислица.

— Дали? Ами ако боговете са ни ядосани? — отвърна Лициний. — Вчера отидох в храма на Плаценция да направя приношение и жреците казаха, че свещените пилета не се хранели. Какво по-добро доказателство ти трябва?

Гневът на Квинт преля.

— Какво, направо да се предадем на Ханибал ли?

Лицето на Лициний пламна.

— Разбира се, че не!

Квинт се обърна към Цинций, който поклати глава.

— Тогава си затваряйте проклетите усти! Подобни приказки са ужасни за бойния дух. Ние сме конници, забравихте ли? Обикновените войници гледат нас за пример и не бива да изпълваме сърцата им със страх.

Засрамени, останалите изведнъж се заинтересуваха живо от сандалите си.

— Писна ми от вайкането ви — изръмжа Квинт и се изправи.

И се отдалечи, без да чака отговор. Баща му със сигурност щеше да хвърли по-положителна светлина върху ставащото. Квинт се надяваше на това, защото самият той се бореше с обхваналата го безнадеждност. Криеше я добре, но свирепият сблъсък със смъртоносните нумидийски конници на Ханибал го беше потресъл до дъното на душата. Всички бяха изкарали късмет, че са оцелели. Нищо чудно, че другарите му бяха податливи на носещите се из лагера слухове. Квинт трябваше да полага сериозни усилия да не позволява да бъде погълнат от собствените си страхове.

Баща му не беше в палатката си. Единият от стражите каза, че бил в щаба на консула. Квинт реши, че разходката ще му се отрази добре. Ще проясни главата му. По пътя мина покрай палатките на галите ценомани, които се сражаваха на страната на Рим. Те бяха над две хиляди, предимно пехотинци, но и малко конница. Страняха от останалите и езиковата бариера допринасяше за това. Приятелството между тях и римляните обаче беше осезаемо и Квинт се радваше на това. Той поздрави първия воин, когото видя, мускулест здравеняк, който седеше на столче пред палатката си. За негова изненада мъжът се извърна и се съсредоточи върху чистенето на меча си. Квинт не обърна особено внимание на реакцията му, но не след дълго се случи нещо подобно. Неколцина воини на десетина крачки от него му хвърлиха студени погледи и му обърнаха гръб.

„Това е нищо“, каза си Квинт. Галите също бяха дали десетки жертви.

— Аврелия! Аврелия!

Гласът на Атия изтръгна Аврелия от приятния сън, в който участваха Квинт и Ханон. В него те бяха все още приятели. Макар че това беше невъзможно и въпреки настоятелния тон на майка ѝ, тя беше в добро настроение.

— Какво има, майко?

— Ела веднага!

Аврелия скочи от леглото. Отвори вратата и се изненада, когато видя Гай да стои в атриума с майка ѝ. И двамата изглеждаха сериозни. Аврелия се сепна, върна се и навлече лека туника върху вълнената си нощница, след което излезе забързано от спалнята си.

— Гай! — извика тя. — Радвам се да те видя.

Той кимна неловко.

— И аз теб, Аврелия.

Сериозното му държане накара стомаха на Аврелия да се преобърне. Тя погледна майка си и с ужас видя, че в очите ѝ блестят сълзи.

— Ка… какво има? — заекна Аврелия.

— Пристигнаха вести от Цизалпийска Галия — рече Гай. — Не са добри.

— Нима армията ни е разбита? — попита изненадано Аврелия.

— Не точно — отвърна Гай. — Имало обаче голям сблъсък край река Тицин преди няколко дни. Нумидийците на Ханибал нанесли тежки поражения на нашата конница и велитите.

На Аврелия ѝ призля.

— Татко добре ли е?

— Не знаем. — Очите на майка ѝ бяха тъмни езера от мъка.

— Положението е много объркано — рече Гай. — Вероятно е добре.

— Тежки поражения — бавно повтори Атия. — Колко тежки по-точно?

Отговор не последва.

Атия го изгледа невярващо.

— Гай?

— Казват, че от три хиляди конници само петстотин се върнали в лагера — отвърна той, като избягваше погледа ѝ.

— Тогава как можеш да твърдиш със сигурност, че татко е жив, в името на Хадес? — извика Аврелия. — Много по-вероятно е да е мъртъв.

— Аврелия! — скастри я майка ѝ. — Гай просто се опитва да ни вдъхне малко надежда.

Гай се изчерви.

— Съжалявам.

Атия се пресегна и хвана ръката му.

— Няма за какво да се извиняваш. Препускал си чак дотук от ранни зори, за да ни кажеш онова, което знаеш. Много сме ти благодарни.

— Аз не съм! Как мога да съм благодарна за такава новина? — извика Аврелия. Избухна в ридания, побягна към вратата и изскочи навън. Не обърна внимание на виковете, които я следваха.

Краката ѝ сами я поведоха към конюшнята. Винаги се криеше там, когато беше разстроена. Отиде право при единствения кон на баща ѝ, който беше останал. Як, със сива козина, той беше куц, когато баща ѝ замина. Щом я видя, конят изцвили приветливо. Мъката на Аврелия преля и сълзите ѝ рукнаха. Дълго стоя и плака, а умът ѝ бе пълен с образи на баща ѝ, когото никога повече нямаше да види. Успя да се овладее донякъде едва когато усети как конят побутва косите ѝ.

— Искаш ябълка, нали? — прошепна тя и го погали по муцуната. — А аз, глупачката, дойдох с празни ръце. Чакай малко. Сега ще ти донеса.

Благодарна за разсейването, Аврелия отиде при склада за храна в края на конюшнята. Избра най-голямата ябълка, която успя да намери, и се върна. Наострените уши и възбуденото цвилене на коня обаче само върнаха мъката ѝ с нова сила. Аврелия се успокои с единственото, което можеше да се сети.

— Поне Квинт е в безопасност в Иберия — прошепна тя. — Дано боговете бдят над него.

Фабриций беше на съвещание при Публий и Квинт успя да се види с него едва по-късно следобед. Когато Фабриций чу за вайканията на другарите на Квинт, реакцията му беше енергична по типичния за него начин.

— Въпреки слуховете Публий се възстановява добре. След един-два месеца ще е на крака. Чух слуха, че картагенски флот атакува Семпроний Лонг, и знам, че няма нищо общо с истината. Публий щеше да ми каже, ако има нещо такова. Същото се отнася и за историите за боите. Колкото до лошите поличби, някой от другарите ти да е видял такава с очите си? — Фабриций се разсмя, когато Квинт поклати глава. — Естествено, че не. Като изключим онова теле, което е просто каприз на природата, никой не е видял нищо. Пилетата в храма на Юпитер може и да не кълват, но това може да се очаква. Те са много крехки създания. Все боледуват, особено при такова време. — Той посочи главата си, после сърцето си и накрая меча си. — Вярвай на тези, вместо да се тревожиш за думите на глупците.

Квинт се окуражи. Беше и благодарен, че баща му вече не споменава, че ще го върне у дома. Не бе казал нито дума по въпроса след поражението при Тицин. Квинт не знаеше — а и не го беше грижа — дали причината е в броя паднали конници, или защото Фабриций се е примирил с идеята, че той ще служи в конницата. Доброто му настроение се подсили от виното и яхнията, с които го нагости баща му, и той си тръгна в много по-добро разположение на духа, отколкото беше дошъл.

Настроението му обаче не се запази за дълго. Поривите на вятъра бяха станали още по-свирепи. Студът проникваше през наметалото му и го пронизваше до кости. Много лесно беше да си представиш, че боговете са пратили бурята като наказание. И тази идея започна да изглежда напълно реална, когато заваля и сняг. Разсеяните му допреди малко тревоги се върнаха с пълна сила.

Малцината останали навън войници бързо се изпокриха. Самият Квинт с нетърпение очакваше да изпълзи под одеялата и да се опита да забрави всичко. Затова остана изумен, когато видя, че ценоманите са навън. Стояха около горящите си огньове, прегръщаха се през раменете и пееха някаква бавна и скръбна песен. Вероятно оплакваха мъртвите си. Квинт потрепери.

Когато влезе в палатката, Лициний промърмори изпод одеялата си:

— Извинявай за одеве. Трябваше да си затварям устата.

— Не се безпокой. Всички сме оклюмали — отвърна Квинт, докато сваляше мокрото си наметало. Отиде при постелката си. Тя беше до тази на Калатин, който също го погледна смутено. — Сигурно ще ти е интересно да научиш, че Публий не е чувал никакви картагенски кораби да нападат Сицилия.

На лицето на Калатин се появи засрамена усмивка.

— Е, щом той не е чувал, няма за какво да се безпокоим.

— Ами за боите? — агресивно попита Цинций.

Квинт се ухили.

— И за тях нищо. Добри новини, а?

Намръщената физиономия на Цинций бавно се разведри.

— Отлично — каза Калатин и седна. — Значи трябва само да изчакаме пристигането на Лонг.

— Мисля, че трябва да вдигнем наздравица за този ден — обяви Цинций и кимна на Квинт, сякаш искаше да каже, че споровете помежду им са забравени. — Кой иска?

Всички се съгласиха в хор и Квинт изстена.

— Вече започвам да усещам махмурлука.

— На кого му пука? И без това няма изгледи да стане нещо! — Цинций стана и се отправи към масата, където държаха храната и виното.

— Така е — промърмори Квинт. — Е, тогава защо не?

Четиримата другари си легнаха късно. Квинт беше пиян и сънува лоши сънища. Най-ярките включваха ескадрони нумидийски конници, които го преследваха в открита равнина. Накрая седна, плувнал в пот. В палатката цареше непрогледен мрак и бе ужасно студено. Квинт обаче беше доволен от мразовития въздух, който галеше лицето и ръцете му и го разсейваше от пулсиращото главоболие. Примижа към мангала, където няколко въглена едва мъждукаха. Прозя се и отметна одеялата. Ако подхранеше огъня сега, можеше да изкара до сутринта. Чу слаб шум отвън — скърцане на сняг под нечии крака, но не бяха равномерните стъпки на часови, а на човек, който се движи предпазливо. Човек, който не иска да бъде чут.

Квинт инстинктивно грабна меча си. Съседните палатки от двете страни и отзад бяха само на няколко крачки. Отпред имаше тясна пътека, която увеличаваше разстоянието до около десет крачки. Именно оттам идваше шумът. Квинт тръгна бос напред. Всичките му сетива бяха нащрек. Чу се шепот. Ставаше нещо. Квинт се върна пипнешком до Калатин и го сграбчи за рамото.

— Събуди се!

В отговор се чу само раздразнен стон.

Шумът отвън моментално затихна.

Сърцето на Квинт се разтуптя уплашено. Може би току-що беше привлякъл вниманието на онези отвън. Той пусна Калатин и трескаво си обу сандалите.

Докато се изправяше, чу тих задавен звук. И още един. Последва сумтене и сподавен вик, който изведнъж секна. Този път Квинт се втурна към постелката на Лициний, сложи ръка на устата му и го разтърси.

— Събуди се! Нападат ни. — Видя бялото на очите му, когато те се отвориха. Лициний кимна, че го е разбрал, Квинт махна ръката си и прошепна: — Слушай.

Отначало не чуха нищо. После се разнесе стон, който бързо стихна. Бе последван от познатия мляскащ звук на острие, което се забива и издърпва от плът. Квинт и Лициний се спогледаха с ужас, скочиха и закрещяха едновременно:

— На оръжие! На оръжие!

Калатин се събуди и викна:

— Какво става?

— Ставай, мътните да те вземат! Грабвай меча — извика Квинт. — Ти също, Цинций. По-бързо!

В отговор на виковете им някой пъхна меч в платнището отпред и го разряза. Отметна го и пристъпи вътре. Квинт не се поколеба и за миг. Втурна се напред и наръга нападателя в корема. Докато той се превиваше и крещеше от болка, влезе втори неканен гост. Квинт го съсече с жесток удар във врата. Кръв плисна навсякъде и натрапникът рухна с писък. Зад него обаче имаше трети. Както и четвърти. Високите гърлени гласове отвън показваха, че има многобройни противници.

— Шибани гали! — извика Лициний.

Квинт се смути. Какво ставаше? Да не би картагенците да се бяха прехвърлили през укрепленията? Приклекна под летящ към врата му меч, атакува напред с гладиуса си и беше възнаграден със силния болезнен вик на нападателя. Лициний се присъедини към него. Рамо до рамо двамата оказаха отчаяна съпротива срещу вълната воини, които се мъчеха да влязат. Бързо стана очевидно, че усилията им са напразни. Новите им противници имаха щитове, докато те бяха само по долни дрехи.

Отляво се чу раздиране на платно и Квинт се помъчи да не изпада в паника.

— Калатин! Цинций! Разрежете палатката отзад — извика той през рамо. — Трябва да излезем.

Отговор не последва и стомахът на Квинт се сви. Нима другарите му бяха вече мъртви?

— Хайде! — извика Калатин миг по-късно.

Вълна на облекчение заля Квинт.

— Готов ли си? — извика той на Лициний.

— Да!

— Хайде тогава! — Квинт нанесе отчаяна серия удари към най-близкия противник, обърна се и се втурна към дъното на палатката. Усещаше, че Лициний е на крачка зад него. Само с няколко крачки Квинт стигна до разреза. Хвърли се през него и тупна в краката на приятелите си. Докато те го вдигнаха, погледна назад и с ужас видя как Лициний — почти на една ръка разстояние — се препъна и падна на колене. Квинт нямаше време да направи каквото и да било. Крещящите гали се нахвърлиха върху другаря му като хрътки върху глиган. Мечове, ножове и дори брадва се спуснаха надолу. Слабата светлина не попречи на Квинт да види как кръвта плиска от всяка ужасна смъртоносна рана. Лициний рухна на пода на палатката.

— Предатели! — изрева Квинт и се хвърли напред в отчаяно желание да отмъсти за приятеля си.

Силни ръце го хванаха и го дръпнаха.

— Стига глупости. Той е мъртъв. Трябва да се спасяваме — изръмжа Цинций и двамата с Калатин бързо повлякоха Квинт в мрака.

Никой не тръгна да ги преследва.

— Пуснете ме! — извика Квинт.

— Нали няма да се върнеш? — настоятелно попита Калатин.

— Няма — гневно промърмори Квинт.

Пуснаха го.

Квинт се огледа с ужас. Навсякъде цареше пълен хаос. Някои палатки бяха подпалени. Групи галски воини тичаха и съсичаха обърканите римски конници и легионери, които излизаха полуголи в студената нощ.

— Не прилича на щурм — каза той след малко. — Не са достатъчно много.

— Някои вече бягат — изруга Калатин и посочи.

Квинт присви очи към сиянието от горящите палатки.

— Какво носят? — Призля му, когато видя. Преви се и повърна погълнатото кисело вино.

— Шибани мръсници! — извика Цинций. — Глави! Обезглавили са убитите!

Квинт погледна с насълзени очи. Видя само кървавите дири, оставени от галите в ослепително белия сняг.

Цинций и Калатин застенаха от страх.

С огромно усилие на волята Квинт се овладя и изсъска:

— Тихо!

За негова изненада двамата се подчиниха и с пребледнели лица го зачакаха да каже нещо.

Квинт потисна инстинкта си, който му крещеше да потърси баща си. Животът на двама души зависеше от него. За момента те трябваше да са основната му грижа.

— Да тръгнем към интервала — каза той. — Всички ще се съберат там. Така ще можем да окажем на тия курвенски синове много по-добър отпор.

— Но и двамата сме боси — изхленчи Цинций.

Квинт настръхна: но ако не позволеше на другарите си да вземат калигите на лежащите наоколо трупове, краката им щяха да измръзнат.

— Действайте. Вземете и по един скутум — нареди той. Щитът беше жизненоважен.

— Ами ризница? — Калатин задърпа ризницата на един убит легионер. — Той е горе-долу колкото мен.

— Не, глупако! Нямаме време. Само мечове и щитове. — Едва ги изчака, докато се приготвят. — След мен. — И като се оглеждаше за галски воини, затича.

Поведе ги направо към интервала — откритата ивица, минаваща покрай стените на лагера от вътрешната страна. Обикновено там легионът се строяваше, преди да излезе на патрул или сражение. Сега интервалът позволяваше на оцелелите от изненадващата атака да се прегрупират. На мнозина им бе дошла същата идея като на Квинт. Мястото беше пълно със сновящи насам-натам объркани легионери и конници. Малцина бяха напълно облечени, но повечето бяха проявили достатъчно съобразителност да вземат оръжие.

За щастие тук дисциплината на офицери като центурионите си каза думата. Разпознавани дори без характерните си шлемове, те бяха спокойни и строяваха войниците в редици. Квинт и другарите му се присъединиха към най-близката група. В този момент нямаше значение, че не са пехотинци. Не след дълго центурионите събраха голяма сила на едно място. Всеки шести войник получи една от малкото налични факли. Не беше много, но щеше да свърши работа, докато отразят атаката.

Веднага започнаха претърсване на проходите и палатките за гали. За жалост нямаха особен успех и жаждата им за отмъщение остана неутолена. Оказа се, че веднага след вдигането на тревогата повечето гали са се изнесли. Въпреки всичко претърсването продължи, докато не покриха целия лагер.

Най-лошото беше броят обезглавени тела, които намериха. Всички знаеха, че галите обичат да прибират подобни бойни трофеи, но Квинт никога досега не го беше виждал с очите си. Както и не бе виждал толкова много кръв през живота си. Около всеки труп имаше огромни червени петна, а покрай следите на галите имаше широки кървави дири.

— Богове, на светло ще прилича на кланица — прошепна Калатин.

— Горките нещастници — каза Цинций. — Повечето не са имали никакъв шанс за спасение.

Квинт си представи баща си в палатката му и отново му призля. Нямаше какво да повърне, освен стомашен сок.

Калатин го погледна загрижено.

— Добре ли си?

— Нищо ми няма — грубо отвърна Квинт. Насили се да преодолее гаденето и се зае внимателно да оглежда всяко тяло, на което попадаха. Умоляваше боговете да не открие баща си. За свое огромно облекчение не видя никой, който да наподобява Фабриций. Това обаче не означаваше нищо. Тяхната група беше претърсила само малка част от лагера. Можеше да е сигурен едва след изгрев-слънце.

Центурионите разрешиха на войниците от всяка импровизирана центурия поред да се върнат при палатките си за дрехи и снаряжение. След това, напълно подготвени за битка, легионерите и конниците чакаха до сутринта, когато стана ясно, че няма да има нови атаки. Войниците най-сетне бяха освободени и им бе разрешено да се върнат в частите си. Разчистването на лагера щеше да продължи цял ден.

Квинт тръгна да търси баща си. Като по чудо го откри в палатката му. Очите му се напълниха със сълзи, когато влезе.

— Жив си!

— Жив съм. — Фабриций махна към масата, на която имаше закуска. — Хапни.

Въпреки небрежното поведение на баща му Квинт забеляза облекчението в очите му.

— Благодаря. Ужасна нощ.

— Да — каза Фабриций. — Повече от сто добри мъже си отидоха заради проклетите ценомани.

— Сигурен ли си, че са били те?

— Че кой друг да е? Портата не е била атакувана, стражите по стените също не са видели никого.

— Затова значи бяха толкова навъсени вчера. — Видя объркването на баща си и му разказа какво е видял.

— Това обяснява много неща. И сега са избягали в картагенския лагер. Несъмнено ще предложат „трофеите“ си в дар за Ханибал — кисело каза Фабриций. — Като доказателство, че ни мразят.

Квинт се опита да не мисли за обезглавения труп на Лициний, който беше открил сред остатъците от палатката им.

— Какво ще направи Публий?

Фабриций се намръщи.

— Познай.

— Пак ли ще се оттеглим?

Баща му кимна.

— Но защо? — извика Квинт.

— Той смята, че е прекалено опасно от тази страна на Требия. И след тази нощ е трудно да не се съгласиш с него. — Фабриций видя мъката на Квинт. — Не е само това. Високият терен на отсрещния бряг е много неравен, което ще попречи на картагенската конница да атакува. Освен това ще блокираме пътищата, които водят на юг през Лигурия до земите на боите.

Желанието на Квинт да протестира намаля. Тези причини поне изглеждаха смислени.

— Кога?

— Днес следобед, по-точно привечер.

Квинт въздъхна. Самият начин на отстъплението изглеждаше като проява на страх, но решението наистина беше разумно.

— И после ще стоим нащрек ли? — попита той. — Ще сдържаме картагенците?

— Именно. Семпроний Лонг пътува насам колкото може по-бързо. Армията му ще пристигне до месец. — Изражението на Фабриций стана свирепо. — Няма начин Ханибал да издържи срещу две консулски армии.

— Тук си била значи. Майка ти се тревожи. Помисли си, че може да си тук.

Аврелия се обърна. Елира стоеше на прага на конюшнята. Изведнъж Аврелия се почувства като малко дете.

— Гай още ли е тук?

— Не, тръгна си. Частта му щяла да бъде мобилизирана скоро. Каза, че ще си в мислите и молитвите му.

Аврелия се почувства още по-зле.

Елира пристъпи към нея и каза тихо:

— Чух новината. Всички я чуха. И всички ви съчувстваме.

— Благодаря — искрено отвърна Аврелия.

— Кой знае? Баща ти спокойно може да е жив.

— Спри — рязко каза Аврелия.

— Съжалявам — побърза да се извини Елира.

Аврелия се усмихна насила.

— Поне Квинт е все още жив.

— И Ханон.

Аврелия пропъди пристъпа ревност, последвал думите на Елира. Споменаването на Ханон неизбежно я накара да си помисли за Суниатон. Не му беше носила храна от четири дни. Запасите му със сигурност бяха на привършване. Тутакси взе решение. Срещата със Суни щеше да ѝ оправи настроението. Тя присви очи към Елира.

— Ти харесваше Ханон, нали?

На бузите на илирийката се появиха две трапчинки.

— Да.

— Би ли му помогнала отново?

— Разбира се — малко объркано отвърна Елира. — Но той замина с Квинт.

Аврелия се усмихна.

— Иди в кухнята и напълни торба с храна. Хляб, сирене, месо. Ако Юлий те пита, кажи му, че е за нас. Вземи и една кошница.

— Ами ако господарката попита къде си?

— Кажи, че отиваме за гъби.

Елира се обърка още повече.

— Как това ще помогне на Ханон?

— Ще видиш. — Аврелия плесна с ръце. — Е, действай. Ще те чакам на пътеката към хълмовете.

Елира я погледна с любопитство и забърза към кухнята.

На Аврелия не ѝ се наложи да чака дълго, преди Елира да се появи забързана между дърветата. В едната си ръка носеше малка кожена торба, а в другата — наметало като нейното.

— Някой поинтересува ли се къде отиваш? — нервно попита Аврелия.

— Юлий, но само се усмихна, когато му казах къде сме тръгнали. Каза да внимаваме.

— Същинска баба е! — заяви Аврелия. Едва сега си даде сметка, че е излязла без нож или прашка. Каза си, че няма значение. Нямаше да се бавят много. — Хайде — енергично каза тя.

— Къде отиваме? — попита Елира.

— Горе — отвърна Аврелия и махна неопределено към склоновете над вилата. После реши, че вече няма смисъл от потайности. — Нали знаеш, че Ханон имаше приятел, който бил заловен заедно с него?

Елира кимна.

— Суниатон е бил продаден като гладиатор в Капуа.

— О. — Елира не посмя да каже нищо повече, но тонът ѝ говореше сам за себе си.

— Квинт и Гай му помогнаха да избяга.

Илирийката се изуми.

— Защо?

— Защото Ханон беше приятел на Квинт.

— Разбирам. — Елира се намръщи. — Суниатон има ли нещо общо с излизането ни?

— Да. Беше ранен, когато го спасиха, така че не можеше да замине. Сега е много по-добре, слава на боговете.

Елира се заинтригува.

— Къде е той?

— В овчарската колиба, където Квинт и Ханон се сражаваха с разбойниците.

— Пълна си с изненади — каза Елира и се изкиска.

Вкиснатото настроение на Аврелия се пооправи мъничко и тя се засмя.

Като разговаряха оживено, двете тръгнаха към границата на земите на Фабриций. Нивите от двете страни бяха голи и пусти, оставени на угар до пролетта. Гаргите бяха единствена им компания — птиците редовно прелитаха над главите им и характерните им крясъци отекваха в хладния въздух.

Скоро влязоха в гората. Крясъците незабавно утихнаха и дърветата ги притиснаха от всички страни, създавайки онова тревожно чувство, което Аврелия никак не харесваше.

Изведнъж на пътеката излезе Агесандър и тя ахна от уплаха. Елира също.

— Не исках да ви плаша — извини се той.

Аврелия се опита да успокои бясно туптящото си сърце и попита остро:

— Какво правиш тук?

Той вдигна лъка, който държеше. На тетивата вече имаше сложена стрела.

— Излязох на лов за елени. А вие?

Устата на Аврелия изведнъж пресъхна.

— Тръгнали сме за гъби.

— Аха — отвърна той. — На ваше място не бих се отдалечавал много от вилата.

— Защо? — попита Аврелия, като отчаяно се опитваше да звучи самоуверено.

— Кой знае какво може да се навърта наоколо. Разбойници. Мечка. Избягал роб.

— Малко е вероятно — твърдо заяви Аврелия.

— Може би. Но все пак си невъоръжена. Мога да дойда с вас — предложи сицилианецът.

— Не! — Аврелия моментално съжали за рязката си реакция.

— Благодаря, но ще се оправим.

— Ако си сигурна — каза той и отстъпи назад.

— Сигурна съм. — Аврелия кимна на Елира и мина покрай него.

— Не е ли малко късно за гъби?

Аврелия се поколеба.

— Още могат да се намерят, ако знаеш къде да търсиш.

Агесандър кимна многозначително.

— Не се съмнявам.

Аврелия беше цялата настръхнала, докато той се отдалечаваше.

— Той знае ли? — прошепна Елира.

— Как би могъл? — изсъска в отговор Аврелия.

Но имаше чувството, че знае.

Минаха много дни и стана очевидно, че няма да има сражение. Както беше казал Фабриций, никой военачалник не би избрал да се бие, освен ако не може да избере времето и мястото. Отказът на Публий да отстъпи високия терен и нежеланието на Ханибал да атакува вражеската позиция доведоха до безизходица. Картагенците бродеха на воля из равнината западно от Требия, а римляните се придържаха в близост до лагера си. Конницата на Ханибал сега беше много по-многочислена от римската. Патрулите бяха толкова рисковани, че рядко се изпращаха. Въпреки това на Квинт му беше трудно да приеме принудителното бездействие. Все още страдаше от кошмари заради случилото се с Лициний. Надяваше се, че в битка ще успее да се освободи от смущаващите образи.

— Полудявам — каза той на баща си една вечер. — Колко още ще трябва да чакаме?

— Няма да предприемаме нищо, докато не пристигне Лонг — търпеливо повтори Фабриций. — Ако днес излезем долу на равното и предложим битка, онези псета ще ни разкъсат на парчета. Дори без разликата в конницата Ханибал има по-многобройна войска от нас. Знаеш го.

— Да — с неохота призна Квинт.

Фабриций се облегна в стола си, доволен, че са го разбрали.

Квинт се загледа мрачно в мангала. Какво ли правеше Ханон точно сега? Все още не му изглеждаше реално, че вече са врагове. Помисли си и за Аврелия. Кога ли щеше писмото му да стигне до нея? Ако Фортуна се усмихнеше на двамата, може би щеше да получи отговор през следващите няколко месеца. Много време за чакане. Поне служеше редом с баща си. За жалост сестра му нямаше такъв късмет. Сърцето на Квинт копнееше за нея.

— Тук сте били значи! — наруши тишината познат гръмък глас.

Фабриций се престори на приятно изненадан.

— Здравей, Флак. Къде другаде да сме?

Квинт скочи и отдаде чест. Какво искаше пък този? След разгрома при Тицин почти не бяха виждали бъдещия съпруг на Аврелия. И тримата знаеха, че причината за това е поведението на Флак по време на катастрофата. Трудно беше да се разсее подозрението, след като веднъж е пуснало корен. Квинт не можеше да се отърси от него. Като че ли същото се отнасяше и за баща му.

— И правилно. Кой може да е навън по това време, освен стражите и побърканите? — Флак се засмя на собствената си шега и извади малка амфора.

— Колко мило — каза Фабриций, докато приемаше дара. — Ще опиташ ли?

— Само ако ти опиташ — престорено скромно отвърна Флак.

Фабриций отвори амфората със заучено движение на китката.

— Квинт?

— Да, благодаря, татко. — Той бързо донесе три гледжосани чаши.

Стояха с пълни чаши и се споглеждаха, като се чудеха кой ще вдигне наздравицата. Накрая Фабриций заговори.

— За бързото пристигане на Семпроний Лонг и армията му.

— И за бързата победа над картагенците след това — добави Флак.

Квинт си помисли за Лициний.

— И да отмъстим за загиналите си другари.

Фабриций кимна и вдигна чашата си по-високо.

Лицето на Флак грейна.

— Думи на истински бойци! Точно това исках да чуя. — Той намигна заговорнически. — Говорих с Публий.

Фабриций го погледна със съмнение.

— За какво?

— Да изпрати патрул.

— Моля? — подозрително попита Фабриций.

— Вече повече от седмица никой не е бил от другата страна на реката.

— Защото е прекалено опасно — отвърна Фабриций. — Противникът контролира изцяло отсрещния бряг.

— Изслушайте ме — с помирителен тон каза Флак. — Когато пристигне, Семпроний ще иска пресни сведения за разположението на врага и за терена западно от Требия. В края на краищата ще се води сражение, нали така?

— И какво лошо има в това да изчакаме, докато пристигне? — попита Фабриций. — И част от неговата конница може да се включи в черната работа.

— Трябва да се направи сега — убедително каза Флак. — Ако консулът разполага с цялата необходима информация, ще може да действа бързо. Само си помисли колко добре ще се отрази на духа на хората, когато се върнем живи и здрави!

— Ние ли? — бавно попита Флак. — И ти ли идваш?

— Разбира се.

Не за първи път Фабриций се запита дали идеята да сгоди Аврелия за Флак е била добра. Но пък как е възможно да си страхливец и да предложиш да се включиш в подобно безумно начинание?

— Не знам — каза той. — Може да се окаже невероятно рисковано.

— Не е задължително — възрази Флак. — Често наблюдавам картагенците от нашата страна на реката. Към хора децима всеки следобед последните им патрули изчезват от поглед. Ако прекосим през нощта и потеглим преди зазоряване, ще разполагаме с около два часа да разузнаем района. И ще се върнем преди нумидийците да са приключили с пощенето на въшките си.

Квинт се разсмя.

Фабриций се намръщи.

— Не мисля, че идеята е много добра.

— Публий вече одобри. Не мога да се сетя за някой по-добър, който да поведе патрула, и той се съгласи — отвърна Флак. — Какво ще кажеш?

„Проклет да си“, помисли си Фабриций. Чувстваше се напълно надхитрен. Отказването на предложението на Флак можеше да се изтълкува като отказ на самия Публий, а подобно нещо не беше разумно. Вбесен, Фабриций размисли.

— Може да е малък патрул. Най-много една турма — каза той. — Под прякото ми командване. Ти можеш да дойдеш като наблюдател.

Флак не възрази, а се обърна към Квинт.

— Баща ти е бляскав пример за истински римски офицер. Храбър, находчив и винаги готов да изпълни дълга си.

— Аз също идвам — каза Квинт.

— Не, не идваш — рязко отвърна баща му. — Ще е прекалено опасно.

— Не е честно! Ти си правил подобни неща на моята възраст. Сам си ми го казвал! — яростно възрази Квинт.

Флак се намеси преди Фабриций да успее да отговори.

— Как можем да откажем на Квинт подобен шанс да получи безценен опит? И помисли за славата, която ще си спечелят мъжете, донесли на Лонг сведенията, помогнали за разгромяването на Ханибал!

Фабриций погледна нетърпеливото лице на сина си и въздъхна.

— Добре.

— Благодаря, татко — с широка усмивка каза Квинт.

Фабриций запази храбра физиономия, но вътрешно беше изпълнен със страх. „Това ще е като да минеш покрай гладни лъвове и да се надяваш да не те забележат“, помисли си. Връщане обаче нямаше.

Беше дал дума, че ще поведе мисията.

XXI.

Планът на Ханибал

Една сутрин, малко след като картагенците бяха принудили римляните да отстъпят оттатък Требия, Малх получи нареждане да се яви в палатката на Ханибал. Макар това да се случваше често, той винаги изпитваше тръпка, когато го викаха. След толкова години чакане да си отмъсти на Рим Малх все още се вълнуваше, когато заставаше пред човека, който най-сетне беше започнал войната.

Завари Ханибал замислен. Генералът почти не го погледна. Както винаги, той се беше навел над масата и изучаваше карта на района. Командирът на конницата Махарбал стоеше до него и говореше тихо. Слаб мъж с дълга къдрава черна коса и вечна усмивка, Махарбал беше популярен както сред офицерите, така и сред обикновените войници.

Малх спря на няколко крачки от масата и застана мирно.

— Явявам се, генерале.

Ханибал се изправи.

— Малх, добре дошъл.

— Искал си да ме видиш, генерале.

— Да. — Все още потънал в мисли, Ханибал потърка устните си. — Искам да те питам нещо.

— Разбира се, генерале.

— С Махарбал измислихме план. Засада, ако трябва да сме точни.

— Звучи интересно, генерале — оживи се Малх.

— Надяваме се, че римляните ще изпратят патрул от нашата страна на реката — продължи Ханибал. — Махарбал ще организира конницата, която ще атакува врага, но искам да има и малко пехота. Тя ще дебне при главния брод и ще попречи на евентуални оцелели да се измъкнат.

Малх се ухили жестоко.

— За мен ще е чест да участвам, генерале.

— Нямах предвид теб. — Ханибал видя как Малх посърва и обясни: — Нямам намерение да губя един от най-опитните си офицери в подобна схватка. Мислех за синовете ти, Бостар и Сафон.

Малх преглътна разочарованието си.

— Те са напълно подходящи за подобна задача, генерале. И съм сигурен, че ще се зарадват, че са избрани за нея.

— Така си и мислех. — Ханибал замълча за момент. — И тъй, на въпроса ми. Какво ще кажеш за другия си син?

Малх примигна изненадано.

— Ханон ли?

— Готов ли е вече за битка?

— Започна обучението си веднага щом дойде, генерале. Не е като да е тренирал в Картаген, но се представя добре. — Малх се поколеба. — Бих казал, че е готов да стане офицер.

— Добре, добре. Би ли могъл да поведе фаланга?

Малх се опули.

— Сериозно ли говориш, генерале?

— Винаги говоря сериозно, Малх. Пресичането на планините остави много части без офицери, които да ги командват.

— Разбира се, генерале, разбира се. — Малх се помъчи да се овладее. — Преди Ханон да се изгуби в морето, щях да имам сериозни резерви.

— Защо? — Ханибал го изгледа хищно като сокол.

— Падаше си малко безделник, генерале. Интересуваше се само от риболов и момичета.

— В това няма нищо престъпно — засмя се Ханибал. — Освен това тогава не е ли бил прекалено млад, за да служи в армията?

— Да, генерале — призна Малх. — И ако трябва да съм честен, беше отличник в уроците по военна тактика. Освен това беше много добър в лова.

— Добри качества. Е, мнението ти промени ли се, откакто се върна?

— Да, генерале — уверено отвърна Малх. — Променил се е. Нещата, през които е трябвало да премине и преживее, биха пречупили много момчета, но не и Ханон. Той вече е мъж.

— Сигурен ли си?

Малх посрещна твърдо погледа на военачалника.

— Да, генерале.

— Отлично. Искам ти и тримата ти синове да се явите отново тук след час. Това е всичко. — Ханибал отново се обърна към Махарбал.

— Да, генерале. — Усмихнат от радостна възбуда, Малх отдаде чест и излезе.

На лицето на Ханон се изписа объркване.

— За какво му е младши офицер като мен?

— Не знам — отвърна Малх.

Стомахът на Ханон се сви на топка.

— Сафон и Бостар също ли ще дойдат?

— Да.

Това не вдъхна на Ханон особен кураж. Да не би да беше сгафил нещо?

— Да си там след половин час — каза Малх.

— Да, татко.

Угрижен, Ханон почна да лъска новия си шлем и нагръдника. Не спря, докато ръцете му не пламнаха. После натърка кожените си сандали с мас, докато не заблестяха. След като приключи, забързано отиде в палатката на баща си, където имаше голямо бронзово огледало. За негово облекчение Малх не беше там. Младежът изгледа намръщено отражението си.

— Ще трябва да свърши работа — промърмори на себе си.

Докато вървеше към щаба на Ханибал, беше благодарен, че бързащите насам-натам войници не го поглеждат. Едва когато се озова пред скутариите, застанали на стража пред голямата шатра, се превърна в център на вниманието.

— Кажи си името, чина и по каква работа идваш! — нареди командирът на стражата.

— Ханон, младши офицер на либийска фаланга. Идвам да се видя с генерала. — Примигна; почти очакваше да му кажат да се разкара.

Вместо това офицерът кимна.

— Очакват те. Последвай ме.

Въведе го в голямо оскъдно обзаведено помещение. Като се изключеше писалището и няколко стола с високи облегалки, в него имаше само стойка за оръжия. Ханибал беше там, заобиколен от командирите си. Баща му и братята му бяха сред тях.

— Генерале! Ханон, младши офицер от либийските копиеносци! — извика офицерът.

Ханон се изчерви.

Ханибал се обърна и се усмихна.

— Добре дошъл.

— Благодаря, генерале.

— Нали всички сте чували за блудния син на Малх? — попита Ханибал. — Е, ето го и него.

Смущението на Ханон се засили още повече, когато старшите офицери го погледнаха. Видя, че Бостар се е ухилил. Дори на лицето на баща му имаше някакво подобие на усмивка. Сафон пък изглеждаше така, сякаш е лапнал оса. Ханон изпита раздразнение. „Защо се държи така?“

Ханибал изгледа братята един по един.

— Сигурно се чудите защо ви викам?

— Да, генерале — отвърнаха те.

— След малко ще стигнем дотам. — Ханибал погледна Ханон. — Несъмнено си чул, че понесохме тежки жертви при прекосяването на Алпите.

— Разбира се, генерале.

— Оттогава страдаме от недостиг не само на войници, но и на офицери.

— Да, генерале — отвърна Ханон. Накъде биеше Ханибал?

Генералът се усмихна на объркването му.

— Назначавам те за командир на фаланга.

— Генерале? — смути се Ханон.

— Чу ме — отвърна Ханибал. — Знам, че ти идва много, но баща ти твърди, че си се върнал истински мъж.

— Аз… — Погледът на Ханон се стрелна към Малх и обратно към Ханибал. — Благодаря, генерале.

— Както знаеш, една фаланга би трябвало да се състои от около четиристотин души, но в твоята в момента има едва двеста. Тя е една от най-слабите части, но войниците са ветерани и ще ти служат добре. И след невероятните изпитания, през които си преминал, очаквам много от теб.

— Благодаря, генерале — отвърна Ханон, като много добре си даваше сметка за огромната отговорност, която току-що се беше стоварила на раменете му. — За мен е огромна чест.

Бостар му намигна, но Ханон отново се раздразни, когато видя как Сафон сви устни.

— Добре! — заяви Ханибал. — А сега за причината да ви повикам тук. Както сигурно знаете, не се случва нищо, откакто принудихме римляните да се изнесат от другата страна на Требия. Няма особени шансове това да се промени в близко бъдеще. Те знаят, че конницата ни е много по-многобройна от тяхната, както и пехотата ни. От наша гледна точка е безсмислено да атакуваме лагера им. Той е разположен на толкова неравен терен, че ще изгубим предимството на конницата си. Римляните също го знаят и затова се задоволяват просто да блокират пътя на юг и да чакат подкрепления. Може да се наложи да чакаме, докато това стане, но изобщо не ми харесва да седя и да бездействам. — Ханибал се обърна. — Махарбал?

— Значи — каза командирът на конницата, — за да се опитаме да окуражим врага да изпрати хора през реката, създаваме впечатлението, че ездачите ни са станали небрежни. Искате ли да разберете как?

— Да, командире — с готовност отговориха тримата братя.

— Появяваме се покрай реката чак късно сутринта и винаги се махаме, преди да е мръкнало. Разбирате ли?

— Значи искаш да опитат да пратят патрул по зазоряване? — попита Бостар.

Махарбал се усмихна.

— Именно.

Вълнението на Ханон се засили, но той не се чувстваше достатъчно уверен, за да зададе въпрос.

Сафон го направи вместо него.

— Какво друго?

Ханибал отново взе думата.

— Махарбал държи постоянно петстотин нумидийци в гората на около миля от главния брод на реката. Ако римляните се хванат на въдицата и изпратят патрул, той ще трябва да мине покрай хората ни. Малко псета ще се измъкнат, когато нумидийците им връхлетят в гръб, но някои може и да успеят. Именно тук идвате вие и вашите либийци.

Ханон погледна Бостар и Сафон, които се бяха ухилили свирепо.

— Искам силен пехотен отряд да остане скрит недалеч от брода. Ако римляни решат да минат от нашата страна на реката, не им пречете, но на връщане… — Ханибал стисна юмрук. — Искам да бъдат унищожени. Ясно ли е?

Ханибал погледна братята си, които кимнаха.

— Отлично — каза Ханибал. Погледът му стана твърд. — Не ме разочаровайте.

На следващия ден привечер Ханон и братята му изведоха фалангите си от картагенския лагер. Освен палатките и постелките си войниците носеха храна за три денонощия. За радост на Ханон нумидийците, които ги отведоха до позицията им, бяха под командването не на друг, а на Замар, който го беше намерил при Пад. Следвайки конниците, фалангите тихо напредваха на изток по рядко използвани ловни пътеки. Когато чуха звука на течаща вода, Замар ги насочи към скрита долчинка на около двеста крачки от главния брод на река Требия. Мястото беше идеално за скривалище. Достатъчно просторно, за да побере всички, и в същото време близо до реката.

— Оставям ви шестима конници като вестители. Пратете ги веднага щом видите нещо — каза Замар, преди да си тръгне. — И не забравяйте, когато римляните дойдат, нито един не бива да оцелее.

— Точно това ми трябва — изръмжа Сафон.

Бостар не каза нищо, но Ханон видя как на лицето му за момент се изписа отвращение. Той изчака Замар да изчезне от поглед и се обърна към братята си.

— Какво ви става на вас двамата?

— Какво искаш да кажеш? — отвърна Сафон, сякаш се отбраняваше.

— Държите се като котараци в торба. Защо?

Бостар и Сафон се изгледаха намръщено.

Ханон зачака. Мълчанието се проточи.

— Не е твоя работа — каза най-сетне Бостар.

Ханон пламна. Погледна Сафон, чието лице се беше превърнало в студена маска. Накрая Ханон се предаде.

— Отивам да проверя хората си — каза той и се отдалечи.

По зазоряване картагенците бяха премръзнали и в окаяно положение. Не можеха да палят огньове, за да не ги забележат. Макар че не валеше, зимната влага се просмукваше в тях. Следвайки изричната заповед, войниците останаха на поляната през деня. Единствените изключения бяха неколцината стражи, които с намазани със сажди лица се криеха сред дърветата покрай речния бряг. Всички останали трябваше да стоят нащрек дори когато имаха повици на природата. Някои намираха енергия да играят на зарове или ашици, но повечето оставаха в палатките си, дъвчеха студените дажби и наваксваха със съня. Все още раздразнен от дребнавата вражда на братята си, Ханон прекара времето в разговори с копиеносците си, за да се опита да ги опознае. По реакцията им разбираше, че усилията му няма да означават нищо, докато не ги поведе в битка, но все пак и това беше по-добре от нищо.

Денят се изниза бавно без никакви събития.

Най-сетне падна нощта и Ханон пое стражите, които бяха разположени покрай реката на няколкостотин стъпки от двете страни на брода. Известно време броди по брега, като си отваряше очите на четири за евентуален противник. В небето нямаше почти никакви облаци. Безбройните звезди осигуряваха достатъчно светлина, за да вижда сравнително добре, но часовете се точеха, а от другата страна не се забелязваше никакво движение. С наближаването на сутринта Ханон се отегчи и раздразни.

— Къде са тия проклети шибаняци? — промърмори той под нос.

— Сигурно в леглата.

Ханон подскочи. Обърна се и видя Бостар.

— Танит, стресна ме! Какво правиш тук?

— Не можах да заспя.

— И все пак по-добре да беше останал под одеялата. Поне е малко по-топло, отколкото навън — отвърна Ханон.

Бостар клекна с въздишка до него.

— Честно казано, исках да се извиня за станалото снощи със Сафон. Споровете ни не бива да засягат отношенията ни с теб.

— Няма нищо. Аз не биваше да си вра носа, където не ми е работа.

Неловкостта помежду им намаля.

— Тази разправия всъщност е от повече от година — призна след малко Бостар.

Ханон беше благодарен, че мракът скрива изненадата му.

— Какво, обичайното ли? Че е надут и все иска да е пръв?

Зъбите на Бостар проблеснаха, когато той се усмихна тъжно.

— Де да беше само това.

— Не разбирам.

— Започна, след като ти се изгуби в морето.

— Какво?

— Сафон ме обвинява, че ви оставих със Суниатон да отидете за риба.

— Но вие и двамата се съгласихте!

— Той не го вижда по този начин. Така и не си оправихме отношенията, преди да бъда пратен в Иберия, и враждата пламна отново в мига, в който той и баща ни пристигнаха от Картаген след няколко месеца.

— Защо?

— Бяха научили какво се е случило с теб и Суни. Сафон беше бесен. И отново стовари вината върху мен.

— Пиратите ли имаш предвид? — Ханон изведнъж си спомни коментара на Сафон, когато се беше върнал, и обещанието на баща му да му разкаже какво се е случило. — Бях забравил.

— Защото се случват много неща — каза Бостар. — Единственото важно е, че се върна.

— Сега имаме предостатъчно време — отвърна Ханон. — Казвай!

— Било е няколко седмици след изчезването ви. Благодарение на шпионите си баща ни научил за някакви пирати на пристанището. Четирима бяха заловени. След изтезания признаха, че са ви продали със Суни като роби в Италия.

През ума на Ханон преминаха живи картини.

— Знаеш ли имената им?

— Не, съжалявам — рече Бостар. — Разбрах обаче, че капитанът им бил египтянин.

— Точно така! — Ханон потръпна. — Какво е станало с тях?

— Първо били кастрирани. После им счупили ръцете и краката, преди да ги разпънат на кръст — отговори Бостар.

Ханон си представи ужасната сцена.

— Лош начин да умреш.

— Определено.

— Но са си го заслужавали — рязко заяви Ханон. — Двамата със Суни можехме да умрем на арената.

— Знам — с тежка въздишка отвърна Бостар. — Но случилото се с пиратите е променило Сафон по някакъв начин. Оттогава е много по-суров. По-жесток. Видя го как реагира на думите на Замар. Знам, че трябва да убием всеки римлянин, който се опита да пресече реката. Заповедите са си заповеди. Сафон обаче като че ли изпитва удоволствие от това.

— Не е приятно, но не е и краят на света, нали? — каза Ханон в опит да разведри обстановката.

— Това не е всичко — въздъхна Бостар. — Той си мисли, че съм готов на всичко, за да си спечеля благоволението на Ханибал. — И набързо разказа как е спасил живота на Ханибал при Сагунт. — Да беше видял изражението на Сафон, когато Ханибал ме поздрави. Сякаш съм го представил в лоша светлина.

— Това е безумие! — прошепна Ханон. — Сигурен ли си, че си е помислил това?

— Напълно. „Идеалният шибан офицер“, така започна да ме нарича.

Смаяният Ханон замълча за известно време.

— Но не може причината да е само в него, нали? Във всеки спор винаги има две страни.

— Да, аз също казах някои гадни неща. — Бостар пак въздъхна. — Но всеки път, когато се опитвам да оправя нещата, Сафон ми го връща. Последния път, когато опитах… — Той се поколеба за момент и поклати глава. — Отказах се вече.

— Защо? Какво е станало? — попита Ханон.

— Няма да ти кажа — отвърна Бостар. — Не мога. — Извърна се и се загледа в тихо мърморещата река.

Разтревожен от разказа му, Ханон предпочете да не го притиска. Опита се да бъде оптимист. Може би можеше да влезе в ролята на посредник? Представи си свят, в който Картаген отново е в мир и той ловува с братята си в планините южно от града.

Изведнъж Бостар го сръга в ребрата.

— Чу ли?

Ханон рязко се върна в реалността. Наведе се напред и напрегна слух. Дълго не успя да различи нищо. После — дрънкане на сбруя.

— Това е от другата страна на реката — тихо каза той.

— Точно така — възбудено отвърна Бостар. — Ханибал е прав. Римляните искат да разузнаят.

Загледаха отсрещния бряг като вълци, очакващи плячката им да се появи. Миг по-късно търпението им беше възнаградено. Звуци на коне и хора, движещи се много внимателно.

Ханон се напрегна.

— Това са римляните!

— Или някои от галските им съюзници — каза Бостар.

След малко вече можеха да различат колона войници и коне, която се спускаше по пътеката към брода.

— Колко са? — изсъска Бостар.

Ханон присви очи към мрака. Невъзможно беше да ги преброи точно.

— Не повече от петдесет. Може би по-малко. Със сигурност е разузнавателен патрул.

Римляните спряха и се скупчиха на едно място.

— Получават последните си заповеди — каза Ханон.

След малко първият войник тихо вкара коня си в ледената вода. Животното тихо изцвили в знак на протест, но някакви прошепнати в ушите му думи извършиха чудо и конят продължи напред. Останалите го последваха.

Бостар се изправи.

— Време е да действаме. Иди и кажи на Сафон какво става. Нумидийците трябва незабавно да бъдат уведомени. Ясно?

— Да. Ти какво ще правиш?

— Ще ида при следващия страж и ще ги държа под око, докато не изчезнат от поглед. Трябва да сме сигурни, че няма да пресекат и други.

— Ясно. До скоро. — Ханон бавно отстъпи, докато не се озова отново под прикритието на дърветата. С леки стъпки се завтече към тайния лагер. Завари Сафон да крачи напред-назад пред палатката си и бързо му предаде какво става.

— Отлично — с жестока усмивка каза Сафон. — Скоро по копията на хората ти ще има кръв, а може би и по твоето. Моментът е специален за теб.

Ханон кимна нервно. Въобразяваше ли си, или Сафон изпитваше едва ли не похот?

— Е, хайде тогава! Няма време да се мотаем. Събери хората си. Ще пратя няколко нумидийци и ще строя фалангата си. Бостар несъмнено ще направи същото, когато най-сетне се върне — каза Сафон.

Ханон се намръщи и каза:

— Няма нужда от това. Той ще дойде всеки момент.

— Разбира се, че ще дойде! — Сафон се разсмя. — А сега се размърдай. Трябва да заемем позиция веднага щом римляните се скрият от погледите ни.

Ханон наведе глава и се подчини. Не разбираше враждата между братята си, но едно беше сигурно — на Сафон продължаваше да му харесва да го командва. Раздразнен, Ханон започна да вдига хората си. Когато чу един да мърмори недоволно, го наруга сурово. Тактиката му като че ли проработи — скоро войниците му стояха строени до фалангата на Сафон.

След малко Бостар се появи от сенките на дърветата покрай реката.

— Изчезнаха — каза и се обърна към останалите трима нумидийци. — Тръгвайте веднага. Проследете ги от разстояние. Върнете се, когато попаднат в засадата.

Нумидийците отдадоха чест, скочиха на конете си и се отдалечиха в тръс.

Бостар отиде при братята си и каза с усмивка:

— Поне не стояхме напразно тук.

— Най-сетне — провлачено рече Сафон. — Откога те чакаме.

„Защо го дразни така?“ — помисли си Ханон.

Бостар стисна зъби, но не каза нищо. За щастие войниците му бяха чули другарите си да стават и бяха направили същото. Когато Бостар ги построи, тримата братя се събраха пред хората си.

— Как ще го направим? — попита Ханон.

— Очевидно е — самодоволно заяви Сафон. — Фалангите ще оформят трите страни на квадрат. Четвъртата ще бъде от нумидийците, които ще вкарат римляните в капана. Няма да има къде да отидат. Трябва само да решим коя фаланга къде да застане.

Последва кратка пауза. И тримата на няколко пъти бяха огледали терена около брода. Отляво растяха нагъсто дъбове, а отляво имаше голямо блато. И двете страни не бяха подходящи за отстъпление с коне. Най-доброто място беше по пътеката за брода. Именно там щеше да стане най-горещо.

Като най-млад и неопитен Ханон беше готов да поеме онзи фланг, който му бъде посочен.

— Аз поемам центъра — каза Бостар.

— Типично — промърмори Сафон. — И аз го искам. А ти вече не си по-старши от мен, нали?

Двамата се загледаха кръвнишки.

— Стига глупости — ядоса се Ханон. — Няма значение кой от двама ви ще го направи.

Братята му не отговориха.

— Да хвърлим жребий?

Бостар и Сафон продължаваха да мълчат.

— Мелкарт да ми е на помощ! — възкликна Ханон. — Тогава аз ще го поема.

— И дума да не става — отсече Сафон. — Ти нямаш никакъв боен опит.

— Точно така — потвърди Бостар.

— Все трябва да започна да го набирам някъде. Защо не тук? — отвърна Ханон. — Не е ли по-добре така, отколкото в голямо сражение?

Бостар погледна Сафон.

— Не можем да стоим и да спорим цяла сутрин — с помирителен тон рече той.

Сафон сви безразлично рамене.

— Предполагам, че дори Ханон трудно би оплескал нещо.

Унизеният Ханон заби поглед в земята.

— Това беше грубо — рязко рече Бостар. — Баща ни обучи добре Ханон. Самият Ханибал го избра за командир на фаланга. Хората му са ветерани. Шансовете му да прецака нещо са толкова, колкото и ако аз поема центъра. — Замълча за момент. — Или ти.

— Какво пък означава това? — попита Сафон и присви очи, докато не заприличаха на цепки.

— Престанете! — извика Ханон. — И двамата трябва да се засрамите от себе си. Ханибал ни възложи работа, забравихте ли? Така че нека я свършим, моля ви.

Подобно на намусени деца, братята му извърнаха очи и мълчаливо се върнаха при фалангите си. Ханон почака известно време, преди да осъзнае, че той трябва да поведе.

— Строй се в редици по шестима — нареди той. — След мен. — Остана доволен от бързата реакция на войниците си. На мнозина случилото се преди малко като че ли им беше харесало, което му вдъхна допълнителен кураж.

Трите фаланги заеха позиция при брода. Щом затвореха редици, копиеносците щяха да образуват непрекъснат фронт от припокриващи се щитове. Никой кон не можеше да преодолее подобно препятствие. Гората от копия, стърчаща от тях, щеше да вещае сигурна смърт за всеки, който е достатъчно глупав да приближи.

Ханон вървеше напред-назад и говореше окуражително на хората си. Беше благодарен, че баща му го беше посъветвал да опознае колкото се може повече войници. Номерът беше прост, но никой не пропусна да се ухили, когато Ханон се обръщаше към него по име. Усилията му обаче не продължиха дълго и скоро времето започна да се точи. Мускулите, загрели от придвижването им на позиция, отново започнаха да изстиват. Откъм реката подухваше влажен вятър, който пронизваше до кости чакащите войници. Нямаше възможност да прибегне до обичайните методи за повдигане на духа, като им позволи да се разтъпчат или да пеят.

Можеха само да чакат.

Утрото дойде, но ниските облаци скриваха слънцето. Единствените признаци на живот бяха редките птици, прелитащи между голите клони на дърветата; единственият звук беше ромонът на реката зад тях. Накрая стомахът на Ханон изръмжа и той се запита дали да не нареди на войниците да извадят дажбите си. Преди да успее да попита братята си, вниманието им беше привлечено от тропота на препускащи в галоп коне. Всички обърнаха погледи към пътеката, водеща на запад.

Когато на завоя се появиха двама нумидийци, всички поеха дъх едновременно.

— Идват! — извика единият, когато приближи.

— С петстотин наши другари по петите им! — добави вторият.

Ханон почти не го чу.

— Затвори редиците! — заповяда той. — Копията напред!

XXII.

Лице в лице

Квинт се беше надявал, че безпокойството му ще се разсее, след като оставят Требия зад себе си. Изобщо не се получи. Всяка стъпка на коня му навътре в пустошта му се струваше последна, сякаш е прекосил Стикс и навлиза във владенията на самия Хадес. Нетърпението, което беше изпитвал в палатката на баща си под въздействието на виното, се беше изпарило напълно. Квинт не казваше нищо, но бързото оглеждане потвърди, че не само той се чувства така. Лицата на останалите конници бяха повече от красноречиви. Мнозина хвърляха мръснишки погледи към Флак. Всички знаеха, че той е виновен за сегашното им положение.

Яздещият отпред Фабриций нямаше представа — или беше предпочел да не забелязва — какво става. Най-вероятно второто, реши Квинт. Той командваше едни от най-опитните хора. А те никак не бяха щастливи. Защо баща му беше приел тази мисия? Квинт изруга. Отговорът беше изненадващо прост. Как щеше да изглежда Фабриций в очите на Публий, ако беше отказал тази задача? Ужасно. Квинт погледна кисело Флак. Ако този глупак не беше насадил идеята в главата на консула, сега всички щяха да са в безопасност от тяхната страна на реката. Чувството за вина бързо смени гнева на Квинт. Със своето въодушевление той сигурно беше допринесъл баща му да приеме самоубийствената мисия.

Защото тя изглеждаше точно такава, въпреки че от врага нямаше и следа.

Квинт изчака малко, след което подкара коня си напред до позицията на баща си. Флак, който яздеше до него, намигна на Квинт. Не особено убедително.

„И той е уплашен“, помисли си Квинт. Това засили решимостта му.

Фабриций беше зает да оглежда местността. Скованият му гръб също беше красноречив. Квинт преглътна.

— Може би патрулът беше лоша идея, татко. — Пренебрегна шокираната физиономия на Флак. — Могат да ни видят от мили.

Фабриций погледна сина си.

— Знам. Защо мислиш, че си отварям очите на четири?

— Но наоколо няма жива душа — запротестира Флак. — Дори птица не можеш да видиш!

— Мътните да го вземат, това няма никакво значение! — рязко отвърна Фабриций. — На картагенците им е достатъчен и един бдителен съгледвач. Ако в радиус от пет мили има нумидийци, ще са тук за нула време, ако се вдигне тревога.

Флак трепна.

— Но ние не можем да се върнем с празни ръце.

— Не и без да изглеждаме като глупаци или страхливци — кисело се съгласи Фабриций.

Известно време продължиха да яздят мълчаливо.

— Може да има изход — промърмори Флак.

Квинт се засрами, когато изпита надежда.

Фабриций се изсмя.

— Сега май не ти се иска да си тук, а?

— Нима се съмняваш в храбростта ми? — остро попита Флак и го изгледа гневно.

— Не в храбростта ти — изръмжа Фабриций. — А в преценката ти. Още ли не си осъзнал, че конницата на Ханибал е убийствена? Само да ни видят и с нас е свършено.

— Нима положението е толкова лошо? — запротестира Флак.

— Трябваше да откажа тази мисия, независимо какво ще си помисли Публий. Да те оставя ти да я поведеш. Стига някой да се съгласи да те последва, естествено.

Флак замълча намусено.

Избухването на Фабриций издаваше силата на гнева му. Квинт беше изумен.

Фабриций малко отстъпи.

— И каква е блестящата ти идея? Нищо не ти пречи да я споделиш.

— Ще докладваме, че сме видели толкова многобройна вражеска конница, че не сме могли да се отдалечим много от Требия — изтърси Флак. — Не е проява на страх да избегнеш унищожение. Кой би могъл да обори думите ни? Хората ти със сигурност няма да кажат нищо, а и никой друг няма да направи глупостта да пресече реката.

— Коварството ти никога няма да престане да ме изумява — озъби се Фабриций.

— Аз… — заекна Флак.

— Но си прав. По-добре да спасим живота на трийсет души по предложения от теб начин, отколкото да ги жертваме заради глупава гордост. Връщаме се веднага. — Фабриций дръпна юздите на коня си и даде заповед да спрат.

Квинт се отпусна, но облекчението му трая само миг. Отнякъде долетя характерният тропот на галопиращи коне.

Очите на всички от турмата се обърнаха на запад.

От една горичка на около четвърт миля се изсипваха конници.

— Нумидийци! — изкрещя Фабриций. — Обръщай! Спасявайте се!

Войниците му не се нуждаеха от повече подканяне.

Като се опитваше да не изпада в паника, Квинт също се подчини. Капанът може и да беше щракнал по-рано, но оставаше да се види дали ще успеят да се доберат до Требия, преди врагът да ги настигне.

Бързо стана ясно, че няма да стигнат навреме до реката. Физически нумидийците бяха по-дребни от римляните, а конете им — по-бързи. Освен това те също действаха по план. Някои продължиха да ги преследват директно от юг, докато други свиха на запад, като по този начин притиснаха патрула към реката. На римляните им оставаше да бягат на север. Естествено, те се насочиха към брода. Нямаше друга възможност. Той беше единственото подходящо за преминаване място на много мили в двете посоки.

— Отидете отпред — извика Фабриций на Квинт и Флак. — Останете там. Не спирайте в никакъв случай.

Флак се подчини безпрекословно, но Квинт се задържа за момент.

— Ами ти?

— Оставам отзад, за да не допусна това да се превърне в пълен разгром — рязко отвърна Фабриций. — Тръгвай!

Стоманеният му поглед не допускаше никакви възражения.

Като се мъчеше да преглътне напиращите си сълзи, Квинт подкара коня си в галоп и скоро задмина останалите конници. Беше неимоверно благодарен, че баща му беше настоял да вземе най-добрия наличен кон, но в същото време се срамуваше, че изпитва подобно облекчение. Не искаше да умре като заек, настигнат от глутница кучета. С тази мрачна мисъл се наведе над врата на коня и се съсредоточи върху едно-единствено нещо. Оцеляване. Ако имаха късмет, някои от турмата можеше и да оцелеят.

Бяха изминали почти миля, преди първите нумидийци да приближат на един хвърлей разстояние. Полуголите жилавите тъмнокожи воини не изглеждаха чак толкова страшно. Точността на копията им обаче беше убийствена. Всеки път, когато Квинт се оглеждаше, пореден конник беше улучен или бе паднал от коня си. На други пък конете бяха ранени и изоставаха от другарите си. Никой не виждаше тяхната бърза и неизбежна участ, но задавените им викове настигаха оцелелите и всяваха ужас в сърцата им. Римските конници не можеха дори да отвърнат на атаката. Техните копия бяха за намушкване, а не за хвърляне.

Когато хората на Фабриций бяха изминали следващата миля, нумидийците вече ги атакуваха от три страни. Непрекъснато профучаваха копия и Квинт можеше да преброи само десет ездачи, освен себе си, баща си и Флак. На един завой на пътеката, водеща надолу към брода, броят им намаля на шестима. Квинт отчаяно се мъчеше да препуска по-бързо. Не знаеше защо, но като че ли бяха успели леко да се откъснат от преследвачите си. Може би все още имаха някакъв шанс? Изпод копитата на конете им хвърчаха камъчета, когато завиха на завоя и излязоха на правия участък към Требия, която се намираше само на двеста крачки.

И в този миг всички надежди на Квинт се изпариха.

Нумидийците бяха изостанали, за да затворят капана. Отпред пътят им беше блокиран от формация копиеносци. Големите им припокриващи се щитове образуваха три страни на квадрат. Квинт се огледа паникьосано. Отдясно на пътя растяха нагъсто дървета. Нямаше начин да се избяга натам. Отляво имаше обширно тресавище. Само глупак би се опитал да мине през него.

Един конник обаче избра тази възможност. И бързо си научи урока. Само след двайсет крачки конят му беше затънал до корем в лепкавата тиня. Когато конникът се опита да се спеши, същото се случи и с него. Той закрещя от ужас и скоро потъна до раменете. Накрая спря да се съпротивлява, но вече беше късно. Оставаше му само да се надява на някое точно хвърлено копие, горчиво си помисли Квинт. Или това, или да се удави в тинята.

Гласът на Фабриций рязко го върна в реалността.

— Намали! Строй се в редица! — заповяда той. — Да посрещнем смъртта си като мъже.

От гърлото на единия от петимата конници се изтръгна тих писклив звук.

Изведнъж страхът сграбчи с пълна сила сърцето на Квинт.

— Затваряй си шибаната уста! — извика Фабриций. — Ние не сме страхливци.

За огромно изумление на Квинт конникът млъкна.

— Строй се в редица! — отново заповяда Фабриций.

Като се събраха, докато коленете им почти се докосваха, осмината оцелели продължиха напред. Квинт се зачуди защо още не е получил копие в гърба и се обърна. Нумидийците ги следваха съвсем бавно. „Подкарват ни като овце към кланица“, с отвращение си помисли той.

— Гледайте само напред — заповяда Фабриций. — Покажете на тия курвенски синове, че не се страхуваме. Ще погледнем съдбата си в очите.

Между римляните и фалангите оставаха около сто и петдесет крачки. На Квинт това разстояние му се струваше огромно. Част от него искаше то просто да свърши, но друга отчаяно жадуваше да остане жива. Разстоянието неумолимо се скъсяваше.

Сто крачки, после осемдесет. Обхванат от ужас, Квинт погледна баща си. Вместо окуражаване получи само твърдо кимане. Квинт си пое дълбоко дъх и си заповяда да се успокои.

„Вече не съм момче. Единствено аз решавам как да посрещна смъртта си. И ще го направя колкото се може по-храбро“.

— Копия — нареди Фабриций.

Квинт погледна към Флак и остана донякъде приятно изненадан, когато видя решително издадената му брадичка. Въпреки цялата си арогантност той все пак не беше страхливец.

Шейсет крачки. Вече приближаваха максималния обсег на хвърлено копие. Когато пресякоха невидимата линия, всички осем римляни трепнаха. Невъзможно беше да не го направят. Само че не се случи нищо. Фабриций се изпълни с нова решимост. Можеха да игнорират това мъчение, ако пожелаеха.

— Да отнесем поне някои копелета със себе си! В тръс. Изберете си целите! — извика той и насочи копието си към един брадат либиец.

Благодарен, че движението на коня скрива треперенето на ръката му, Квинт се прицели в някакъв мъж с гребен на шлема. „Дано се приключи бързо — замоли се той. — Дано боговете бдят над майка и Аврелия“. Чу как картагенските офицери крещят заповеди и подготвят войниците си за последен залп, видя как стотици мъже се извъртат и изнасят десните си ръце назад, за да хвърлят копия. Затвори очи. Мракът беше някак си утешаващ. Усещаше ясно бясното биене на сърцето си и коня под себе си. Животното нямаше да се отклони. На Квинт му оставаше единствено да се държи до последно.

— Квинт? — изкрещя нечий глас.

Квинт рязко отвори очи. Викът идваше откъм картагенските редици. Той погледна баща си.

— Спри! Трябва да спреш!

Нещо в тона му проникна през бойното безумие на Фабриций и свирепото му изражение изчезна. Той вдигна копието си нагоре.

— Стой!

Римляните дръпнаха поводи и спряха на десет крачки от настръхналата гора от копия. Уплашените им коне се опитаха да се дръпнат назад. Някои либийци замушкаха с копията си напред в опит да ги достигнат. Квинт чу познат глас да вика на картагенски. Полазиха го тръпки. Без да обръща внимание на смущението на другарите си, той огледа вражеските редици. Не повярва на очите си, когато в следващия момент Ханон, облечен в униформа на картагенски офицер, си проби с лакти път между войниците и излезе пред строя. Квинт свали копието си.

— Ханон!

— Квинт. — Тонът на Ханон беше спокоен. Говореше на латински. — Какво правиш тук?

— Бяхме на патрул — отвърна Квинт. — Разузнавателна мисия.

Ханон направи широк жест с ръка.

— Ние контролираме цялата равнина. Няма начин да не го знаете. Що за глупак би наредил подобно начинание?

— Консулът ни — промърмори Квинт. Нямаше намерение да разкрива ролята на Флак.

Ханон изсумтя презрително.

— Ясно.

Квинт прояви благоразумието да премълчи. Погледна баща си и видя, че той също е познал Ханон. Фабриций също не каза нищо. Флак и конниците изглеждаха озадачени и уплашени. Квинт се обърна отново към Ханон. Опита се да не обръща внимание на свирепите погледи на вражеските войници.

— Ханон! — извика гневен глас.

Последва порой думи на картагенски и от строя излязоха още двама офицери, по един от фалангите от двете страни. Първият беше дребен и як, с гъсти вежди, а другият висок и атлетичен, с дълга черна коса. Чертите им приличаха твърде много на тези на Ханон, за да бъде съвпадение. „Това трябва да са братята му“, помисли си Квинт.

— Значи си намерил семейството си?

— Да. И те искат да знаят защо сте още живи.

Ханон се обърна към братята си и се впусна в дълго обяснение. Квинт зачака със стегнат от напрежение стомах. Животът им зависеше от онова, което се казваше в момента. Имаше много викове и жестикулиране, но накрая Ханон като че ли остана доволен. По-дребният от братята му обаче изглеждаше изключително нещастен. Той продължи да мърмори на висок глас, докато по-високият брат пристъпи към римляните. Лицето му беше сурово, но не и лишено от добрина, помисли си Квинт. Явно това беше Бостар.

— Ханон казва, че ти дължи на два пъти живота си — каза Бостар на латински със силен акцент.

Квинт кимна.

— Така е.

— Поради това се съгласихме да не убием теб и баща ти. — При тези думи Сафон се впусна в нова тирада, но Бостар не му обърна внимание. — Два живота за два дълга.

— А останалите? — попита Квинт. Изведнъж му призля.

— Те трябва да умрат.

— Не — каза Квинт. — Вземете ги в плен. Моля те.

Бостар поклати глава и му обърна гръб.

Откъм конниците се надигнаха уплашени викове. Флак обаче стоеше изправен върху коня си и гледаше с презрение либийците.

Квинт погледна Ханон, но не видя съжаление в очите му.

— Проявете милост.

— Имаме заповед — рязко каза Ханон. — Но ти и баща ти сте свободни. — Той заповяда нещо и фалангата зад него се раздели, като образува проход до брода.

На Квинт му хрумна идея.

— Тук има и друг член на семейството.

Ханон се обърна и попита подозрително:

— Кой?

Квинт посочи Флак.

— Сгоден е за Аврелия. Пощадете и него.

Ноздрите на Ханон се разшириха, когато позна римлянина.

— Ако не са женени, той още не е член на семейството ти.

— Нима ще лишиш Аврелия от бъдещия ѝ съпруг? — замоли се Квинт.

Ханон сам се смая от негодуванието, което изпита, и процеди през зъби:

— Молиш за повече, отколкото си мислиш.

— И въпреки това го правя — отвърна Квинт и го погледна в очите.

Ханон пристъпи към Флак. В интерес на истината, не искаше да дръпне толкова бързо протегнатата приятелска ръка, но този беше враг.

За всеобщо изумление Флак се изхрачи в краката му.

Яростта изпълни Ханон и той посегна към меча си. Преди обаче да успее да го изтегли, Сафон се озова до него. Държеше копие. Без да каже нито дума, той заби острието дълбоко в слабините на Флак под бронята му, след което го издърпа. Докато жертвата му падаше с писъци, Сафон се извъртя и насочи окървавения връх на копието към Ханон.

— Не сме тук, за да се държим приятелски с тия шибани курвенски синове — озъби се той. — Двамата с Бостар надделяхте в решението да пуснем двама, но не и трети!

Ханон посочи мрачно брода.

— Вървете.

Квинт погледна безпомощно Флак, който беше притиснал с ръце раната си. Между пръстите му бликаше кръв. Под него вече се беше образувала голяма червена локва. „Не можем просто да го оставим да умре“, помисли си Квинт. Но какъв друг избор имаха?

Фабриций пое инициативата.

— Ще се видим отново в Елисейските полета — каза той на конниците и се обърна към Флак. — Семейството ти ще научи, че си умрял добре. — После, без да поглежда назад, пое към реката. — Тръгвай — изсъска на Квинт.

Като се мъчеше да измисли какво да каже, Квинт погледна за последен път Ханон. Вместо да посрещне погледа му, картагенецът сякаш се взираше през него. Нямаше да има сбогом. Квинт стисна зъби и последва баща си. Тутакси до ушите му достигнаха виковете на петимата нещастни конници, които бързо бяха обкръжени и ликвидирани от ликуващите либийци.

Бащата и синът стигнаха безпрепятствено до брода и нагазиха във водата.

Едва когато се озоваха на отсрещния бряг най-сетне осъзнаха, че са се спасили.

От гърдите на Квинт се изтръгна дълга треперлива въздишка. „Дано никога вече не срещна Ханон“, замоли се той. Бившият му приятел щеше да се опита да го убие, в това нямаше съмнение. И Квинт осъзна, че и той би направил същото. Студената ръка на мъката сграбчи сърцето му, докато се обръщаше и поглеждаше през реката. Либийците вече се отдалечаваха. Бяха зарязали труповете на римляните на брега. От гледката срамът на Квинт се засили. Бойците заслужаваха да бъдат погребани или изгорени на клада.

— Утре може да приберем телата — каза той.

— Ще трябва да опитаме, иначе никога няма да мога да погледна Аврелия в очите — отвърна баща му. „И в мига, в който разберат за смъртта на Флак, проклетите лихвари ще ми се нахвърлят като бълхи“. Погледна Квинт. — Аз съм виновен. Флак и трийсет добри мъже са мъртви, защото се съгласих да поведа проклетия патрул. Трябваше да откажа.

— Не ти вземаш тактическите решения, татко — възрази Квинт. — Ако беше отказал, Публий щеше да те понижи, ако не и по-лошо.

Фабриций го погледна с благодарност.

— Жив съм единствено заради теб. Решението ти да помогнеш на картагенеца да избяга и после да го освободиш е било добро. Благодарен съм ти.

Квинт кимна тъжно. Приятелството му с Ханон беше спасило живота им, но това не беше начинът, по който искаше то да приключи. Не можеше обаче да направи нищо, за да промени нещата. Ханон вече беше един от враговете.

Отидоха направо при командната палатка. Фабриций скочи от коня си и метна повода на единия от стражите на входа. Квинт го гледаше нещастно от гърба на своя кон. Публий едва ли би пожелал да говори с прост конник като него.

Баща му спря пред платнището.

— Е?

— Искаш да дойда с теб ли?

Фабриций се разсмя.

— Разбира се. Ти си единствената причина все още да дишаме. Публий ще иска да чуе защо.

С нов прилив на енергия Квинт скочи на земята и се присъедини към баща си. Стражите пред входа, четирима яки триарии — ветерани — с излъскани шлемове с гребени и ризници, застанаха мирно, докато двамата минаваха покрай тях. Гърдите на Квинт се изпълниха с гордост. Щеше да се срещне с консула! Досега единственото му общуване с Публий се свеждаше до отдаване на чест и получаване на небрежен поздрав.

Един младши офицер ги преведе през различни отеления на палатката, докато не стигнаха до удобно помещение, застлано с килими. То бе осветено от големи бронзови лампи и в него имаше писалище, покрито със свитъци, мастилници и пера, различни обковани с желязо сандъци и няколко луксозни кушетки. Публий се беше излегнал на най-голямата, подпрян на възглавници. Лицето му все още беше сивкаво, а раненият му крак беше бинтован. Синът му стоеше до него и четеше някакъв ръкопис. Когато приближиха, Публий отвори очи и кимна, когато те отдадоха чест.

— Добра среща, Фабриций — каза той. — Това синът ти ли е?

— Да, консуле.

— Как му беше името.

— Квинт, консуле.

— А, да. Е, върнахте се от патрула. Постигнахте ли някакъв успех?

— Не, консуле — стегнато отвърна Фабриций. — Всъщност стана точно обратното. Много преди да доближим картагенския лагер попаднахме в засада от многократно превъзхождащ ни противник. Преследваха ни обратно до реката, където ни чакаше отряд копиеносци. — Той посочи Квинт. — Ние сме единствените оцелели.

— Разбирам. — Публий започна да барабани с пръсти по кушетката. — Как така сте успели да се измъкнете?

Фабриций посрещна твърдо погледа му.

— Заради Квинт.

Публий се намръщи.

— Обясни.

Побутнат от баща си, Квинт разказа как е бил разпознат от бивш роб на семейството, с когото се сприятелил. Поколеба се, когато стигна до момента как Ханон е получил свободата си, но след окуражителното кимане на консула разказа всичко.

— Невероятна история — призна Публий. — Боговете явно са били милостиви.

— Да, консуле — от все сърце се съгласи Квинт.

Консулът погледна сина си и се пошегува:

— Май не си единственият, способен да спаси баща си.

По-младият Публий се изчерви до уши.

Консулът отново стана сериозен.

— И тъй, цяла турма е била избита, а знаем за разположението на Ханибал толкова, колкото и вчера.

— Точно така, консуле — призна Фабриций.

— Не виждам смисъл да изпращаме още патрули от другата страна на Требия. Могат да бъдат сполетени от същата участ, а и без това конницата ни е малобройна — каза Публий. Опря пръст до устните си и се замисли. После поклати глава. — Основният ни приоритет е да блокираме пътя на юг, което вече правим. Картагенците няма да ни атакуват тук заради неравния терен. Нищо не се е променило. Ще чакаме Лонг.

— Да, консуле — съгласи се Фабриций.

— Добре. Свободни сте. — Публий махна с ръка.

Бащата и синът се оттеглиха.

Квинт успя да сдържи раздразнението си, докато се отдалечат достатъчно, за да не бъдат чути.

— Защо Публий не направи нещо? — изсъска той.

— Искаш отмъщение за случилото се при брода, а? — с крива усмивка отвърна Фабриций. — Аз също. — Наведе се към ухото на Квинт. — Сигурен съм, че Публий щеше да предприеме нещо срещу Ханибал, ако не беше… изваден от строя. Разбира се, няма да го признае пред такива като нас. Засега ще трябва просто да се примирим.

— А Лонг ще иска ли да се сражава с Ханибал?

— Според мен да — отвърна баща му. — Една победа преди края на годината ще покаже на племената, че Ханибал е уязвим. И ще намали броя на воините, които смятат да се присъединят към него. Много по-добре ще е да го победим бързо, вместо да чакаме до пролетта.

Квинт се замоли баща му да е прав. След всички неуспехи, които бяха претърпели, беше време нещата да се обърнат. И колкото по-скоро, толкова по-добре.

XXIII.

Битката започва

Бостар изчака да се върнат в лагера, преди да започне атаката си. Веднага щом освободиха хората, се нахвърли върху Ханон.

— Какво беше това, мътните да го вземат? Да не си забравил заповедта? Трябваше да избием всички!

— Знам — отговори Ханон. Тъжната картина на Квинт и баща му, яздещи към брода, все още беше ярка в ума му. — Но как бих могъл да убия човека, който спаси живота ми не един, а два пъти?

— Значи за теб честта е по-важна от пряката заповед на Ханибал? — присмя му се Сафон.

— Да. Не. Не знам — отвърна Ханон. — Остави ме на мира!

— Сафон! — озъби се Бостар.

Сафон вдигна ръце и отстъпи назад.

— Да видим какво ще каже генералът, когато му докладваме. — Той се намръщи. — Предполагам, че ще му кажеш, нали?

Ханон се вбеси.

— Естествено, че ще кажа! — извика той. — Нямам нищо за криене. Какво, ти ли ще му кажеш, ако аз не го направя? — Ченето му увисна, когато Сафон се изчерви. — Свещена Танит, би го направил! Защо си станал толкова гаден? Нищо чудно, че Бостар не те харесва. — Видя смаяната физиономия на Сафон и въпреки гнева си веднага се засрами. — Не биваше да го казвам. Извинявай.

— Малко е късно за това — отвърна Сафон. — Защо ли не се изненадвам, че сте говорили зад гърба ми? Ситен боклук!

Ханон се изчерви и наведе глава.

— Ще се срещнем в палатката на генерала — кисело каза Сафон. — Ще видим как Ханибал ще приеме онова, което направи. — Загърна се в наметалото си и си тръгна.

— Сафон! Върни се! — извика Ханон.

— Остави го — каза Бостар.

— Защо се държи така?

— Не знам. — Бостар извърна поглед.

„Сега пък ти лъжеш“, помисли си Ханон, но сърце не му даваше да разпитва по-големия си брат. Скоро щеше да му се наложи да обяснява действията си пред Ханибал.

— Хайде — каза той. — По-добре да приключваме по-скоро.

Ханон с облекчение видя, че Сафон не е влязъл в палатката на Ханибал, а ги чака отвън. Нумидиецът Замар също беше тук. След като се представиха на стражите, ги въведоха вътре. Ханон застана до Сафон.

— Благодаря.

Сафон го изгледа изненадано.

— За какво?

— Задето не влезе да разкажеш първо твоята версия.

— Може и да не съм съгласен с онова, което направи, но не съм доносник — ядосано му прошепна Сафон.

— Знам — каза Ханон. — Да видим просто какво ще каже Ханибал, а? И след това да забравим за всичко.

— И повече никакви приказки зад гърба ми — предупреди Сафон.

— Не че Бостар каза кой знае какво. Спомена, че след залавянето на пиратите си се променил.

— Променил съм се?

— Станал си по-корав. По-суров.

— Само това ли? — остро попита Сафон.

— Да. — Какво се беше случило между тези двамата, в името на Танит? Ханон не беше сигурен, че иска да научава.

Сафон замълча за момент.

— Добре. Ще оставим всичко зад себе си, след като докладваме на Ханибал. Но искам да разбереш едно — ако ме попита за мнението ми за пускането на двамата римляни, няма да го лъжа.

— Добре — разпалено отвърна Ханон. — Не бих искал да лъжеш.

Разговорът им рязко прекъсна, когато влязоха в основното помещение.

Генералът ги посрещна с широка усмивка.

— Вестта за успеха ви вече стигна до мен — заяви той и вдигна чаша. — Елате, опитайте това вино. За римско е доста прилично.

След като всички получиха чаши, Ханибал ги изгледа един по един.

— Е? — попита той. — Кой ще ми каже какво стана?

Ханон излезе напред.

— Аз, генерале. — И преглътна сухо.

Ханибал повдигна учудено вежди, но му даде знак да продължи.

Ханон се отърси от нервността си и описа марша до Требия и дългото чакане на скритата поляна. Когато стигна до момента, когато римският патрул бе прекосил реката, се обърна към Замар. Нумидиецът разказа как хората му донесли вестта за появата на врага и как засадата подранила заради един прекалено напорист командир на отделение.

— Вече го понижих, генерале — каза той. — Заради него цялото начинание можеше да се провали.

— Но за щастие не се е провалило — отвърна Ханибал. — Някой успя ли да се върне до реката?

— Да, генерале — отвърна Замар. — Осем души.

Ханибал намигна.

— Значи деветстотинте копиеносци не са имали много работа!

Всички се разсмяха.

— Намерихте ли някакви документи у римския командир?

Ханон не знаеше как да отговори.

— Не, генерале — промърмори той. С крайчеца на окото си видя, че Сафон го гледа кръвнишки.

Ханибал не забеляза сдържаността на Ханон.

— Жалко. Е, няма значение. И без това едва ли би взел нещо важно на подобна мисия.

Ханон се изкашля смутено.

— Не успях да го претърся, генерале.

— Защо? — Ханибал се намръщи.

— Защото го пуснах, генерале. Заедно с още един.

Очите на Ханибал се разшириха от изумление.

— По-добре обяснявай, сине на Малх. И то веднага.

Погледът му беше изнервящ.

— Да, генерале — бързо отвърна Ханон и започна. Когато приключи, в помещението се възцари напрегната тишина. Ханон си помисли, че ще му призлее.

Ханибал изгледа въпросително Сафон и Бостар и каза рязко:

— Предполагам, че се е посъветвал с вас.

— Да, генерале — отвърнаха те.

— Каква беше твоята реакция, Бостар?

— Макар да бе против заповедта ти, генерале, уважих причината му да поиска да пусне двамата.

Ханибал погледна Сафон.

— Аз бях категорично против, генерале, но бях сам срещу двама.

Ханибал изгледа Замар.

— А ти?

— Аз нямам нищо общо, генерале — с неутрален тон каза нумидиецът. — Бях на стотина крачки от тях с хората си.

— Интересно — обърна се Ханибал към Ханон. — Единият ти брат те е подкрепил, а другият не.

— Да, генерале.

— Това ли трябва да очаквам в бъдеще, когато дам заповед? — остро попита Ханибал и ноздрите му се разшириха.

— Не, генерале — възразиха в един глас Бостар и Ханон.

— Разбира се, че не — добави Ханон.

Ханибал не коментира.

— Правилно ли усещам, че е налице сериозно неразбирателство?

Ханон се изчерви.

— Да, генерале.

— Защо?

— Защото имахме заповед да не оставяме никого жив, генерале! — извика Сафон.

— Най-сетне стигнахме до същината на въпроса — рече Ханибал. Сафон се усмихна тържествуващо. — При други обстоятелства положението щеше да е напълно ясно. А ако не се бяхте подчинили на заповедите ми, щях да наредя да бъдете разпънати на кръст.

Думите му увиснаха във въздуха като гадна миризма.

Лицето на Сафон се изкриви от страх.

— Генерале, аз… — започна той.

— Да съм ти казвал да се обаждаш? — рязко го прекъсна Ханибал.

— Не, генерале.

— Тогава си дръж устата затворена!

Засраменият Сафон се подчини.

Ханон избърса челото си, което бе мокро от пот. „И все пак постъпих правилно — помисли си той. — Дължах живота си на Квинт“. Сигурен, че го чака сурово наказание, той се примири със съдбата си. До него Бостар стискаше и отпускаше челюсти.

— Подобно нещо обаче рядко се случва под слънцето — каза Ханибал.

Зашеметеният Ханон зачака да чуе следващите думи на генерала.

— Човек не може да убие онези, които са му помогнали, дори да са римляни. Не мога да се сетя за по-добър начин да разгневиш боговете. — Ханибал кимна на Ханон. — Постъпил си правилно.

— Благодаря, генерале — прошепна Ханон. Никога не беше изпитвал по-голямо облекчение.

— Ще оставя да ти се размине, Бостар, заради уникалността на случилото се.

Бостар застана мирно и отдаде чест.

— Благодаря, генерале!

Ханон погледна Сафон. Страхът му беше сменен от зле прикрито негодувание. „Нима иска да бъдем наказани?“ — с безпокойство се запита Ханон.

— Освен че е удовлетворил честта ти, милостивият ти жест е свършил още нещо — продължи Ханибал. — Двамата оцелели нямат за какво друго да говорят, освен за отличното представяне на войските ни. Някои от другарите им ще паднат духом, когато чуят какво се е случило, а това само ни помага. Въпреки неподчинението си ти постигна резултата, който исках.

— Да, генерале.

— Това не е всичко — каза Ханибал.

Страхът на Ханон се завърна с пълна сила.

— Генерале?

— Подобно нещо не може да се повтаря. — Гласът на Ханибал беше станал твърд. — Ти си платил дълга си към онзи Квинт. Видиш ли отново него или баща му, можеш да постъпиш само по един начин.

„Прав е — изкрещя здравият разум на Ханон. — Как мога да остана приятел с римлянин?“ Въпреки това сърцето му беше на друго мнение.

— Да, генерале.

— Повярвай ми, те ще забият меч в корема ти веднага щом те видят. Те са врагът — изръмжа Ханибал. — Ако ги срещнеш отново, ще ги убиеш.

— Да, генерале — каза Ханон и най-сетне се предаде. „Но дано подобно нещо никога не се случи“.

— Разбери също, че ако някой от вас отново не изпълни моя заповед, няма да проявя милост. А ще заповядам мизерният ви живот да свърши с писъци на кръста. Ясен ли съм?

— Да — отвърна разтрепераният Ханон.

— Свободни сте — рязко каза Ханибал. — Всички.

Замар и тримата братя измърмориха благодарности и излязоха.

Отвън Сафон отиде при Ханон и изсъска:

— Още ли мислиш, че постъпи правилно?

— Какво? — Ханон изгледа невярващо брат си.

— Заради теб сега можехме всичките да сме мъртви.

— Но не сме! И няма как подобно нещо да се случи отново, нали? — остро отвърна Ханон.

— Предполагам, че няма — призна Сафон, стреснат от яростния отговор.

— Аз съм толкова лоялен, колкото всеки друг в цялата проклета войска — озъби се Ханон. — Подреди ми няколко римляни и веднага ще им отрежа шибаните глави!

— Добре де, добре — промърмори Сафон. — Разбрах те.

— Браво — гневно отвърна Ханон. — А ти се искаше да отнесем наказание, нали?

Сафон направи извинителен жест.

— Виж, нямах представа, че би могъл да ви разпъне на кръст.

— А щеше ли да кажеш нещо, ако го беше наредил? — предизвикателно го попита Бостар.

Сафон го изгледа гузно.

— Не.

— Лъжец! — процеди Бостар. И без нито дума повече се отдалечи.

Ханон изгледа свирепо Сафон.

— Е?

— Наистина ли си мислиш, че бих поискал двамата да умрете? Я стига — запротестира Сафон. — Имай ми малко вяра!

Ханон въздъхна.

— Имам ти. Съжалявам.

— И аз — каза Сафон и го тупна по рамото. — Да забравим станалото, а? Да мислим за войната с римляните.

— Да. — Ханон погледна след Бостар и сърцето му се сви. Другият му брат изглеждаше разгневен от приятелския жест, направен току-що от Сафон. „Богове — раздразнено си помисли той, — не мога ли да се разбирам и с двамата?“

Явно не можеше.

Сатурналиите наближаваха. Въпреки меланхолията на Атия и Аврелия подготовката за празника в средата на зимата вървеше с пълна сила. Аврелия осъзна, че това е начин да се справят с празнината, която чувстваха и двете от вероятната смърт на баща ѝ и липсата на вести от Квинт. Животът трябваше да продължи по някакъв начин и занимаването с прости неща се беше оказало ефективен метод за запазването на някаква нормалност. Имаше много за вършене, а кратките зимни дни буквално летяха. Списъкът със задачи на Атия сякаш нямаше край. Всяка вечер Аврелия си лягаше капнала, но и благодарна, че умората ще ѝ донесе дълбок сън без лоши сънища.

Една вечер обаче не заспа както обикновено. Мислите ѝ препускаха. След два дни трябваше да отиде в Капуа с майка си за последни покупки. Трябваше да вземат десетки свещи като подарък за семейните приятели и гостите. Освен това не бяха набавили цялата храна за пиршеството — пекарят беше объркал поръчката им, а касапинът продаваше месото прекалено скъпо. Освен това Атия искаше да купи керамични фигурки, които се разменяха през последния ден от празника.

Въпреки усилията си Аврелия се хвана, че мисли за Суниатон. След неочакваната среща с Агесандър двете с Елира бяха отишли без проблеми до колибата. За щастие кракът на Суни беше заздравял достатъчно, за да си тръгне. „Вече отдавна го няма“, тъжно си помисли Аврелия. Суниатон беше последната ѝ връзка с Ханон и по някакъв странен начин с Квинт и баща ѝ. Напълно възможно беше никога повече да не види когото и да било от тях. Импулсивно реши да отиде отново до колибата. Не беше сигурна защо. Може би боговете щяха да ѝ дадат някакъв знак там. Нещо, което да направи мъката ѝ по-поносима. С тази мисъл тя най-сетне успя да заспи.

На следващата сутрин облече най-топлите си дрехи. С облекчение откри, че снегът по статуите и мозайката в двора е само един пръст. След като спря да каже на сънената Елира къде отива и да вдигне тревога, ако не се е прибрала до вечерта, Аврелия отиде в конюшнята и взе сивия кон на баща си.

Никога не беше яздила толкова далеч от вилата в разгара на зимата и остана зашеметена от смълчаната красота наоколо. Толкова различна от пролетта и лятото, когато всичко преливаше от живот. Повечето дървета бяха голи, листата им бяха пръснати по земята на пластове, които сега бяха замръзнали и покрити със сняг. Единственото движение беше от някое диво животно — два гарвана, преследвани от сокол, мяркане на елен в далечината. Веднъж ѝ се стори, че вижда чакал да дебне из шубраците. За щастие не чу вълци и не видя техни следи. Макар че бе рядкост едри хищници да нападат хора, подобни неща все пак се случваха. Изгледите да попадне на вълци обаче се увеличиха, когато се изкачи по-високо, и Аврелия бе благодарна, че се е сетила да вземе лък и прашката си.

Очакванията ѝ се засилиха, когато приближи колибата. Спокойната атмосфера щеше да успокои тревогите ѝ за близките. С растящо вълнение Аврелия върза коня отвън, изсипа шепа овесени зърна пред него и пристъпи към вратата. Слаб звук отвътре я накара да замръзне. Ужасът парализира всеки мускул на тялото ѝ, когато си спомни за разбойниците, с които се бяха сражавали Квинт и Ханон. Къде ѝ беше бил умът, та да реши да дойде тук?

Обърна се и се отдалечи тихо от колибата. Ако успееше да се качи на коня, имаше шансове да се измъкне. Малцина бяха достатъчно умели с лък, за да свалят галопиращ ездач. Почти беше стигнала коня си, когато той вдигна глава от овеса и изцвили доволно. Аврелия трескаво го погали, за да го накара да млъкне, и наостри уши. Чуваше само собственото си сърце, което пърхаше в гърдите ѝ като уловена птичка. Тя сграбчи здраво гривата на коня и се приготви да се метне на гърба му.

— Ей?

Аврелия едва не изскочи от кожата си от уплаха.

Затаи дъх. Вратата не се отвори.

Аврелия малко се успокои. Гласът беше слаб и треперещ, определено не на силен и здрав мъж. Любопитството започна да надделява над страха ѝ.

— Кой си ти? Не съм сама.

Отговор не последва.

Аврелия започна да се чуди дали това не е някакъв капан. Поколеба се, разкъсвана от порива да побегне и желанието да провери дали човекът вътре не се нуждае от помощ. Накрая реши да не бяга. Ако беше някаква клопка, едва ли някой би могъл да измисли по-лоша. Стисна за по-голяма увереност дръжката на ножа си и тръгна към колибата. Вратата нямаше дръжка или резе, а само процеп между дъските, в който да пъхне пръсти. Разтреперана, Аврелия я дръпна към себе си и я запрени с крак, за да я задържи отворена. Надникна предпазливо в полумрака вътре. Беше очаквала да види огън, но вместо това в каменното огнище имаше само пепел. Аврелия се задави от острата миризма на човешка урина и изпражнения, която я лъхна отвътре.

Накрая успя да различи просната на пода фигура. В първия момент я беше взела за купчина парцали. Когато фигурата се размърда, Аврелия изкрещя.

— Су… Суни?

Очите му се отвориха.

— Ти ли си, Аврелия?

— Да, аз съм.

Тя се втурна вътре и коленичи до него.

— О, Суниатон! — Помъчи се да не се разплаче.

— Имаш ли вода?

— По-добро от вода, имам вино! — Аврелия изтича навън и се върна с припасите си. Внимателно му помогна да седне и му даде да изпие няколко глътки.

— Така е по-добре — каза Суниатон. Цветът на бузите му се върна и той погледна алчно към торбата на Аврелия.

Зарадвана от съживяването му, тя извади хляб и сирене.

— Яж по малко. Стомахът ти няма да понесе много храна. — Аврелия седна и го загледа как поглъща храната. — Защо не си тръгнал след последното ми идване?

Суниатон спря да дъвче.

— Тръгнах на следващия ден. На половин миля надолу по пътеката се препънах в един корен и паднах лошо. Току-що заздравелият ми мускул се скъса отново. Не можех да измина и десет крачки, без да изкрещя от болка, какво оставаше да се добера до Капуа или до морето. Едва успях да изпълзя обратно до колибата. Храната ми свърши преди повече от седмица, а два дни след това и водата. — Той посочи дупката в покрива. — Ако не беше снегът, който пада през нея, щях да умра от жажда. — Усмихна се. — Боговете се позабавиха, но все пак са чули молитвите ми.

Аврелия стисна ръката му.

— Така е. Нещо ми каза да дойда тук. Очевидно ти си бил причината.

— Но аз не мога да остана тук — отчаяно каза Суниатон. — Един по-сериозен сняг и покривът ще пропадне.

— Не се безпокой — каза Аврелия. — Конят ми може да носи и двама ни.

Той я погледна безрадостно.

— Но докъде? На крака ми ще му трябват месеци да заздравее, ако изобщо се оправи.

— До вилата — дръзко отвърна тя. — Ще кажа на майка и на Агесандър, че съм те намерила в гората и не съм могла просто да те оставя да умреш.

— Но той може да ме познае — възрази Суниатон.

Тя стисна ръката му.

— Няма. Изглеждаш ужасно. Напълно различно от онзи ден в Капуа.

Суниатон се намръщи.

— Очевидно е, че съм избягал роб.

— Но няма начин да се докаже кой си — тържествуващо заяви Аврелия. — Можеш да се направиш на ням.

— Ще проработи ли? — със съмнение попита той.

— Разбира се — уверено заяви Аврелия. — И щом се оправиш, ще си тръгнеш.

В уморените очи на Суниатон се появи искрица надежда.

— Щом си толкова сигурна — прошепна той.

— Сигурна съм — отвърна Аврелия и го потупа по ръката. Вътрешно обаче не беше на себе си от ужас.

Но какъв друг избор имаха?

След петнайсетина дни Квинт вървеше през лагера с Калатин и Цинций. Общото настроение се беше подобрило преди седмица с пристигането на втория консул Тиберий Семпроний Лонг. Неговата армия, която се състоеше от два легиона и повече от десет хиляди конници и пехотинци соции, беше увеличила римските сили до почти четирийсет хиляди души.

Както можеше да се очаква, краката на тримата ги поведоха сами към щаба на лагера. Засега нямаше вест какво възнамерява да предприеме срещу Ханибал Лонг, който беше поел командването на цялата войска на Републиката.

— Със сигурност е окуражен от станалото вчера — заяви Калатин. — Нашите конници и велити дадоха на гугите урок, който няма да забравят скоро.

— Тъпите копелета си го заслужиха — каза Цинций. — Галите би трябвало да са им съюзници. А след като са тръгнали да ограбват околните селища, напълно естествено е местните да потърсят помощ от нас.

— Наистина понесоха сериозни поражения — призна Квинт. — Но не съм сигурен, че това е пълна победа, както заяви Лонг.

Двамата му приятели го погледнаха изумено.

— Ами помислете — продължи Квинт. Точно това беше казал баща му, когато самият той ликуваше покрай сблъсъка. — Имахме преимущество от самото начало, но нещата се промениха моментално, когато Ханибал се появи на сцената. След това картагенците не отстъпиха нито крачка, нали?

— И какво от това? — отвърна Цинций. — Изгубиха три пъти повече хора от нас!

— Не си ли доволен, че в крайна сметка ги победихме? — остро попита Калатин.

— Разбира се, че съм — отвърна Квинт. — Просто казвам, че не бива да подценяваме Ханибал.

Цинций изсумтя презрително.

— Лонг е опитен военачалник. А за мен човек, който може да придвижи армията си на повече от хиляда мили за по-малко от шест седмици, е наистина способен.

— Виждал си Лонг няколко пъти, откакто пристигна. От него направо струи енергия — добави Калатин. — Освен това жадува за битка.

— Прави сте — съгласи се Квинт. — Нашите войници са по-добре нахранени и по-добре въоръжени от тези на Ханибал. Освен това сме по-многобройни от картагенците.

— Просто ни трябва удобен момент — заяви Цинций.

— Такъв ще дойде — каза Калатин. — Напоследък всички поличби са добри.

Квинт се усмихна. Невъзможно беше да не се запали от думите на приятелите си и от обрата в последно време. Както всеки път, когато мислеше за врага, в ума му изникна образът на Ханон. Той го пропъди.

Това беше война.

В сърцето му вече нямаше място за приятелство с картагенец.

* * *

Минаха няколко дни и времето значително се влоши. От север непрекъснато духаше леден вятър, който носеше киша и сняг. В съчетание с късите дни времето допринасяше за мизерията в лагера. Ханон почти не виждаше баща си и братята си. Картагенските войници се гушеха в палатките си, трепереха и се мъчеха да се стоплят. Дори излизането при повици на природата означаваше да станеш вир-вода и да измръзнеш до кости.

Затова Ханон бе потресен от новината, която Сафон донесе един следобед.

— Имаме заповед от Ханибал! Довечера потегляме.

— В това време? — изуми се Ханон. — Да не си полудял?

— Може би. — Сафон се ухили. — Но ако аз съм луд, значи и Ханибал е луд. Наредил е да ни предвожда лично Магон.

— Теб и Бостар ли?

Сафон кимна.

— Плюс пет хиляди лековъоръжени пехотинци и хиляда нумидийски конници.

Ханон се усмихна, за да скрие разочарованието си, че и той не е бил избран.

— Къде отивате?

— Докато ние сме се крили в палатките си, Ханибал е разузнал целия район. Открил тясна река, която минава през равнината — каза Сафон. — Двата ѝ бряга са стръмни и обрасли. Трябва да се скрием там и да чакаме, докато не се отвори възможност — ако изобщо се отвори — да нападнем римляните в тил.

— Какво кара Ханибал да си мисли, че те ще прекосят реката?

Изражението на Сафон стана свирепо.

— Той възнамерява да ги раздразни и да ги принуди да го направят.

— Тоест да използва нумидийците — предположи Ханон.

— Позна. Те ще атакуват вражеския лагер по изгрев-слънце. Удар и оттегляне, удар и оттегляне. Знаеш как го правят.

— Но дали това ще е достатъчно да изкара цялата римска армия от лагера?

— Ще видим.

— Иска ми се и аз да бях избран — каза Ханон.

Сафон се изсмя.

— Спести си съжаленията. Цялото проклето начинание може да се окаже загуба на време. Ние с Бостар ще мръзнем, а ти и останалата войска ще си лежите на топло под одеялата. А ако все пак се стигне до битка, няма как да я пропуснеш, нали така? Всички ще трябва да се сражаваме.

На лицето на Ханон разцъфна усмивка.

— Така е.

— Ще се срещнем в средата на римския строй! — заяви Сафон. — Само си помисли за този момент.

Ханон кимна. Образът наистина беше привлекателен.

— Боговете да бдят и над двама ви — каза той. И си помисли, че трябва да иде да види Бостар. Да се сбогува и с него.

— И над теб, братко. — Сафон се пресегна и разроши косата му — нещо, което не беше правил от години.

Квинт беше в разгара на поредната си фантазия за Елира, когато усети как някой го разтърсва. Направи всичко по силите си да продължи да спи, но настоятелното побутване не му позволи. Квинт отвори раздразнено очи и видя не Елира, а Калатин. Преди да успее да го наругае, чу тръбите да тръбят тревога. Веднага се надигна.

— Какво става?

— Атакуват аванпостовете ни извън периметъра на лагера. Ставай!

Всякаква сънливост на Квинт изчезна на мига.

— Какво? Кое време е?

— Малко след зазоряване. Стражите започнаха да викат, докато бях в нужника. — Калатин се намръщи. — Определено не се отрази на диарията ми, честно.

Квинт се усмихна на картината, отметна одеялото и започна да се облича.

— Имаме ли вече някакви заповеди?

— Лонг иска всички до последния човек да са готови за тръгване след четвърт час — отвърна Калатин, който вече беше в пълно снаряжение. — Извиках ти, но напразно. Останалите вече приготвят конете си.

— Е, вече съм буден — измърмори Квинт и клекна, за да си завърже сандалите.

Скоро се присъединиха към другарите си до завързаните коне.

Беше много студено и северният вятър носеше жилещ сняг. В лагера цареше трескава суматоха. Не само конницата беше получила заповед да се приготви за битка. Офицери даваха заповеди на големи групи велити. Нещастно изглеждащи хастати и принципи — онези, които бяха в първите две редици на легиона — зарязваха закуската си да изгори на огньовете и се втурваха да вземат снаряжението си. Вестители тичаха насам-натам и предаваха информация между различните части. Тръбачите по укрепленията продължаваха да свирят сбор. Квинт преглътна нервно. Това ли беше моментът, който бе чакал толкова дълго? Определено изглеждаше така. Изпита облекчение, когато видя баща си да идва към тях откъм щаба. Конниците наоколо замърмориха развълнувано. Всички като един застанаха мирно.

— Това не е парад. Свободно. — Фабриций махна с ръка. — Потегляме незабавно. Лонг извежда цялата конница и шест хиляди велити. Иска тази атака да бъде отхвърлена незабавно през Требия. Вече няма да търпим глупостите на Ханибал.

— А останалата армия? — извика някой. — Те какво ще правят?

— Много скоро ще ни последват — отвърна Фабриций.

Думите му бяха посрещнати с ликуващи викове. Квинт се присъедини към тях. Искаше тази победа не по-малко от всички останали. Фактът, че баща му не спомена Публий, означаваше, че раненият консул е съгласен с решението на колегата си или че Лонг се е наложил. Така или иначе, този път нямаше да седят и да бездействат.

Фабриций изчака виковете да стихнат.

— Не забравяйте нещата, на които съм ви учил. Проверете дали всички ремъци са стегнати. Изпикайте се, преди да яхнете конете. Няма по-лошо от това да се опикаеш посред битка. — Думите му бяха посрещнати с нервен смях и Фабриций се усмихна. — Уверете се, че върховете на копията ви са остри. Стегнете ремъците на шлемовете. Пазете си гърбовете. — Огледа сериозно хората пред себе си. — Нека боговете са с нас.

— И с теб, командире! — извика Калатин.

Фабриций кимна. След това погледна окуражително Квинт и тръгна към коня си.

* * *

За трети път от изгрев-слънце Бостар се качи по калния склон до мястото, на което се намираше часовият. Най-много от всичко му се искаше да се стопли. За съжаление изкачването не беше достатъчно дълго, за да сгрее мускулите му. Той погледна надолу към стръмния речен бряг зад себе си. Той беше плътно зает от хората на Магон — хиляда нумидийци и конете им и още толкова пехотинци, комбинация от лековъоръжени либийци и копиеносци. Въпреки че топло облечените воини бяха натъпкани като ябълки в бъчва, сякаш беше минала цяла вечност, откакто бяха пристигнали. Всъщност се намираха тук само от пет часа. „Човек не бива да прекарва зимна нощ навън в тази забравена от боговете страна“, горчиво си помисли Бостар. Имаше чувството, че костите го заболяват при мисълта за топлото слънце, което къпеше Картаген с лъчите си всеки ден.

Изкачи брега и клекна, като използва за прикритие ниските храсти, които растяха навсякъде. Загледа се в далечината, но не видя нищо. Нямаше никакво движение, откакто нумидийската конница бе минала тихо покрай тях и се бе прехвърлила на римската страна на реката. Бостар въздъхна. Щяха да минат часове, преди да се случи нещо важно. Въпреки това трябваше да остане нащрек. Ханибал го беше натоварил с най-важната задача. Сякаш за хиляден път Бостар бавно се завъртя в кръг, като оглеждаше терена с орлов поглед.

Реката, чието корито играеше ролята на тяхно скривалище, беше малък приток на Требия и минаваше от север на юг през равнината пред картагенския лагер. Следвайки инструкциите на Ханибал, те се бяха скрили на половин миля на юг от мястото, на което генералът искаше да се проведе сражението. Причините за това бяха прости. Зад тях теренът започваше да се издига към ниските хълмове, които изпълваха хоризонта. Ако се хванеха на въдицата, римляните едва ли щяха да поемат в тази посока. Добро място за криене според Бостар. Надяваше се само планът на Ханибал да проработи и да не са прекалено далече от битката, когато — и ако — дойде време да се размърдат.

Откри Магон да лежи до часовия в една плитка вдлъбнатина в земята, сякаш напълно безчувствен към студа. Бостар харесваше най-младия от братята Барка. Подобно на Ханибал, Магон беше харизматичен и храбър. Освен това беше неизменно жизнерадостен, с което компенсираше понякога прекалената сериозност на Ханибал. Беше по-дребен от генерала и напомняше на Бостар за ловджийско куче — пъргав, мускулест и винаги изгарящ от желание да бъде пуснат от ремъка.

— Виждаш ли нещо, командире? — прошепна той.

Магон завъртя глава.

— Не те свърта на едно място, а?

Бостар сви рамене.

— Както и всички други, командире. Трудно е да чакаш долу, без да имаш никаква идея какво става.

Магон се усмихна.

— Търпение — каза той. — Римляните ще дойдат.

— Защо си толкова сигурен?

— Защото Ханибал смята, че ще го направят, а аз му вярвам.

Бостар кимна. Добър отговор.

— Ще сме готови, командире.

— Знам, че ще сте готови. Точно затова Ханибал избра теб и брат ти.

— Благодарни сме за тази възможност, командире — каза Бостар и си помисли кисело за Сафон. Двамата не бяха разговаряли след конското на Ханибал. Бостар съжаляваше, че бе успял да размени само няколко думи с Ханон, преди да потеглят от лагера. Беше се ядосал, че младият му брат като че ли имаше приятелски отношения със Сафон. А всъщност това не му влизаше в работата.

Магон се изправи.

— Хората ти нахраниха ли се вече?

— Не, командире.

— Е, щом аз съм гладен, те също трябва да са гладни — заяви Магон. — Да хапнем. Няма да е топла закуска като онази на щастливците в лагера, но пак е по-добре от нищо. Човек вижда света с други очи на пълен стомах, нали така? — Погледна часовия. — И ти няма да пропуснеш. Скоро ще пратя някой да те смени.

Мъжът се усмихна.

— Благодаря, командире.

— Води — каза Магон.

Бостар се подчини. Споменаването на лагера го накара да си помисли за баща си и за Ханон. Ако се стигнеше до битка, те щяха да са в първата редица. Не в самия център — тази чест беше дадена на новите попълнения на Ханибал, галите, — но все пак на опасна позиция. Сражението щеше да е свирепо навсякъде. Бостар въздъхна. „Богове, закриляйте всички ни — замоли се той. — А ако е писано да умрем, нека го направим с чест“.

Обединената конница на Семпроний Лонг и остатъците от тази на Публий възлизаха на малко над четири хиляди души. Веднага след като получиха заповедите си, турмите излязоха от лагерните укрепления. Фабриций и хората му бяха сред първите.

Квинт примигна от изненада. Отвъд постовете на часовите имаше открита земя, която се спускаше надолу към реката. Обикновено тя пустееше, ако не се брояха трениращите отряди или завръщащите се патрули. Сега обаче бе заета от хиляди нумидийци. Вълни викащи воини препускаха към римските позиции, мятаха копията си, обръщаха се и отстъпваха. Нещастните часови, които бяха по четирима-петима на пост, нямаха нито миг почивка. Рядко се случваше една група нумидийци да изчезне, преди с крясъци да се появи следващата.

— Строй се за бой! — извика Фабриций. Командата му вече се повтаряше от другите офицери, които излизаха от лагера.

С разтуптяно сърце Квинт се подчини, както и Калатин, Цинций и останалите му другари. Всяка турма се строи в пет редици по шестима. Веднага щом бяха готови, Фабриций извика:

— Атака!

Хората му преминаха от тръс в лек галоп, а веднага след това в пълен галоп. За максимален резултат трябваше да ударят нумидийците с пълна скорост. „Стига те да останат и да се бият“, с подозрение си помисли Квинт. Опитът му със свирепите диваци му казваше друго. Лонг обаче постъпваше правилно. Не можеше просто да остави постовете да бъдат изклани на един хвърлей от лагера му. Хората на Ханибал трябваше да бъдат отблъснати. С шестте хиляди велити, които ги следваха, това нямаше да е трудно.

Грохотът на стотиците копита заглуши всичко, освен окуражаващите викове на Фабриций да продължават напред. Когато приближиха, всички пуснаха поводите и прехвърлиха копията от левите си ръце, които държаха и щитовете, в десните. Оттук нататък щяха да водят конете си само с колене. Сега месеците усилени учения щяха да се оправдаят. Въпреки всички умения на другарите си Квинт все пак се опасяваше от нумидийците, които се научаваха да яздят едва ли не още преди да са проходили. Мисълта за велитите му вдъхна кураж. Тяхната помощ щеше да промени всичко.

— Виж! Видяха ни! — извика Калатин и посочи измъчените часови, чиито ужасени изражения се смениха с ликуване. — Дръжте се!

— Горките копелета сигурно са си изкарали акъла, когато са видели нумидийците — отвърна Квинт.

— Малко сме закъснели — добави Калатин. — Много постове са останали без защитници.

Вече се намираха на петдесетина крачки от врага.

— Време е да изравним сметката — извика Квинт и си избра един кльощав нумидиец със сплетена на плитки коса.

Цинций сви устни.

— Всеки момент ще обърнат и ще си плюят на петите. Винаги го правят.

Вместо това, за тяхно изумление, вражеските ездачи препуснаха право към римската конница.

— Няма да бягат, ще се бият. — На Квинт леко му призля, но не откъсна поглед от нумидиеца, който препускаше право към него. Странно, но воинът като че ли си беше избрал него.

— Изберете целите си! — извика Фабриций, като се молеше резултатът от този сблъсък да е различен от онзи при Тицин. — Никое копие да не пропуска!

Квинт изпадна в паника, когато видя как нумидиецът хвърля копието си. За щастие не улучи и копието прелетя между него и Калатин. Квинт изруга свирепо. Нумидиецът имаше още две копия. Мисълта едва мина през главата му, когато следващото копие се понесе към него. Квинт се наведе над врата на коня и чу как оръжието профуча над главата му. Ноктите на отчаянието се впиха в него. Колко време щеше да му се усмихва късметът? Вече беше на по-малко от двайсет крачки от противника си. От това разстояние, което непрекъснато се скъсяваше, воинът едва ли би пропуснал.

Нумидиецът изчака, докато почти не се изравни с Квинт. Благодарение на грешката му Квинт успя да посрещне копието с щита си. Наложи се да го захвърли, понеже вече беше ненужен, но също така успя да забие своето копие дълбоко в корема на нумидиеца, докато прелиташе покрай него. Рамо до рамо Квинт и Калатин се врязаха във вражеския строй. Изведнъж светът се сви до малката площ непосредствено около тях. Ушите на Квинт запищяха от звъна на метал и крясъци — оглушителна какофония, която неимоверно засилваше объркването. Блъскането на изправените един срещу друг конници означаваше, че рядко му се случваше да размени повече от два удара с един и същи враг. Първият му противник беше млад нумидиец, който едва не му извади окото с добре прицелено копие. Квинт мушна неуспешно с копието си към него, преди да бъде отнесен на двайсетина крачки по-напред. Повече не го видя.

В следващите мигове се сблъска с още двама нумидийци, като прониза единия в ръката, а другия в гърдите. След това се притече на помощ на римски конник, който беше атакуван от трима вражески ездачи едновременно. Биха се отчаяно сякаш цяла вечност, като едва успяваха да се защитават от мълниеносните удари на нумидийците. А после вражеските ездачи изчезнаха като призраци и препуснаха обратно. Квинт видя, че из цялото бойно поле другарите им също отстъпват. Правеха го с лекотата, с която рибният пасаж сменя посоката на движение. Неочаквано обаче нумидийците спряха на няколкостотин крачки от тях и започнаха да крещят обиди към римляните, които им отговориха подобаващо.

— Крастави псета! — изкрещя Цинций.

— Върнете се, козоебци такива! — изрева Калатин.

Квинт се ухили.

— Вече ги прогонихме достатъчно далеч от лагера.

— Да — съгласи се Калатин, чието лице бе плувнало в пот. — Време е за почивка. Останах без сили.

— И аз — обади се Цинций.

Фабриций и другите офицери оставиха римските конници да си поемат дъх. Облаци пара се вдигнаха над тях, но бързо бяха разсеяни, когато заваля тежка лапавица.

— Да се размърдаме, преди да сме измръзнали до смърт — извика Фабриций.

Квинт погледна Калатин и Цинций.

— Готови за още едно счепкване?

— Определено — в един глас изръмжаха те.

Сякаш по даден знак Фабриций изрева заповед.

— Поддържай строя! Напред! — Командата му беше повторена по цялата предна редица. Римските конници не се нуждаеха от допълнително окуражаване и подкараха конете си напред. Меката земя отново се разтресе под хилядите копита. Този път нумидийците се сражаваха съвсем кратко, преди да отстъпят. Обаче не се отдалечиха отново, а се обърнаха и отново влязоха в бой. Римските конници атакуваха без почивка. Запазването на инерцията на атаката беше жизненоважно.

Увереността им се засили при вида на шестте хиляди велити, които се притекоха да им помагат. Фактът, че бяха пешаци, не намаляваше стойността им в сблъсъка. Те можеха да излязат в плътен строй и да задържат отвоюваната от нумидийците територия. Ако вражеските конници се опитаха да устоят, велитите можеха да поддържат другарите си и да наклонят везните в тяхна полза. А ако римските конници бъдеха отблъснати, велитите щяха да им осигурят защитна стена, зад която да отстъпят. „Ситуацията е отвсякъде в наша полза“, ликуващо си помисли Квинт.

По изгрев-слънце тръбите, които обикновено вдигаха картагенските войници, останаха мълчаливи. Свикнали с режима, повечето хора вече бяха будни. Ханон се усмихна, докато слушаше носещите се от палатка на палатка слухове. Обикновените войници все още нямаха представа защо не са ги събудили. Повечето нямаха нищо против, но по-нетърпеливите подаваха глави навън. Офицерите им казваха, че не се е случило нищо лошо. Тъй като не искаха да пропускат рядката възможност, войниците бързаха да се пъхнат отново под одеялата си. Половин час в лагера цареше необичайно спокойствие. За картагенците това беше малко блаженство. Въпреки отвратителното време те бяха сухи, на топло и в безопасност.

Накрая тръбите все пак зазвучаха. Не свириха тревога, а само обичайния сигнал за ставане. Ханон тръгна от палатка на палатка, като окуражаваше хората си.

— Какво става, командире? — попита един дребен копиеносец с гъста черна брада.

Ханон се ухили.

— Искаш ли да научиш?

— Да, командире — тутакси отвърна войникът.

Ханон много добре си даваше сметка, че всички наоколо са наострили уши.

— Нумидийците в момента атакуват римския лагер.

Чуха се радостни викове и Ханон вдигна ръце.

— Дори ония курвенски синове да се хванат на въдицата и да се впуснат да преследват конницата ни, ще им трябва цяла вечност да прекосят Требия. Имаме предостатъчно време да се приготвим.

Думите му бяха посрещнати с доволно мърморене.

— Искам да се подготвите добре. Загрейте мускулите и се намажете с масло. Проверете цялата си екипировка. Когато приключите, оставете оръжията и пригответе топла закуска. Ясно ли е?

— Да, командире — извикаха хората му.

Ханон се върна в палатката си да хапне. След като закуси, легна и моментално заспа. За първи път, откакто бе напуснал Картаген, сънува майка си Аришат. Тя не изглеждаше разтревожена, че Малх и тримата ѝ синове са във войската на Ханибал. Ханон намери това за невероятно окуражаващо. Духът на майка му бдеше над всички тях.

Малко след това го събудиха тръбите. Сигналът им означаваше, че врагът се вижда.

Ханон рязко се надигна. Римляните бяха последвали нумидийците! И сега той и всеки войник в лагера щеше да получи първия си шанс да накаже Рим за онова, което беше причинил на народа му.

И всички щяха да сграбчат този шанс с две ръце.

След час осем хиляди лековъоръжени бойци и копиеносци на Ханибал, сред които и Ханон, заеха позиция на миля и половина източно от лагера. Зад тази защитна стена останалата армия бавно се строяваше за бой. След като чу, че цялата вражеска войска прекосява Требия, картагенският генерал най-сетне реагира. Ханон беше във възторг от находчивостта на Ханибал. За разлика от римляните, които не бяха яли и сега газеха в ледената вода, достигаща до гърдите им, войниците на Ханибал бяха с пълни стомаси и току-що бяха оставили лагерните огньове. Дори от това разстояние мразовитият въздух беше изпълнен с мръсните им войнишки песни. Ханон чуваше и тръбенето на слоновете, които явно протестираха, че са ги откъснали от сеното и ги нареждат по фланговете.

Ханон беше разположен в най-източния край на отбранителния полукръг, най-близо до река Требия. Именно тук щеше да се състои първият сблъсък с римляните. За улесняване на отстъплението на нумидийците между отрядите бяха оставени пролуки, които лесно можеха да бъдат затворени при необходимост. На стотина крачки от настръхналите копия на либийците стотици балеарски прашкари чакаха търпеливо, отпуснали ремъците на прашките си. „Не изглеждат особено внушително“, помисли си Ханон. Знаеше обаче, че запратените от тях камъни с размерите на яйце могат да счупят череп дори от голямо разстояние. Залповете на дрипавите стрелци щяха да всеят ужас в настъпващия враг.

Вятърът утихна и от сиво-жълтите облаци върху чакащите войници се посипа тежък сняг. Щеше да се наложи да го изтърпят, мрачно си помисли Ханон. Известно време нямаше да се случи нищо. Нумидийците все още се изтегляха през Требия. Когато пристигнеха, римляните вероятно нямаше да атакуват защитната стена.

Оказа се прав. През следващия половин час ескадрон след ескадрон нумидийци минаха между фалангите. Ханон се зарадва, когато видя приближаващия Замар, и вдигна ръка за поздрав.

— Какви са новините?

Замар забави коня си.

— Всичко върви добре. Отначало не бях сигурен, че римляните ще тръгнат да се бият, но се изсипаха от лагера си като мравки от мравуняк.

— Само конницата ли?

— Не, и хиляди лековъоръжени пешаци. — Замар се ухили. — А след тях и пехотата.

„Слава на великия Мелкарт“, радостно си помисли Ханон.

— На няколко пъти се сблъсквахме с тях и отстъпвахме и постепенно ги примамихме към реката. Именно там дадохме най-много жертви. Трябваше да се престорим, че сме изпаднали в паника, нали разбираш — намръщено каза Замар, но лицето му бързо се разведри. — Както и да е, подейства. Пешаците последваха конниците и нагазиха във водата. И точно тогава заваля снегът. Лицата им посиняваха пред очите ни!

— Обърнаха ли обратно?

— Не — с мрачно задоволство отвърна Замар. — Може да им отнеме цял ден да стигнат дотук, но ще дойдат. Цялата им проклета армия ще дойде.

— Значи наистина се започва — каза Ханон и стомахът му се разбунтува.

Замар кимна сериозно.

— Баал Сафон да закриля теб и хората ти.

— И теб — отвърна Ханон. Загледа тъжно как нумидиецът повежда конниците си в тила. Дали щяха да се видят отново? Може би не. Ханон не си позволи да се отдаде на мрачните чувства. Вече беше твърде късно за съжаления. Всички бяха заедно в това. Той и баща му. Сафон и Бостар. Замар и всички останали войници. Да, кръвопролитието беше неизбежно. Както и смъртта на хиляди.

Дори когато пред очите му се появиха първите редици на римските легионери, Ханон вярваше, че Ханибал няма да ги разочарова.

XXIV.

Пряк сблъсък

След като нумидийците изчезнаха, Фабриций прегрупира конниците си при брега на реката. Основната група пое по пътя покрай мястото, където Ханон и хората му бяха унищожили патрула му. Като се мъчеше да не мисли за станалото, Квинт присви очи към ниско надвисналите облаци. Засега снегът беше спрял. Опита се да е благодарен за това.

— Кой час е? — запита се той на глас. — Трябва да е поне хора квинта.

— На кого му пука? — изръмжа Калатин. — Знам само, че устата ми е пресъхнала и съм прегладнял.

— Вземи. — Квинт му подаде меха си с вода.

Калатин го взе и отпи няколко големи глътки.

— Богове, ама че студ!

— Бъди благодарен, че не си легионер — отвърна Квинт и посочи назад към Требия, където хиляди войници вече се готвеха да последват конницата през реката.

Калатин се намръщи.

— Да. Преминаването и с кон е достатъчно гадно. Жал ми е за горките нещастници. Проклетата река сигурно ще им стигне до гърдите.

— Заради зимните дъждове е — каза Квинт. — Дори притоците са дълбоки до кръста. Направо не ми се мисли.

— Битката бързо ще ги сгрее — заяви Цинций.

Квинт и двамата му другари бяха сред първите, които излязоха от прикритието на дърветата. Спряха моментално и изругаха. Гонитбата им беше приключила.

На четвърт миля от тях, докъдето стигаше поглед, бяха подредени хиляди мъже. Картагенски войници.

— Стой! — изрева Фабриций. — Това е защитна стена. Няма смисъл да извършваме самоубийство.

Лишени от шанса да си отмъстят още на нумидийците, хората му закрещяха обиди след отстъпващите вражески конници.

Фабриций забеляза сина си и се усмихна, когато видя, че е невредим.

— Ама че сутрин, а?

Квинт се ухили.

— Да, татко. Обърнахме ги в бягство!

— Хм-м. — Фабриций погледна кафяво-жълтите облаци в небето и се намръщи. — Ще вали още сняг, а ще ни се наложи да чакаме дълго, докато започне истинската битка. На легионите и социите ще им трябват часове да застанат на позиция. Дотогава хората ще са премръзнали почти до смърт.

Квинт се огледа.

— Някои нямат дори наметала.

— Защото нямаха търпение да нападнат врага — отвърна Фабриций. — И изобщо няма да се учудя, ако са пропуснали да нахранят и напоят конете си.

Квинт се изчерви. Самият той беше забравил това основно задължение.

— Какво ще правим?

— Виждаш ли онези дървета?

Квинт погледна гъстата букова горичка недалеч отляво.

— Да.

— Да се подслоним там. На Лонг може и да не му хареса, но той не е тук. Пак ще можем да реагираме бързо, ако изникне някаква опасност за легионерите. Не че е много вероятно. Ханибал нарочно е разположил защитата си. Иска истинско сражение днес — каза Фабриций. — Дотогава е най-добре да се опитаме да се стоплим.

Квинт кимна. Войната не се свеждаше само до това да победиш врага в битка, осъзна той. Инициативата също беше важна.

И тъй, докато останалата конница и велитите се мотаеха неуверено и гледаха как легионерите газят през брода, Фабриций поведе хората си на завет.

Бяха минали два часа и Ханон вече трепереше. Войниците му бяха в същото окаяно състояние. Беше абсолютно мъчение да седиш на откритата равнина на такова време. Снегът спря, но се смени с киша, а вятърът отново стана свиреп. Свиреше и шибаше картагенци и римляни с неуморната си ярост. Единствената възможност, която получиха да се стоплят, беше когато дойде заповед да отстъпят към лагера.

— Виж ги тия мръсници! — извика Малх, който беше излязъл от фалангата си. — Няма ли да спрат да прииждат най-сетне?

Ханон погледна терена пред тяхната позиция, който се пълнеше и пълнеше с вражески войници.

— Това трябва да е цялата римска армия.

— И аз мисля същото — навъсено отвърна баща му. После неочаквано се разсмя. — Колкото и да си мислиш, че сме премръзнали, онези гадини са в много по-лошо състояние. Най-вероятно не са хапвали нищо, а сега са и мокри до кости.

Ханон потръпна. Можеше само да си представя какво ли е да изпитваш този леден вятър с мокри дрехи и тежка ризница, които и без това изсмукват топлината от тялото ти. А заедно с нея бойния ти дух. И силите ти.

— А пък ние — продължи баща му — сме готови и ги очакваме.

Ханон се огледа. Веднага след като нумидийците се оттеглиха той и хората му бяха отстъпили назад до бойната линия на Ханибал, която се състоеше от една-единствена плътна редица пехотинци. Прашкарите и нумидийските лековъоръжени войници бяха на триста крачки пред нея. Генералът не беше разположил най-силната си пехота — либийците и иберийците — в центъра. Той беше зает от около осем хиляди гали.

— Ние трябваше да сме там — недоволно каза Ханон. — А не най-новите ни попълнения.

Малх го погледна преценяващо.

— Помисли си. Чуй ги.

Ханон наклони глава. Бойните викове и ревът на роговете от галските редици бе оглушителен.

— Те са във възторг от честта, която им е оказал Ханибал. И това ще засили лоялността им.

— Така е. За тях гордостта е всичко — отвърна Малх. — Какво по-добро от това да си в центъра? Има обаче и друга причина. Най-тежките сблъсъци и най-многото жертви също ще са там. Ханибал спестява на нас и на иберийците тази участ.

Ханон погледна изненадано баща си.

— Нима би направил подобно нещо?

— Разбира се — отвърна Малх. — Галите лесно могат да бъдат сменени. За разлика от нашите хора, от скутариите и цетратите. Именно затова сме по фланговете.

Уважението на Ханон към Ханибал се засили още повече. Той погледна седемнайсетте слона, които стояха точно пред тяхната позиция. Останалите бяха разположени на другия фланг, пред иберийските пехотинци. Допълнителна защита за тежката пехота, осъзна той. На фланговете имаше по пет хиляди нумидийски, иберийски и галски конници. Картагенското превъзходство в този род войска можеше да предостави на Ханибал добър шанс да спечели конната битка. Междувременно галите трябваше да посрещнат съкрушителния удар на римските легиони в центъра на картагенския строй.

— Галите ще удържат ли?

— Има голяма вероятност да не удържат — отвърна Малх. — Може и да са храбри, но нямат никаква дисциплина.

Ханон се загледа към тях. Малцина имаха доспехи. Дори в това време повечето предпочитаха да се сражават голи до кръста. Нямаше съмнение, че ризниците и тежките щитове на легионерите ще ги поставят на сериозно изпитание.

— Но ако не се огънат и ако конницата ни постигне успех…

Малх се усмихна хищно като вълк.

— Нашите войници от двете страни ще получат златна възможност да атакуват римляните по фланговете.

— И тогава ще се появи отрядът на Магон.

— Да се надяваме — отвърна баща му. — Защото съдбата на всички ни зависи от него.

Ханон едва проумяваше.

— Толкова много дребни неща трябва да бъдат успешни, за да осигурят победата.

— Точно така. И най-тежката задача ще е тази на галите.

Ханон затвори очи и се замоли всичко да мине по план. „Велики Мелкарт, дотук помагаше на Ханибал. Моля те, направи го и днес“.

Много преди Квинт и другарите му да успеят да се стоплят, Фабриций видя един от вестоносците на консула и излезе да го пресрещне, след което препусна с всички сили обратно.

— Лонг иска цялата гражданска конница на десния фланг, а съюзническата на левия. Ще трябва да тръгнем на север, към другия край на бойната линия.

— Кога? — раздразнено попита Квинт. Предишното му вълнение се беше стопило от вцепеняващия ума студ.

— Сега! — Фабриций се обърна към декурионите си. — Стройте хората. Потегляме веднага.

Когато конниците излязоха от дърветата, Квинт беше готов да се закълне, че вятърът се нахвърля върху тях с нова сила, лишавайки ги от малкото запазила се топлина. Е, колкото по-скоро започнеше битката, толкова по-добре. Всичко изглеждаше за предпочитане пред това изтезание.

Фабриций ги поведе през пролуките между първите три линии пехотинци. Когато излязоха на открито, Квинт вече беше получил добра представа за цялата войска. Лонг беше наредил легионите да се построят по традиционния начин, на сто крачки един от друг. Ветераните триарии бяха отзад, в средата бяха принципите, мъже в края на двайсетте и началото на трийсетте, а отпред бяха редиците на хастатите, най-младите пехотинци. Пред тях стояха изтощените велити, които въпреки скорошните изпитания трябваше да атакуват първи врага.

И трите линии бяха разделени на манипули. Тези на хастатите и принципите се състояха от по две центурии от шейсет до седемдесет войници. Триариите обаче бяха по-малобройни и техните центурии бяха само от по трийсет души. Отрядите във всяка линия не образуваха продължителен фронт, а бяха разположени центурия след центурия, като между тях имаше разстояние колкото една манипула. Отрядите от всяка линия бяха наредени подобно на петицата на зар. Това разположение позволяваше бързо преминаване в бойна формация, при която задната центурия просто избързваше напред и заставаше до предната. Освен това позволяваше на войниците да отстъпят безопасно от битката, за да бъдат сменени от другарите си със свежи сили.

Пътуването до десния фланг беше продължително, така че Квинт имаше възможност да огледа и картагенските части. Те бяха строени на около четвърт миля от римската армия — достатъчно близо, за да оцени превъзходството на вражеската конница и заплашителните очертания на поне двайсет слона. Ревът на рогове и карникси се носеше във въздуха — чужд звук в сравнение с римските тръби. Ясно беше, че Ханибал има по-малко войници от Лонг, но въпреки това войската му представляваше страховита, макар и необичайна гледка.

След известно време Квинт започна да се чувства много уязвим. За щастие не му се наложи да чака още дълго. Минаха покрай четирите редовни легиона, като зърнаха Лонг и трибуните му между тях и съюзните части на десния фланг. Отрядът на Фабриций най-сетне стигна до римската конница, която общо наброяваше малко под хиляда души. Сърдитите конници започнаха да ругаят и да питат къде са били.

— Да изчукаме майките ви! — отвърна един от хората на Фабриций с по-пиперлив език. — И сестрите не пропуснахме!

Жертвите на подмятането му надигнаха гневни викове и всички започнаха да се ругаят едни други. На лицето на Фабриций се появи лека усмивка. Той погледна Квинт, видя изненадата му и обясни:

— Много от тях скоро ще загинат. Това им помага да не мислят за смъртта.

От споменаването за тежки загуби на Квинт му призля. Щеше ли да доживее да види следващия изгрев? А баща му, Калатин или Цинций? Погледна познатите лица на хората, с които се беше сближил през изминалите седмици. Не харесваше всички, но те въпреки това бяха негови другари. Кои в края на деня щяха да лежат окървавени и неподвижни в студената кал? Кои щяха да бъдат осакатени или ослепени? Усети как пръстите на паниката стискат стомаха му.

Баща му го хвана за ръка и каза тихо:

— Поеми дълбоко дъх.

Квинт го погледна тревожно.

— Защо?

— Изпълнявай.

Той се подчини, като изпитваше облекчение, че Калатин и Цинций разговарят оживено помежду си.

— Задръж — нареди Фабриций. — Вслушай се в сърцето си.

„Изобщо не е трудно“, помисли си Квинт. Сърцето му биеше като побесняло в гърдите му.

Баща му изчака малко.

— А сега издишай през устата. Бавно и спокойно. После го направи отново.

Квинт се озърна нервно, но като че ли никой не го гледаше. Направи, както му беше казано. При третото или четвъртото вдишване промяната в пулса вече беше осезателна. Беше се успокоил и той вече не се чувстваше толкова уплашен.

— Всички се страхуват преди битка — каза баща му. — Дори аз. Ужасяващо е да препуснеш срещу хора, чиято работа е да те убият. Номерът е да мислиш за другарите си отляво и отдясно. Те са единствените, които са от значение от сега нататък.

— Разбирам — промърмори Квинт.

— Ще се справиш добре. Знам го. — Фабриций го тупна по рамото.

Вече по-спокоен, Квинт кимна.

— Благодаря, татко.

След като армията беше строена, Лонг нареди на тръбачите да свирят настъпление. Пехотинците изпълниха заповедта и започнаха да маршируват с премръзнали крака по студената земя. От редиците се надигнаха гръмки молитви към боговете и знаменосците вдигнаха ръце, така че всички да видят позлатеното животно покровител на върха на дървените им пръти. Всеки легион имаше по пет щандарта, изобразяващи орел, минотавър, кон, вълк и глиган. Те бяха обект на голяма почит и на Квинт му се прииска тяхната част също да имаше такъв. Дори съюзническата пехота имаше подобни щандарти. Поради причини, които не му бяха ясни, конницата нямаше.

„И въпреки това победата ще е наша“, помисли си той. Побутна коня с колене и го подкара към врага.

Беше абсолютно задължително врагът да подмине скритата позиция на Магон. Затова цялата картагенска армия трябваше да чака приближаващите римляни. Това опъваше нервите. Нямаше какво друго да правят, освен да се молят или да направят последна бърза проверка на екипировката. Подражавайки на баща си, Ханон произнесе кратка реч пред войниците си. Тук сме, каза им той, за да покажем на Рим, че не бива да си играе с Картаген. За да отвърнем на несправедливото отношение към народа ни. Копиеносците харесаха думите му, но завикаха най-силно, когато той им напомни, че са дошли да следват Ханибал и най-вече да отмъстят за героичните си другари, паднали след потеглянето от Сагунт преди повече от половин година.

Виковете им обаче изобщо не можеха да се сравняват с глъчката, която се чуваше откъм галите. Дрънкането на оръжия, бойните скандирания и духовите инструменти се съчетаваха в оглушителна врява. Ханон никога не беше чувал нещо подобно. Музиканти стояха пред насъбралите се воини и надуваха с всички сили извити керамични рогове и карникси. В отговор воините удряха ритмично щитовете си с мечове и копия и скандираха в един глас. Някои се разгорещяваха дотам, че изскачаха от строя, събличаха се чисто голи, въртяха мечове над главите си и крещяха като обладани от демони.

— Казват, че при Теламон земята се тресяла от крясъците им — извика баща му.

„Но въпреки това са били победени“, мрачно си помисли Ханон.

Напрежението растеше постоянно с приближаването на римската бойна линия. Тя беше изумително дълга и се простираше наляво и надясно, докъдето стигаше поглед. Картагенската формация беше много по-тясна и беше заплашена да бъде обкръжена. Ханон забрави за тези тревоги, когато Ханибал нареди лековъоръжените бойци да излязат напред.

Балеарските прашкари и нумидийците се завтекоха, жадни да започнат истинското сражение. Последва продължителна и жестока престрелка, от която картагенците излязоха очевидни победители. За разлика от мокрите и уморени велити, които се бяха сражавали часове наред и вече бяха изгубили повечето си копия, хората на Ханибал бяха свежи и отпочинали. Стотици камъни и копия свистяха във въздуха, сипеха се върху велитите и ги посичаха като житни класове. Неспособни да отвърнат подобаващо, римските леки пехотинци скоро отстъпиха през пролуките в предната линия. Ханибал незабавно върна хората си, които при липсата на броня бяха уязвими за приближаващите хастати. Докато отстъпваха между различните картагенски отряди, те бяха възнаградени с поздравителни викове.

— Добро начало — извика Ханон на хората си. — Първата кръв я пуснахме ние!

В следващия момент римляните атакуваха.

— Щитове горе! — извика Ханон. Смътно забеляза с периферното си зрение, че иберийската и галската конница заедно със слоновете атакуват вражеската кавалерия. Имаше буквално миг да се помоли атаката им да е успешна.

После заваляха римските пилуми — метателните копия. Всеки хастат носеше по две, което даваше на предната линия сериозна ударна сила. Копията летяха толкова нагъсто, че небето между двете армии потъмняваше. Формацията на фалангата беше толкова плътна, че не всички можеха да вдигнат големите си щитове. Докато копията се носеха надолу, те стискаха зъби и се молеха да не бъдат улучени.

С пирамидалните си остриета пилумите можеха спокойно да пробият щит и да пронижат войника зад него. И те направиха точно това — убиваха, раняваха и разкъсваха с лекота плътта. Ушите на Ханон се изпълниха със задавените викове на войници, които вече не можеха да говорят заради забилото се в гърлата им желязо. Невредимите завикаха уплашено, докато гледаха как техните другари умират пред очите им. Ханон рискува да погледне напред и изруга. Докато първият им залп летеше към целта си, хастатите бяха продължили да настъпват. Вече се намираха на по-малко от четирийсет крачки от тях и се готвеха да хвърлят отново. Ханон неволно се възхити на дисциплината на легионерите. Те забавяха крачка и дори спираха, за да хвърлят копията си. Както вече знаеше, това си заслужаваше за точно мятане. По-слаб противник вече щеше да се огъне под дъжда от железен ужас. Ханон беше благодарен, че командва ветерани. Макар че хората му страдаха ужасно, редиците им си оставаха плътни. Фалангата на баща му също не беше помръднала.

Отляво галите също понасяха тежки загуби. Ханон видя как някои от тях се огъват — тревожен знак в самото начало на битката. Главатарите им обаче се оказаха по-корави, крещяха и призоваваха хората си да останат по местата си. За огромно облекчение на Ханон тактиката проработи. След като полетя вторият залп, галите бързо вдигнаха щитове. Макар че това намали броя на ранените и убитите, воините се лишиха от основната си защита. Малко неща бяха по-безполезни от щит със забит в него огънат пилум. Странно, но това като че ли се хареса на галите. Те закрещяха свирепо и се приготвиха да посрещнат хастатите в пряк сблъсък.

Мнозина от първата редица на фалангата на Ханон също бяха изгубили щитовете си. Той изруга свирепо. Тези пролуки щяха да дадат на легионерите чудесни възможности да атакуват, но Ханон нямаше как да реши проблема.

— Сгъстете се! — извика той. Командата му беше повторена по цялата редица и щитовете на мъжете от двете му страни се припокриха, образувайки плътна бариера. — Първите две редици, вдигнете копия! — Десетки дървени дръжки затракаха, когато онези от втория ред вдигнаха оръжията над раменете на другарите си отпред. Ханон стисна зъби. — Това е! — изрева той. — Задръж!

Сега виждаше отделните хора. Набит мъж със сипаничаво лице; младеж с нагръдник до него, който не можеше да е на повече от осемнайсет. Колкото него. Приличаше малко на Гай, сина на Марциал. Смутеният Ханон примигна. Разбира се, че грешеше — Гай беше благородник и щеше да служи в конницата. На кого всъщност му пукаше? Всички те бяха врагове. И трябваше да бъдат избити.

— Задръж! — изрева отново той. — Чакай командата ми!

Хастатите приближаваха с викове. Всеки стискаше гладиус в дясната си ръка, а в лявата носеше тежък овален скутум с метален умбон. Подобно на щитовете на картагенците, много от римските бяха изрисувани. Ханон с изумление откри, че се възхищава на изображенията на атакуващи глигани, скачащи вълци и различните кръгове и спирали. Нямаха нищо общо с по-пищните мотиви, предпочитани от либийците.

В нервността си войникът до него мушна с копието си прекалено рано и движението рязко върна Ханон в реалността.

— Задръж! — нареди той. — Първият ти удар трябва да убие!

Един удар на сърцето. Втори.

— Сега! — изрева с пълен глас Ханон и мушна с копието си напред, като се целеше в лицето на най-близкия хастат. Стотици либийци от двете му страни направиха същото.

Бързата атака на Ханон свари легионера неподготвен и копието се плъзна над ръба на щита и се заби в лявото му око. Водниста течност пръсна навсякъде и от гърлото на хастата се изтръгна пронизителен писък. Първата реакция на Ханон беше да забие копието още по-дълбоко и да направи раната смъртоносна, но той се сдържа. Войникът най-вероятно щеше да умре от раната си. И по-важно, вече нямаше да участва в битката. С рязко движение Ханон издърпа острието. Желязо остърга кост и крещящият хастат рухна на земята.

Ханон едва успя да си поеме дъх, когато втори легионер прекрачи падналия и се хвърли към него. Ако щитът му не се припокриваше с този на съседа му, Ханон щеше да бъде съборен. Той обаче само изгуби равновесие и се помъчи да си го възстанови. Хастатът целеше точно това и атакува с гладиуса си над щита. Ханон трескаво извъртя глава настрани и острието остави дълбока следа върху набузника на бронзовия шлем и се плъзна през косата му. Хастатът изръмжа гневно и дръпна оръжието си назад, за да нанесе втори удар. Ханон се опита да използва копието си, но противникът беше прекалено близо. Паниката се надигна в гърлото му. Битката едва беше започнала, а той вече беше мъртвец.

Най-неочаквано нечие копие прониза хастата в гърлото, от което очите му едва не изхвръкнаха от орбитите си. Войникът изпъшка задавено, когато острието се измъкна от плътта, и рухна като камък, като оплиска с кръв целия щит и краката на Ханон.

— Благодаря! — извика той на войника зад себе си. Не можеше да се обърне да го каже в лицето му, защото трети хастат вече се опитваше да го убие. Този път Ханон успя да отбие атаката с копието си. Започнаха да разменят удари и ругатни, но никой не успяваше да спечели предимство. Нещата се промениха миг по-късно, когато един войник на няколко крачки вдясно от Ханон, който беше захвърлил щита си със забития в него пилум, падна убит. Двама хастати тутакси се хвърлиха на освободеното място, като викаха на останалите да ги последват. Противникът на Ханон мигом разбра, че шансът е прекалено добър, за да се изпуска, и се хвърли към другарите си. За свое огромно облекчение Ханон получи възможност да отдъхне за момент.

Задъхан, той се огледа. Тревогата заби нокти в стомаха му. Фалангите удържаха, но едва-едва. Отляво галите бяха подложени на същата свирепа атака. Още по-обезпокоителното беше, че към хастатите вече се присъединяваха и принципите. „Галите почти нямат шанс да удържат легионерите“, кисело си помисли Ханон. Повечето принципи носеха ризници, което ги правеше по-трудни за убиване. Засега обаче галите не отстъпваха. Въпреки липсата на доспехи те продължаваха да се бият до смърт. Земята под краката им вече беше покрита с трупове, изпуснати оръжия, кал и кръв.

Отчаяният Ханон погледна към левия фланг на римляните. Сърцето му подскочи. Там бяха иберийците и галите, но нямаше конница. От тежката кавалерия на Ханибал нямаше и следа, което означаваше, че тя все още преследва римската конница. Безпокойството на Ханон се удесетори. Ако онази битка не беше спечелена, спокойно можеха да се откажат още сега. В следващия миг вниманието му бе привлечено от стотици фигури, които се понесоха към левия фланг на врага. С огромно задоволство видя, че те хвърлят копия и изстрелват камъни с прашките си. Картагенските стрелци!

Един крещящ хастат се хвърли към него и го изтръгна от мислите му. Ханон отвърна с подновена решимост, като използва по-дългото си оръжие, за да мушне към лицето на римлянина. Битката съвсем не беше приключила. Все още имаше надежда.

Квинт препускаше към картагенците, забравил напълно окуражителните думи на баща си. Стомахът му се беше свил на топка. Как можеха хиляда души да победят пет пъти по-многоброен противник? Просто немислимо.

Калатин се беше навъсил.

— Лонг трябваше да раздели конницата поравно — промърмори той. — На другия фланг има близо три хиляди съюзници.

— Не е честно — изстена Цинций.

— И пак нямаше да сме равни — уморено отвърна Квинт.

— Така е. А тия копелета изобщо не са уплашени. Дори вече предвкусват победата. — Калатин напсува цветисто консула.

— Стига! Би трябвало да успеем да спрем атаката им — окуражи го Квинт. — Дръжте строя и не позволявайте на врага да овладее бойното поле.

Изсумтяването на Калатин издаваше какви ли не съмнения. Цинций също не изглеждаше особено убеден, че това е възможно.

— Чуйте пехотата ни! — извика Квинт. Тропотът на краката им беше оглушителен. — Те са повече от трийсет и пет хиляди. Нима Ханибал с жалката си войска, съставена от каква ли не разнородна измет, може да победи подобна мощ!? Не може!

Самоувереността на другарите му малко се завърна.

Като му се искаше да се чувства толкова уверен, колкото се преструваше, Квинт отново се загледа напред.

Първите вражески конници вече бяха съвсем близо. Квинт ги разпозна като гали по ризниците, кръглите щитове и дългите копия. Присви очи към подскачащите топки, привързани към конете им. С ужас осъзна, че това са отрязани глави. Тези воини вероятно бяха от така наречените „съюзници“, а главите — на бившите им другари. Може би сред тях беше и главата на Лициний.

Калатин също ги беше видял и изкрещя:

— Шибани псета!

— Въшливи курвенски синове! — изрева Цинций.

Яростта изпълни и Квинт. Нямаше да побегне от страхливци като тези. От отрепки, убиващи другите в съня им. „По-скоро ще умра“, помисли си той. Вдигна копието си и си избра цел — воин на як сив кон. Над ризницата му блестеше великолепна златна торква, която го отличаваше като някаква важна фигура. Както и трите човешки глави, окачени на гърдите му. „Ще е добро начало“, помисли си Квинт.

Вълната на битката обаче го отнесе от избрания противник. И по-добре, като се замислеше. Галът се оказа невероятно умел воин. Квинт с ужас видя как един римски конник на по-малко от двайсет крачки от него беше пронизан в гърдите от оръжието му. Силата на удара беше такава, че римлянинът излетя от гърба на коня и падна мъртъв на земята. Конят зад него се препъна в трупа и ездачът му изгуби равновесие, което го превърна в лесна жертва за гала, който сега въртеше дълъг меч. Отряза главата на конника само с един страничен удар. Квинт никога не беше виждал кръв да пръска толкова високо във въздуха. Тя продължаваше да блика, докато обезумелият от ужас кон препускаше напред. Животното измина поне десетина крачки, преди тялото на ездача да падне на земята.

Галът моментално дръпна повода на коня си и скочи на земята. Изумлението на Квинт се смени с отвращение. Воинът искаше да грабне поредния си трофей. Квинт беше готов да даде всичко, за да може да се добере до гала, но не му беше писано. Едва не изгуби собствената си глава от носещ се към врата му меч, като успя да избегне удара само защото атакуващият изкрещя, докато замахваше. Квинт едва не падна от коня си. С породена от отчаянието бързина успя да се изправи навреме, за да отбие следващия силен удар.

Фортуна явно му се усмихваше, защото воинът се оказа по-млад и от него, а и много по-неопитен. По-стар воин вече щеше да му е видял сметката. На гала обаче не му липсваше храброст и двамата се сражаваха ожесточено няколко мига, преди Квинт да намери удобен момент да нанесе удар. Безогледните замахвания на противника му оставяха дясната му подмишница открита. Като заложи на идеята, че ще реагира по-бързо, Квинт не отби следващия удар. Вместо това се наведе ниско над врата на коня си и чу как мечът изсвистя над главата му. Галът още не беше завършил движението, когато Квинт атакува с бързината на змия. Копието му намери точно отвора на ръкава на ризницата. Под нея имаше само туника и острието се плъзна между ребрата и проби белия дроб и сърцето. Квинт никога не беше нанасял по-чист удар. Уби противника си на мига. Щеше обаче да запомни завинаги не удара, а краткия шок и болка в очите на гала, преди да помръкнат завинаги.

Квинт вдигна очи и сърцето му се сви. Повечето римски конници около него бяха посечени. Останалите бягаха. Калатин, Цинций и баща му не се виждаха никъде. Навсякъде пред Квинт имаше гали. Зад него приближаваха стотици иберийци. Той обаче щеше да е мъртъв много преди те да пристигнат. Трима галски воини се бяха насочили право към него. В отчаянието си Квинт си избра онзи, за когото прецени, че ще стигне пръв до него. Нямаше кой знае какво, значение, но не му пукаше. Баща му беше мъртъв и конното сражение беше наполовина изгубено. Какво значение щеше да има, ако и той падне? Вдигна копието си и изкрещя предизвикателно.

— Елате ми, копелета такива!

Тримата воини изреваха нещо нечленоразделно.

Ужасяваща картина на собствената му глава като трофей изпълни ума му. Той я пропъди. „Дано всичко приключи бързо“, замоли се на боговете.

XXV.

Неочаквана тактика

Откакто часовият съобщи, че врагът прекосява реката, Бостар едва се сдържаше. Двамата със Сафон се бяха изкатерили по брега и лежаха до Магон, който също трепереше от възбуда. С опънати до скъсване нерви те гледаха как съюзната пехота и редовните легионери следват римската конница и велитите. Едва тогава проумяха какво става.

— Римският военачалник не просто е опитал примамката — развълнувано промърмори Магон. — А я лапна цялата наведнъж. Та това е цялата му шибана армия!

— Битката ще започне скоро — нетърпеливо каза Сафон.

— Още не е време да действаме — тутакси се намеси Бостар.

— Така е. Трябва да изчакаме идеалния момент да нападнем римляните в гръб — каза Магон. — Едно избързване може да ни струва битката.

Братята разбираха, че е прав, и с неохота останаха по местата си.

Последвалото чакане беше най-дългото в живота на Бостар. Непрекъснатото нервно потрепване на Магон и начинът, по който Сафон гризеше ноктите си, го караха да се чувства точно като тях. Минаха не повече от три-четири часа, но те му се сториха цяла вечност. Естествено, новината за раздвижването на римляните се беше разпространила през двете хиляди войници с бързината на горски пожар. Скоро стана трудно да ги удържат тихи. Напълно разбираемо според Бостар. Човек не може винаги да е доволен, че е на сигурно, вместо да се е изправил срещу смъртна опасност — особено когато другарите му всеки момент ще започнат да се бият с нокти и зъби за живота си.

Магон не помръдна дори когато до тях достигна врявата от сблъсъка на двете армии. Бостар се насили да запази спокойствие. Лековъоръжените части и стрелците щяха да влязат първи в сражение и после да отстъпят. И наистина, писъците и виковете скоро намаляха, за да се сменят от характерния тропот на хиляди крака, тъпчещи в такт земята.

— Римската пехота настъпва — тихо каза Магон. — Мелкарт, бди над хората ни.

Стомахът на Бостар се сви на напрегнат възел. Изправянето срещу толкова многоброен противник сигурно беше ужасяващо изживяване.

До него Сафон се размърда неспокойно и прошепна:

— Боговете да закрилят татко и Ханон.

Забравил за момент враждата им, Бостар повтори молитвата.

Трясъкът, който момент по-късно достигна до тях, бе оглушителен като гръм. В небето обаче нямаше буреносни облаци, никакви светкавици не ги заслепяваха. Това беше нещо много по-смъртоносно. По-ужасяващо. Бостар потрепери, когато го чу. Беше виждал ужасни неща от началото на войната — огромния каменен блок, който едва не беше убил Ханибал, сцените от падането на Сагунт, лавините, които отнасяха десетки пищящи мъже в Алпите. Никога обаче не беше чувал рева на десетки хиляди войници, нахвърлящи се едни срещу други. Ревът обещаваше смърт по най-ужасяващи начини и Ханон и баща им бяха част от него. По някакъв начин Бостар успя да остане на мястото си, като правеше всичко възможно да блокира писъците, които вече се чуваха ясно сред врявата. Тактиката му не издържа дълго. Той погледна Магон, който му кимна, за да го окуражи.

— Време ли е, командире? — попита Бостар.

Очите на Магон проблеснаха възбудено.

— Скоро. Пригответе хората си за излизане. Кажете същото на командира на нумидийците. По мой сигнал излизаме.

— Да, командире! — Бостар и Сафон се ухилиха един на друг, както не бяха правили от цяла вечност, и забързаха да изпълнят заповедта.

Нататък всичко стана размазано — събития, които Бостар можеше да си спомни единствено като поредица несвързани картини. Тръпката на вълнението, преминала през чакащите войници, когато чуха заповедите си. Главата на Магон, очертана на фона на небето, докато надничаше над брега и даваше знак. Как се изкачва и остава поразен от колосалната битка, която се водеше от лявата им страна. Кой печелеше? Дали Ханон беше още жив? Магон, който разтърсва ръката му и му казва да се съсредоточи. Как заповядва на войниците да свалят щитовете от гърбовете си и да приготвят оръжията. Как строяват фалангите. Как хилядата нумидийци се разделят на две и заемат позиции в двата края на пехотата. Как Магон посочва с меч врага и вика: „За Ханибал и Картаген!“.

И тичането. Никога нямаше да забрави тичането.

До бойното поле имаше повече от половин миля. Изтощителното бързане щеше да прати на вятъра цялото предимство, което имаха. Вместо това тичаха равномерно, оставяйки след себе си облаци пара. Студеният въздух беше изпълнен с ниския ритмичен тропот на копита, ботуши и сандали по твърдата земя. Никой не говореше. Никой не искаше да говори. Погледите на всички бяха приковани към ставащото пред тях. Насред цялата бъркотия едно беше ясно. От вражеската кавалерия нямаше и следа, което означаваше, че иберийската и галската конница са я отблъснали. Съюзническата пехота по римските флангове се огъваше под натиска на картагенските слонове, стрелците и нумидийските конници. Само по себе си това беше голямо постижение и на Бостар му се искаше да завика ликуващо. Той обаче не издаде нито звук. Резултатът от битката все още не беше ясен. Когато приближиха, видя, че сраженията в центъра са невероятно свирепи. Легионерите там вече бяха излезли пред техните флангове, което означаваше, че са отблъснали галите, които заемаха центъра на бойната линия на Ханибал.

„Идваме в последния момент“, помисли си Бостар.

Магон като че ли осъзна същото.

— Атака! — изкрещя той. — Атака!

С нечленоразделен рев Бостар, Сафон и войниците им се хвърлиха напред със стремглава, убийствена скорост. Всеки, който се препънеше сега, рискуваше да си счупи глезен или крак. Но на никого не му пукаше. Всички жадуваха само за едно — да започнат да проливат вражеска кръв. Да забиват оръжията си в римска плът.

Последните моменти от тичането им бяха като нереални. Възторжени. Поради оглушителната врява на битката не беше нужно да се безпокоят колко шум вдигат. Триариите в третия ред на врага — техните цели — изобщо не поглеждаха зад себе си. Както и можеше да се очаква, ветераните бяха погълнати изцяло от яростната схватка пред тях и се готвеха да се включат. Нямаха представа, че две хиляди картагенски войници всеки момент ще ги ударят с пълна сила в гръб. Бостар завинаги щеше да запомни първите лица, които по една или друга причина се обърнаха небрежно назад. Изумлението и ужаса, които се изписаха на тях при вида на врага на не повече от трийсет крачки зад гърбовете им. Дрезгавите крясъци, когато малкото триарии, които разбраха какво става, се опитаха да предупредят другарите си за смъртната опасност. И задоволството, с което се врязаха в римските редици и започнаха да съсичат в гърбовете онези, които дори не осъзнаваха, че ги чака сигурна смърт.

За първи път през живота си Бостар беше обладан от безумието на битката. В кървавочервената мъгла, която го заобиколи, беше лесно да изгуби броя на хората, които е убил. Все едно ловеше риба с харпун в каменист залив край Картаген. Мушкаш напред. Забиваш острието колкото се може по-дълбоко. Издърпваш. Избираш нова цел. Когато затъпеното му копие се заклещи в гръбнака на един триарий, Бостар просто го захвърли и изтегли меча си. Смътно си даваше сметка, че ръката му е окървавена до лакътя, но не му пукаше. „Идвам, братко. Дръж се, татко“.

Накрая ветераните легионери успяха да се обърнат срещу атакуващите ги. Битката стана по-ожесточена, но предимството си оставаше за хората на Магон, които вече виждаха, че вражеските флангове са разбити. Бостар тържествуваше. Обединената вълна картагенски пехотинци и конница, стоварила се върху незащитената страна на съюзническата пехота, не можеше да бъде удържана. Неспособни да се обърнат кръгом и да посрещнат заплахата, противниците биваха съсичани без капка милост.

Оцелелите захвърлиха оръжията си и побягнаха към Требия. Бостар отметна глава и нададе животински победен вой. Зад себе си зърна хиляди картагенски конници, които чакаха точно този момент. Съюзническите войници нямаше да стигнат далече. Изведнъж някакъв ветеран с нащърбен меч се хвърли към него и Бостар си припомни, че работата му още не е приключила. Макар че триариите търпяха жестоки загуби, останалите легионери продължаваха да настъпват към и през редиците на галите. Бяха като таран, на който не може да се устои дълго. Възторгът на Бостар помръкна, когато осъзна, че някои от либийските фаланги също се огъват пред непрестанната атака на легионерите. Той привлече вниманието на Сафон и посочи. Лицето на брат му се изкриви от ярост. С подновена енергия двамата отново се нахвърлиха върху ветераните.

— Ханон! Татко! — извика Бостар. — Идваме.

Твърде късно, изкрещя сърцето му.

Когато Аврелия влезе в спалнята, майка ѝ едва-едва се размърда. Седящата до леглото Елира се обърна.

— Как е тя? — прошепна Аврелия.

— По-добре — отвърна илирийката. — Треската ѝ започна да отминава.

Напрежението в раменете на Аврелия поотслабна.

— Благодаря на боговете. И на теб.

— Тихо — прошепна Елира. — Не е чак толкова болна. Просто лоша настинка. До Сатурналиите ще се оправи.

Аврелия кимна благодарно.

— Не знам какво щях да правя без теб. Нямам предвид само грижите ти за майка през последните дни. Благодарение на теб Суни… — Тя погледна виновно през рамо. За щастие в атриума нямаше никого. — Имам предвид, Лизандър се възстановява.

Елира махна пренебрежително с ръка.

— Той е млад и силен. Трябваше му само малко храна и топлина.

— И въпреки това съм ти благодарна — каза Аврелия. — Както и той.

Елира наведе смутено глава.

Аврелия погледна спящата си майка. Нещата се бяха променили, откакто преди две седмици се беше върнала във вилата с трескавия Суниатон. За щастие Атия не се беше усъмнила в историята ѝ, че го е намерила в гората. Изкара истински късмет — по-късно през нощта заваля сняг и скри всякакви следи, че е ходила до колибата. Естествено, всички бяха взели Суниатон за избягал роб. Както се бяха разбрали, той се престори на ням. Освен това се оказа чудесен актьор и се правеше на леко слабоумен. Разбира се, Агесандър се усъмни, но в очите му нямаше и намек, че го е познал.

Аврелия не даде на сицилианеца никакъв шанс да направи каквото и да било на Суниатон. Господарят му, който и да е той, може да дойде и да потърси собствеността си, каза тя на майка си. Дотогава смяташе да го задържи.

— Ще го нарека Лизандър, защото ми прилича на грък.

Атия се усмихна.

— Добре. Стига да оцелее.

„Е, той оцеля“, тържествуващо си помисли Аврелия. Кракът на Суни се беше оправил достатъчно, за да може да куцука из кухнята и да изпълнява нарежданията на Юлий. Засега беше в безопасност.

Аврелия се дразнеше най-много от факта, че почти не можеше да разговаря с него. В най-добрия случай успяваха да разменят по няколко думи вечер, след като останалите роби от кухнята си лягаха да спят. Аврелия използваше тези моменти да разпитва Суни за Ханон. Сега вече знаеше много за неговото детство и семейството му, за интересите му и къде е живял. Причините да се интересува от тези неща бяха прости. Така не ѝ се налагаше да мисли за годежа си. Дори Флак да беше загинал, и баща ѝ също, майка ѝ скоро щеше да ѝ намери друг съпруг. Ако Флак беше оцелял, щяха да се оженят в рамките на една година. Така или иначе, очакваше я уговорен брак.

— Аврелия.

Гласът на майка ѝ рязко я върна в настоящето.

— Събуди се! Как си?

— Слаба като новородено — промърмори Атия. — Но по-добре от вчера.

— Слава на боговете. — Очите на Аврелия се напълниха със сълзи.

Нещата най-сетне започваха да се оправят.

Подобряването на Атия оправи значително настроението на Аврелия. За първи път от дни тя излезе да се разходи. Времето беше студено и снегът, който беше навалял през предишните няколко дни, не се беше разтопил. Аврелия не искаше да се отдалечава много от майка си и от Суни и кратката разходка по пътя за Капуа ѝ се отрази чудесно. Наслаждаваше се на скърцането на снега под сандалите си. Дори начинът, по който бузите ѝ бързо изтръпнаха от студа, беше освежаващ след цялото време, прекарано между стените на къщата. По-жизнерадостна, отколкото се беше чувствала от много време, Аврелия си позволи да си фантазира сценарий, в който баща ѝ е жив. Представи си радостта, която изпитва, когато го вижда да влиза през главния вход.

С тези оптимистични мисли тя тръгна обратно към дома.

Докато пресичаше двора, видя Суниатон. Той беше с гръб към нея и носеше кошница със зеленчуци към кухнята. Духът ѝ се приповдигна още повече. Щом беше в състояние да прави това, значи кракът му беше заздравял още повече. Аврелия забърза след него. Стигна вратата и го видя как оставя товара си върху работната маса. Всички други роби бяха заети в различни части на помещението.

— Суни! — тихо каза тя.

Той не реагира.

— Суни! — Аврелия пристъпи в кухнята.

Той пак не реагира. Едва тогава Аврелия забеляза скованата му поза. Стомахът ѝ се сви от страх. Какво ставаше?

— Суни ли каза? — попита Агесандър и излезе от сенките зад вратата на кухнята.

Аврелия пребледня.

— Суни. Суниатон. Име на гуга — студено каза сицилианецът.

— Какво общо има това? — извика Аврелия. Погледът ѝ се стрелна към Юлий и останалите роби, но те старателно се преструваха, че не забелязват нищо. Изпълни я отчаяние. Не беше единствената, която се страхуваше от виликуса. А майка ѝ още лежеше болна.

— Тази окаяна отрепка картагенец ли е?

— Не. Казах ти, грък е. Казва се Лизандър.

Сякаш от нищото в ръката на Агесандър се появи нож. Той опря върха му в гърлото на Суниатон.

— Ти гуга ли си? — Отговор не последва и виликусът премести ножа при слабините на Суни. — Искаш ли да ти клъцна топките?

Ужасеният Суниатон заклати енергично глава.

— Тогава говори! — извика Агесандър и отново опря ножа в гърлото му. — От Картаген ли си?

Раменете на Суниатон се отпуснаха.

— Да.

— Аха, можеш да говориш! — тържествуващо извика сицилианецът и се обърна към Аврелия. — Значи си ме излъгала.

— И какво от това? — извика Аврелия, която вече беше истински ядосана. — Знам какво мислиш за картагенците.

Очите на Агесандър се присвиха.

— Стори ми се странно, когато този боклук се появи тук полумъртъв. С наскоро заздравяла рана от меч. Обзалагам се, че е избягал гладиатор. — Подобно на ястреб, той подскочи при неволното трепване на Суниатон. — Знаех си!

„Мисли!“ Аврелия бързо се изправи в цял ръст.

— Нима? — надменно рече тя. — Та той би могъл да избяга отдавна.

— Може да е заблудил теб, но мен няма как да излъже. — Агесандър натисна с ножа. — Не си малоумен, нали?

— Не съм — обречено отвърна Суниатон.

— Къде е приятелят ти? — остро попита сицилианецът.

„Не казвай нищо — замоли се наум Аврелия. — Той все още не е сигурен“.

За неин ужас куражът на Суниатон се прояви за последен път.

— Ханон ли? Отдавна го няма. Сигурно вече е във войската на Ханибал.

— Жалко — изсумтя Агесандър. — Значи от теб вече няма никаква полза. — И с плавно движение плъзна ножа между ребрата на Суниатон и го прободе в сърцето.

Очите на Суниатон се изцъклиха и той изпъшка задавено от болка. Крайниците му се сковаха, след което бавно се отпуснаха. Със странна нежност Агесандър го подхвана и го положи на земята. Кръвта бързо просмука туниката на Суниатон и се разпълзя по плочките на пода. Той повече не помръдна.

— Не! Чудовище! — изпищя Аврелия.

Агесандър се изправи и огледа внимателно окървавеното острие.

Уплашена, Аврелия отстъпи крачка назад в кухнята.

— Не! — извика тя. — Юлий! Помощ!

Пълният роб забърза към нея и викна ужасено:

— Какво направи, Агесандър?

Сицилианецът не помръдна.

— Направих услуга на господаря и господарката.

Аврелия не можеше да повярва на ушите си.

— Ка… какво?

— Как според теб би се почувствал господарят, ако открие, че опасен беглец, гладиатор, с хитрост се е намърдал в домакинството и е изложил на опасност живота на жена му и на единствената му дъщеря? — надуто попита Агесандър и срита тялото на Суниатон. — Смъртта е прекалено добра участ за такива боклуци.

Аврелия имаше чувството, че ще припадне. Суниатон беше мъртъв и вината за това беше изцяло нейна. Нищо не можеше да направи. Чувстваше се като убийца. В очите на майка ѝ постъпката на сицилианеца щеше да изглежда напълно оправдана. От гърдите ѝ се изтръгна ридание.

— Защо не идеш да се погрижиш за господарката? — Под привидно мекия съвет на Агесандър се усещаше желязо.

Аврелия събра кураж и нареди:

— Да бъде погребан подобаващо.

Устните на сицилианеца леко трепнаха.

— Добре.

Аврелия излезе от кухнята. Искаше да се усамоти. Да ридае. Да плаче. Все едно беше мъртва, също като Суниатон — и като баща ѝ. Единственото, което я очакваше оттук нататък, беше бракът с Флак.

Изведнъж в ума ѝ изникна немислима картина. Тя, застанала на палубата на кораб, който се отдалечава от италийския бряг. На път за Картаген.

„Мога да избягам — помисли си тя. — Да намеря Ханон. Той…“

„Да зарежеш всичко познато заради един враг? — изкрещя сърцето ѝ. — Та това е безумие“.

Идеята беше съвсем неопределена, но самото ѝ съществуване приповдигна духа ѝ.

И щеше да ѝ даде сили да продължи напред.

Квинт не забеляза появилия се до него Фабриций. Усети само как някой грабна повода от ръцете му и рязко обърна коня му назад. Като насочваше коня си само с колене, Фабриций препусна на изток. Конят на Квинт го последва с готовност. Макар да беше обучен като боен, разгарът на битката си оставаше най-неестественото място за него. Първоначалната радост на Квинт, че баща му е жив, за известно време бе по-силна от желанието му да се сражава, но после това се промени.

— Какво правиш?

— Спасявам ти живота — извика баща му. — Не се ли радваш?

Квинт погледна през рамо. Не видя нито един жив римски кавалерист, само гъмжило вражески ездачи и коне без конници. За щастие галите, които се бяха насочили към него, вече се бяха отказали от преследването и подобно на сънародниците си бяха скочили от конете да събират трофеи. Заля го облекчение. Въпреки решението си да не отстъпва той се радваше, че е жив. За разлика от горките Калатин, Цинций и останалите му другари, които вероятно бяха мъртви. Срамът бързо се смеси с това чувство. Той изтръгна повода от баща си и се съсредоточи върху препускането. От двете им страни десетки други кавалеристи също се спасяваха с бягство.

Всички препускаха към Требия.

Недалеч двете пехоти се бяха вкопчили в ожесточена борба, изходът от която беше абсолютно неясен. По краищата на бойното поле Квинт виждаше силуетите на вражеските слонове, които тъпчеха съюзническите пехотинци. Около огромните животни имаше конници и Квинт предположи, че това са нумидийците. Въпрос на време беше римските флангове да се огънат. Тогава войниците на Ханибал щяха да ги обкръжат и да ги нападнат в гръб. И това ставаше още преди останалата картагенска конница да се е включила отново в сражението. Квинт примигна, за да махне сълзите от безсилие и ярост. Как беше възможно да се случи това? Само преди два часа бяха преследвали врага, който отстъпваше безпорядъчно през Требия.

Дрезгави викове го изтръгнаха от мислите му. Квинт с ужас установи, че галите зад тях са подновили преследването. Прибрали трофеите си, диваците жадуваха за още кръв. Стомахът му се сви. В сегашното си състояние най-близките конници не можеха да се обърнат и да се бият. Запита се дали положението е същото и на другия фланг, където се намираха съюзническите конници. Дали и те бяха разбити и бягаха?

Фабриций също беше видял преследвачите.

— Натам. — И за изненада на Квинт посочи на север. После забеляза въпросителния поглед на сина си. — При брода ще има прекалено много хора. Ще е истинска кланица.

Квинт си спомни колко тесен е бродът и потрепери.

— Накъде тогава?

— Към Плаценция — отвърна баща му. — Няма смисъл да се връщаме в лагера. Ханибал може да го превземе с лекота. Нуждаем се от защитата на каменни стени.

Квинт кимна нещастно.

Като направиха всичко възможно да съберат повече спасяващи се кавалеристи, те обърнаха конете към Плаценция, където можеха да намерят убежище.

Ханон си помисли, че е иронично, че е жив благодарение на ефективността на римляните. А не защото той и хората му бяха излезли победители. Никак даже. Разположението на либийците до галите означаваше, че мнозина от тях бяха сполетени от същата участ. Когато галите най-сетне бяха премазани от масата тежковъоръжени легионери, някои от фалангите също бяха повлечени. Копиеносците бяха избити до последния човек. Единствено благодарение на слепия късмет отрядите на Малх и Ханон останаха незасегнати. Очукани и окървавени, те продължиха да се сражават, въпреки че бяха изблъскани настрани от масивния блок римски войници.

По някакъв начин Ханон съумяваше да използва естествените прекъсвания в боя, за да си върне контрола над фалангата. Нареди на копиеносците отзад да предадат щитовете си на онези в предните редици. Същото стана и с копията, което позволи на отряда му да си върне първоначалния вид — поне отпред. Малх беше направил същото. С възстановени стени от щитове двете фаланги станаха много по-труден за преодоляване противник. Без пилумите си римляните трябваше да разчитат на гладиусите, а те бяха много по-къси от либийските копия. На изправените срещу отряда на Ханон легионери не им отне много време да осъзнаят това. Щом видяха, че хастатите и принципите от дясната им страна напредват с лекота през остатъците от галите, те предпочетоха да последват другарите си.

Изтощените войници на Ханон наблюдаваха сцената с потрес и облекчение.

А после най-неочаквано римляните изчезнаха. Колкото и да беше странно, не се обърнаха да атакуват картагенската линия в гръб. Ханон направо не можеше да повярва. Тук-там имаше отделни групи легионери, които бяха откъснати от другарите си и продължаваха да се бият, но огромното мнозинство от вражеските пехотинци беше минало през центъра на Ханибал. Те обаче не проявиха интерес към нищо друго, а продължиха на север. Лично Ханон нямаше нищо против. Хората му не бяха в състояние да предприемат преследване, което би дало някакъв резултат. Нито пък войниците на баща му. Тръбачите до Ханибал не изсвириха никаква заповед, което показваше, че генералът е на същото мнение. Подредил пехотинците си в една линия, той не разполагаше с резерви, които да изпрати в преследване на отстъпващите легионери.

Задъхан, Ханон огледа бойното поле. От съюзническата пехота нямаше и следа. Слоновете, нумидийците и лековъоръжените воини очевидно ги бяха разгромили напълно. От дясната му страна, накъдето беше обърната фалангата му, преди да бъде изблъскана от римляните, не помръдваше почти нищо. Изведнъж Ханон беше погълнат от замайващо съчетание от възторг и страх. Бяха победили, но на каква цена? Погледна оловното небе и отправи молитва от цялото си сърце. „Благодаря ви, велики Мелкарт, всевиждаща Танит и могъщи Баал Сафон, че ни помогнахте да постигнем тази победа. Бяхте милостиви, че позволихте аз и баща ми да оцелеем. Смирено ви моля да пощадите и братята ми, ако го намерите за добре“.

Пое дълбоко дъх. „Ако ли не, нека раните им да са само отпред“.

След малко видя баща си. Опръсканият с кръв Малх не каза нищо, докато приближаваха един към друг. Вместо това придърпа Ханон в желязна прегръдка, която казваше всичко. Когато най-сетне го пусна, Ханон с вълнение видя, че в очите на баща му има сълзи, също като в неговите. През последните няколко седмици Малх беше показал повече чувства, отколкото от всеки друг път след смъртта на майка му.

— Това беше тежка битка. Задържа добре фалангата си — каза Малх. — Ханибал ще научи това.

На Ханон му се стори, че ще се пръсне от гордост. Одобрението на баща му му беше десетократно по-скъпо от това на генерала.

Малх бързо върна самообладанието си.

— Има много работа за вършене. Разгърни хората си. Настъпете. Нареди им да убиват всеки римлянин, когото видят.

— Да, татко.

— И тежко ранените от нашите също — добави Малх.

Ханон примигна.

Чертите на Малх омекнаха за момент.

— Иначе смъртта им ще е много по-лоша. От измръзване, от вълци, от какво ли не. Нима не е по-добре да умрат бързо от ръцете на другарите си?

Ханон въздъхна и кимна.

— А ти?

— По-леко ранените може и да оцелеят, ако ги изнесем от бойното поле. След час обаче ще се стъмни. Трябва да побързам. — Той бутна Ханон. — Размърдай се. Оглеждай се и за Сафон и Бостар.

„Какво имаше предвид, живи или мъртви?“ — нервно се запита Ханон, докато се отдалечаваше.

Хората му отвърнаха с ентусиазъм на идеята да убият още римляни. Както можеше да се очаква, реакцията им не беше същата, когато чуха, че трябва да направят същото с другарите си. Малцина обаче възразиха, когато Ханон им обясни алтернативите. Кой би искал да умира бавно и мъчително в нощта?

Строени в дълга редица, те тръгнаха напред през бойното поле. Под краката на толкова много хора земята се беше превърнала в червена кал, която полепваше по сандалите на Ханон. Само тук-там се виждаха отделни недокоснати участъци — ослепително бели петна сняг, рязко изпъкващи сред аленото и кафявото, покриващо всичко останало. Ханон беше поразен от мащабите на ужаса. Това беше съвсем малка част от бойното поле, а на нея лежаха хиляди мъртви, ранени и умиращи войници.

Сега те бяха жалки фигури, лежащи сами, едни върху други или на големи купчини — гали и хастати, либийци и принципи, забравили всякаква вражда в студената прегръдка на смъртта. Някои още стискаха оръжията си, а други ги бяха пуснали, за да притиснат раните си, преди да умрат. Копия стърчаха от телата на много римляни, безброй пилуми бяха забити в труповете на картагенците. Навсякъде имаше толкова много отсечени крайници, че на Ханон му прилоша. Той избърса устата си с ръка и се насили да продължи претърсването. Неведнъж му се случи да види лицата на Сафон и Бостар сред мъртвите, а после откриваше, че е сгрешил. Постепенно надеждата му да намери братята си живи започна да угасва.

Особено трудно му беше да гледа войниците, изгубили крайници. Щастливците вече бяха мъртви, но останалите пищяха за майките си, докато останалата в тях кръв изтичаше върху полузамръзналата земя. Убиването им беше проява на милост. След всяка ужасна гледка, пред която се озоваваше Ханон, идваше друга, още по-жестока. Сърцето му се късаше най-много от страданието на сънародниците му. Трябваше да се насили да оглежда тези нещастници. Негова работа беше да определи колко тежки са раните им и бързо да реши дали ще живеят, или ще умрат.

Обикновено беше второто.

Стиснал зъби, Ханон убиваше онези, които трепереха в полусъзнание или притискаха вътрешностите си, чиято остра воня изпълваше ноздрите му. Онези, които стенеха и плюеха розова пяна, означаваща рана в белия дроб, също трябваше да бъдат убити. По-добър късмет вадеха онези, които стенеха и се мятаха, притиснали порязана до кокал ръка или крак със срязани сухожилия. Тяхната реакция при вида на Ханон и войниците му, единствените невредими наоколо, беше еднаква. Нямаше значение дали са либийци, гали или римляни. Протягаха към тях окървавени ръце и умоляваха за помощ. Ханон промърморваше по нещо окуражително на картагенските войници, но на вражеските ранени предлагаше единствено мълчание и проблясващо острие. Това беше много по-лошо от свирепостта на битката и скоро Ханон изобщо не се чувстваше на себе си. Единственото му желание беше да намери телата на братята си и да се върне в лагера.

Когато първо познатият глас на Сафон, а после и на Бостар извикаха името му, той не реагира. Когато виковете им станаха по-настоятелни, остана като гръмнат. Ето ги там, на по-малко от петдесет крачки от него, сред хората на Магон. Истинско чудо, замаяно си помисли Ханон. Трябваше да е такова — и четиримата бяха оцелели в цялото това клане.

— Ханон? Ти ли си? — Сафон не можеше да скрие изумлението — и радостта си.

Ханон примигна, за да махне сълзите в очите си.

— Аз съм.

— Татко? — задавено попита Бостар.

— Невредим е — извика Ханон, като се чудеше дали да се смее, или да плаче. В крайна сметка направи и двете. Бостар също. След малко дори очите на Сафон се напълниха със сълзи и тримата се прегърнаха. Воняха на пот, кръв, кал и други неща, които бяха прекалено ужасни, за да си ги представят, но на тях не им пукаше.

Разприте им за момента бяха напълно забравени.

Единственото важно беше, че са все още живи.

Накрая, ухилени като малоумни, братята се пуснаха. Все още невярващи на очите си, останаха още дълго така, хванати за ръце. Накрая обаче погледите им се насочиха отново към погрома около тях. Вместо врявата на битката в ушите им ехтяха писъци. Гласовете на безбройните ранени и осакатени, които отчаяно желаеха да бъдат намерени преди падането на нощта, която щеше да донесе със себе си сигурна смърт.

— Победихме — замаяно рече Ханон. — Легионерите може и да се измъкнаха, но останалите се пречупиха и побягнаха.

— Или умряха — озъби се Сафон, чиято обичайна свирепост вече се връщаше. — Заслужаваха си го след всичко, което ни причиниха!

Бостар трепна, докато Сафон посочваше купчината мъртви, но кимна в знак на съгласие.

— Не си мисли, че войната е спечелена — предупреди той. — Това е само началото.

Ханон си помисли за Квинт и твърдата решимост, която беше видял в очите му, и каза:

— Знам.

— Рим трябва да плати още за злините, които стори на Картаген — каза Бостар и вдигна окървавен юмрук.

— С кръв — добави Сафон и вдигна ръка, за да плесне дланта на брат си.

Двамата погледнаха с очакване Ханон.

В главата на Ханон изникна образът на усмихнатата Аврелия и това го смути. Миг по-късно обаче той решително изблъска образа в задните кътчета на ума си. Какво си въобразяваше? Аврелия беше враг. Също като брат ѝ и баща ѝ. Не можеше наистина да пожелае злото на тримата, но и нямаше как да бъдат приятели. Нима подобно нещо беше възможно след това, през което бяха преминали днес? Ханон реши никога повече да не мисли за тях. Това беше единственият начин да се справи с терзанията си.

— С кръв — изръмжа той и вдигна ръка към ръцете на братята си.

Тримата размениха свирепи вълчи усмивки.

„Точно това сме ние — с гордост си помисли Ханон. — Картагенски вълци, дошли да гонят и разкъсват тлъстите римски овце по пасищата им. Нека фермерите в Италия треперят в леглата си, защото няма да оставим нито едно кътче на земите им недокоснато“.

Основният спомен на Квинт от язденето до Плаценция беше ужасният студ. Вятърът продължаваше да духа от север на силни пориви, които заплашваха да изхвърлят непредпазливия конник от коня му. Макар да не успя да направи това с Квинт, ледените му пръсти преминаваха през всичките му дрехи. Отначало Квинт се беше сгрял от препускането и тръпката на гонитбата, а по-късно страхът продължаваше да кара сърцето му да бие бясно. Сега имаше чувството, че подгизналите му от пот дрехи замръзват по тялото му. Разбира се, всички останали бяха в същото положение, така че той стисна зъби и продължи напред. След всичко, през което бяха преминали, беше най-добре да мълчи.

Потънали в личните си светове на мъка, двайсетимата събрани от Фабриций конници просто го следваха натам, накъдето ги водеше. Превити върху конете, изгубили шлемовете си и увити в наметала, те представляваха жалка гледка. Сякаш знаеха, че Ханибал е спечелил битката. А в действителност не беше така, помисли си Квинт. Сражението още бушуваше, когато те бяха побягнали. Трудно беше обаче да си представи как Лонг би могъл да победи, след като фланговете му са оголени.

Чувстваше се страхливец, но страхът му постепенно утихна дотолкова, че да се замисли отново за бой. На няколко пъти забърза към началото на малката им колона с намерението да възрази на решението на баща си.

Фабриций обаче не беше в настроение за разговори.

— Затваряй си устата — озъби се той, когато Квинт му предложи да обърнат назад. — Какво разбираш от тактика?

След малко Квинт опита отново. Този път Фабриций го изслуша.

— След като кавалерията е разбита и разпиляна, е невъзможно да се събере и да се върне в битката. Нали беше там! Видя ги как бягат, видя колко трудно успях да събера тези хора, за да ме последват извън бойното поле. Нима си мислиш, че в това време и в този час от деня ще се обърнат, за да се изправят отново срещу иберийците и галите? — Изгледа свирепо Квинт, който поклати глава. — В такъв случай какво искаш да направим ние с теб? Да се самоубием, като атакуваме сами врага ли? Какъв е проклетият смисъл от това? И не ми минавай с изтърканото „да умреш с чест“. Няма никаква чест в умирането като глупак!

Потресен от гнева на баща си, Квинт наведе глава. Сега, освен като страхливец се чувстваше и като пълен идиот.

Дълго след това яздиха мълчаливо.

Фортуна най-сетне протегна ръка на конниците и ги отведе на място, където реката можеше да се премине. Когато стигнаха отсрещния бряг, вече почти се беше стъмнило. Квинт никога през живота си не се беше чувствал по-окаяно. Погледна в сгъстяващия се сумрак над бързо течащата вода. Отново беше завалял сняг — безброй малки бели пеперуди, които замъгляваха зрението му още повече. Сцената беше толкова мирна и тиха. Сякаш бойното поле никога не бе съществувало.

— Квинт. — Този път тонът на Фабриций беше по-мек. — Хайде. До Плаценция остава още много път.

Квинт обърна гръб на Требия. И осъзна, че в известен смисъл обръща гръб и на Ханон и приятелството им. Последва баща си. Чувстваше се празен.

След около час стигнаха до Плаценция. Квинт никога не беше изпитвал такава радост от вида на градски стени и от вика на страж. Уплашените лица по бойниците обаче бързо го откъснаха от мислите за топло място до огъня. Вестта за битката ги беше изпреварила. Въпреки страха на стражите званието на Фабриций гарантира бързото отваряне на портата. След няколко резки въпроса към командира на стражата стана ясно, че неколцина конници са стигнали до града преди тях. Според обърканите им разкази цялата римска армия била унищожена. Все още нямаше никаква вест от Лонг и пехотата, което само подхранваше страховете на войниците по стените. Фабриций се вбеси, понеже знаеше до какви последици могат да доведат подобни приказки, и настоя да види най-старшия офицер в града.

След малко Фабриций и Квинт седяха увити в одеяла и сърбаха топла супа в компанията не на друг, а на Пракс, командира на гарнизона. Останалите от групата им бяха разквартирувани другаде. Пракс, як мъж с червендалесто лице, едва се побираше в мръсните си доспехи, които определено бяха виждали подобри времена. Крачеше нервно назад-напред, докато баща и син се сгряваха при мангала. Накрая вече не можеше да сдържа тревогите си.

— Означава ли това, че сутринта ще видим Ханибал пред стените?

Фабриций въздъхна.

— Силно се съмнявам. Войниците му ще се нуждаят от почивка не по-малко от нас. А и е рано да отписваш Лонг. Легионерите държаха позициите си храбро.

Пракс се намръщи и адамовата му ябълка подскочи нагоре-надолу.

— Тогава къде са?

— Не знам — кратко отвърна Фабриций. — Но Лонг е способен човек. Няма да се огъне лесно.

Пракс отново закрачи и Фабриций не го спря.

— Тревогите няма да му помогнат с нищо. А и няма да може да спре и слуховете. Сигурно самият той е пуснал половината — промърмори той на Квинт, преди да затвори очи. — Събуди ме, ако изникне нещо.

Квинт направи всичко по силите си да остане буден, но не след дълго и той се унесе в блажена дрямка.

По някое време се събуди от виковете на един страж, че консулът е пристигнал пред портите. Изглеждаше истинско чудо, но с него имаше десет хиляди легионери. Квинт погледна ухилено баща си, който му намигна в отговор и подметна:

— Нали ти казах.

Пракс също беше забравил напълно за тревогите си и едва ли не подскачаше като малко дете. Самодоволството му също се върна.

— Лонг ще се нуждае от квартирата ми — надуто заяви той. — Най-добре да напуснете веднага. Един от офицерите ми ще ви намери стаи. — Не им каза конкретно име.

Фабриций се намръщи от внезапното завръщане на куража и лошите маниери на командира на гарнизона, но стана от мястото си без протести. Квинт последва примера му. Пракс почти не си направи труда да се сбогува. За щастие офицерът, който ги беше довел от портата, още беше отвън и когато чу какво е станало, предложи да споделят квартирата му.

Бяха изминали само няколко крачки по тясната улица, когато до ушите им стигна звукът от маршируващи крака. Светлина на факли затрептя по стените на потъналите в мрак сгради от двете страни. Нов приток на адреналин се вля в уморените вени на Квинт. Той погледна баща си, който също се беше оживил.

— Лонг? — оформиха устните на Квинт.

Баща му кимна и каза:

— Спри.

Офицерът тутакси се подчини, тъй като и на него му беше интересно да разбере какво става. След малко видяха голяма група легионери — триарии — да се приближава към тях.

— Направете път на консула! — извика офицерът отпред.

Квинт въздъхна с облекчение. Семпроний Лонг беше оцелял. Рим не беше изгубил цялата си гордост.

Докато минаваха покрай тях, триариите изобщо не забавиха крачка. Единият от двамата най-важни мъже в Републиката не можеше да чака, докато двама мръсни войници го зяпат. Особено в нощ като тази.

Квинт не се сдържа и извика:

— Какво стана?

Вятърът отнесе въпроса му и той остана без отговор.

Двамата се спогледаха мрачно и продължиха по пътя си. След малко попаднаха на група принципи. Изгарящ от желание да научи как е свършила битката, Квинт привлече вниманието на набит як мъж с щит, върху който бяха изобразени два озъбени вълка.

— Победихте ли?

Принципът се намръщи и отвърна:

— Зависи какво имаш предвид. Ханибал определено няма да забрави скоро легионерите, които се сражаваха при Требия.

Квинт и Фабриций кимнаха доволно.

— Ударихте картагенците в гръб ли? — развълнувано попита Фабриций. — Съюзническата пехота успя ли да отблъсне слоновете и стрелците им?

Войникът наведе глава.

— Не точно, командире.

Двамата го зяпнаха неразбиращо.

— Какво тогава? — попита Фабриций.

Принципът прочисти гърлото си.

— След като пробихме вражеската линия, Лонг нареди да напуснем бойното поле. — По лицето му премина сянка. — Фланговете ни вече бяха разбити. Предполагам, че не е бил сигурен, че ще може да овладее положението.

— А съюзниците? — прошепна Квинт.

Последвалото мълчание беше повече от красноречиво.

— Всемогъщи Юпитер — промълви Фабриций. — Мъртви ли са?

— Някои може и да са стигнали до лагера — призна принципът. — Само времето ще покаже.

На Квинт му се зави свят. Това означаваше, че жертвите вероятно са десетки хиляди.

Баща му беше по-съсредоточен.

— В такъв случай май ние ще запомним Ханибал, а не той нас — язвително посочи той. — Не мислиш ли?

— Да, командире — промърмори принципът и погледна с копнеж другарите си, които вече бяха изчезнали зад ъгъла.

Фабриций му кимна.

— Върви.

Замаяният Квинт се загледа в отдалечаващия се войник и каза:

— Пракс може да излезе прав. Утре Ханибал може да се окаже пред портите.

— Спри — рязко каза баща му и се озъби свирепо. — Рим не се предава след едно поражение. Не и когато има чужди нашественици на своя земя!

Квинт донякъде се оживи.

— Ами Ханибал?

— Засега ще ни остави — отвърна Фабриций. — Ще предпочете да привлича подкрепата на галските племена до края на зимата.

Квинт изпита облекчение от увереността на баща си.

— А ние?

— Ние ще използваме това време да се прегрупираме и да формираме нови легиони и кавалерия. Рим и съюзниците му не страдат от недостиг на хора. До пролетта изгубените днес войници ще бъдат заместени от нови. — „А аз ще бъда повишен и ще държа лихварите далеч“. Фабриций се усмихна свирепо. — Ще видиш!

Квинт най-сетне се обнадежди и кимна енергично. Скоро щяха отново да се сразят с картагенците. На равни или по-добри начала. Щеше да има шанс да си върнат честта, която според него бяха изгубили днес на бойното поле.

Рим щеше да се изправи отново и да изтръгне победата от ръцете на Ханибал.

Бележка на автора

За мен е огромна привилегия да ми се даде възможност да напиша поредица романи за Втората пуническа война (218-201 г. пр.н.е.). Още от малък съм запален по този период и подобно на мнозина други го смятам за един от най-великите епизоди в историята. Думата „епичен“ днес е напълно девалвирала, но смятам, че тя може да се използва напълно оправдано за тази седемнайсетгодишна борба, чийто баланс неведнъж е бил крайно несигурен. Ако в някоя от множеството такива ситуации везните се бяха наклонили в другата посока, животът в Европа днес щеше да бъде много различен. Картагенците изобщо не приличали на римляните и не само по лошите начини, както ни карат да смятаме. Те били дръзки пътешественици и закоравели търговци, изпечени бизнесмени и храбри войници. Докато интересите на Рим били насочени предимно към завоевания, техните били ориентирани повече към установяване на власт чрез контрол върху търговията и природните ресурси. Тук искам да вметна, че използвам нарочно думата „картагенски“ вместо латинската „пунически“, когато говоря за езика им. Самите картагенци не биха я използвали.

Мнозина читатели несъмнено са запознати най-общо с войната на Ханибал срещу Рим; други не чак толкова; вероятно единици са прочели античните автори Ливий и Полибий, които са основните ни източници за този период. За протокола, положих максимални усилия да стиковам историческите детайли, които са достигнали до наше време. На някои места обаче леко промених подробностите, за да паснат на развитието на историята, или пък измислих по нещо. Това е привилегия на писателя, която може да бъде и негово проклятие. Ако съм направил много грешки, моля за извинение.

Романът започва с описанието на Картаген в цялото му великолепие. В края на трети век преди нашата ера той е бил несравнимо по-величествен град от Рим. Позволих си да опиша укрепленията, съществували по времето на Третата пуническа война (149-146 г. пр.н.е.). Направих го, тъй като не знаем как е бил защитен градът по времето на Ханибал. Тъй като невероятните и внушителни крепостни стени, удържали римляните в последния конфликт, е трябвало да бъдат издигнати по някое време през петдесетте години след поражението на Ханибал, не сметнах, че включването им в романа е голямо отклонение от историческите факти.

Описанието на картагенските войници — както същински картагенци, така и чужденци — само по себе си е истинско минно поле. Разполагаме с много малко информация за униформите, носени от картагенските граждани и представителите на множеството други народи, които са се сражавали за тях, нито за екипировката и оръжията им. Щях да бъда напълно изгубен без няколкото учебници и статии, които ще спомена по-нататък. Друга трудност са картагенските имена. Казано накратко, съвсем малко имена са достигнали до нас през изминалите над 2200 години. Повечето са непроизносими или звучат ужасно, или и двете заедно. Хилесбаал или Итобаал не са точно имена, които се произнасят с лекота. Затова кръстих главния си картагенски герой Ханон. Така са се наричали няколко видни исторически фигури, но аз отчаяно се нуждаех от добро име за героя си, а те бяха малко.

Обсадата на Сагунт е минала горе-долу по начина, по който я описвам. Всеки, който посети източния бряг на Испания, може поне да се изкатери на огромното скалисто възвишение недалеч от днешна Валенсия. Мястото е толкова внушително, че изобщо не е трудно да си представим как е било обсадено от войниците на Ханибал. Огромните размери на армията му са засвидетелствани от античните източници, както и начините, по които се е стопила заради смъртни случаи, дезертьорство и освобождаване от служба. Не знаем дали Ханибал е оставял гарнизони в Галия. Има много спорове какъв точно маршрут е следвала армията след преминаването на Пиренеите и къде е пресякла река Рона. Водките били изненадани в гръб от картагенски отряд, който преминал реката по-нагоре по течението; командирът на отряда обаче бил някой си Ханон, а не Бостар. Слоновете наистина били прекарани през реката по описания от мен начин.

Драматичната конфронтация между римското пратеничество и картагенския Съвет на старейшините се е случила така, както я описах. Същото се отнася за случайния сблъсък между отряд римска конница и нумидийци някъде на север от Марсилия. Позволих си обаче да пратя Публий обратно в Рим преди да потегли за Цизалпийска Галия, за да посрещне нашествениците. Минуций Флак е измислен герой, но брат му Минуций Руф не е.

Има изключително много спорове през кой точно проход войската на Ханибал е преминала Алпите. Тъй като нямах намеренията да се включвам в тези дебати, аз просто използвах описанията, които са ни дали Полибий и Ливий. Искрено се надявам, че съм успял да предам донякъде ужаса и възторга, изпълвали сърцата на онези дръзки хора, поели след Ханибал към високите върхове на Алпите. Речта, която той изнесъл пред войниците си преди началото на преминаването, е била много подобна на тази в романа. Макар че не всички източници споменават момента с врящото вино и канарата, реших, че трябва да го включа.

През трети в. пр.н.е. терминът „Италия“ се е използвал в географски смисъл и е обхващал целия полуостров южно от Лигурия и Цизалпийска Галия. Той става политически едва по времето на Полибий (средата на 1 в. пр.н.е.). Въпреки това реших да го използвам като такъв, тъй като опростява нещата и се избягва постоянното споменаване на различни части от Републиката — Рим, Кампания, Латинум, Лукания и т.н.

Споменаването на новороденото теле с органи отвън не е плод на въображението ми — лично съм извършвал две цезарови сечения на крави за израждане на т.нар. schistosomus reflexus. Мога категорично да кажа, че това бяха най-отвратителните гледки, които съм виждал. В единия от случаите горкото теле беше все още живо. Макар че това се случи преди петнайсет години, суеверието на фермера беше повече от очевидно и той беше много разстроен, докато не подложих телето на евтаназия. Можем само да си представим каква реакция би предизвикало подобно създание в древността.

Двубоите между пленниците на картагенците и наградите за оцелелите са описани в античните текстове. Същото се отнася и за съдбата на Тавразия. Когато се налагало да се отправи послание, Ханибал е бил жесток като всеки друг военачалник от своето време. Загубите на римляните в сблъсъка при Тицин били тежки, а нощната атака на техните така наречени галски съюзници била допълнителен удар върху самоувереността на Публий. Измислих картагенската засада при река Требия, но подробностите за забележителната битка след това са напълно точни. Победата на Ханибал през онзи тежък зимен ден доказала без никакво съмнение, че преминаването на Алпите не е станало благодарение на някаква щастлива случайност. През следващите месеци римляните неведнъж щели да открият, че Ханибал е наистина силен противник, който в никакъв случай не бива да бъде пренебрегван.

Пълната библиография на книгите, които използвах за написването на романа, ще заеме няколко страници, затова ще спомена само най-важните: „Пуническите войни“ от Найджъл Бангол, „Пуническите войни“ от Брайън Кавин, „Гърция и Рим във война“ от Питър Конъли, „Ханибал“ от Тиъдър А. Додж, „Падането на Картаген“ от Ейдриън Голдсуърти, „Войските по времето на Македонската и Пуническите войни“ от Дънкан Хед, „Войната на Ханибал“ от Дж. Ф. Лейзънби, „Картаген трябва да бъде разрушен“ от Ричард Майлс, „Животът и смъртта на Картаген“ от Дж. К. Пикард, „Ежедневният живот в Картаген (по времето на Ханибал)“ от Дж. К. Пикард, „Римската политика 220-150 г. пр.н.е.“ от Х. Х. Скълард, „Картаген и картагенците“ от Реджиналд Б. Смит и „Военно дело в класическия свят“ от Джон Уори. Благодарен съм на „Оспри Пъблишинг“ за множеството отлични издания, на „Оксфорд Юнивърсити Прес“ за изключителния „Оксфордски класически речник“ и на Алберто Перес и Пол Макдонъл-Стаф за великолепната им статия Том III, Брой 4 на списание „Военното дело през древността“. Както винаги, благодаря на членовете на www.romanarmory.com, чиито бързи отговори на странните ми въпроси често бяха неоценими. Трябва също да спомена и да благодаря на тримата братя Уд от Австралия — Дани, Бен и Сам. Тяхната отлична минипоредица „По пътя на Ханибал“ се появи по „Би Би Си 4“ точно като по поръчка и ми беше от огромна помощ, докато писах главата за пресичането на Алпите.

Дължа благодарност и на цял легион хора от чудесните ми издатели „Рандъм Хаус“. Сред тях са Роси де Кърси, моят неуморим и винаги окуражаващ редактор; невероятният главен мениджър Никола Таплин; Кейт Елтън, която беше така великодушна да ме приеме в големия прекрасен свят на „Ароу Букс“; Роб Уодингтън, който се грижи романите ми да достигат до всяка книжарница в страната, Адам Хъмфри, който организира дяволски хитроумния и успешен маркетинг; Ричард Огъл, който заедно с илюстратора Стив Стоун създаде изумителните нови обложки; Рут Уолдрам, която ми осигурява какви ли не страхотни видове реклама; Моник Корлес, която убеждава толкова много чуждестранни издатели да купуват книгите ми; Дейвид Париш, който се грижи книгите ми да се появяват в книжарниците в чужбина. Изключително благодарен съм на всички ви за сериозния труд, който полагате за мен.

Трябва да спомена още много други хора. Агентът ми Чарли Вини е на първо място сред тях. Без него все още щях да работя като ветеринарен лекар и да се бъхтя над първия си римски роман. Благодаря, Чарли! Много съм благодарен на стиловия ми редактор Райченда Тод, която прави ръкописите ми годни за четене; на невероятния ми физиотерапевт Клеър Уилър, която не позволява на тялото ми да се разпадне от прекалено дългото седене пред компютъра; на Артър О’Конър, най-склонния да спори човек в Офли (ако не и в цяла Ирландия), който е отличен критик и внася множество подобрения в историите ми. И накрая, но категорично не на последно място, на съпругата ми Сеър и на децата ми Ферида и Пипа, които ме държат на земята и ми дават толкова много обич и радост. Благодаря ви. Животът ми е много по-богат и пълноценен от това, че ви има в него.

Речник

Агора (agora) — нямаме представа как картагенците са наричали мястото за събирания в центъра на града. Използвах гръцкия термин, за да го разгранича от главния форум в Рим. Няма съмнение, че агората е била най-важното място за събирания в Картаген.

Алпи — на латински тези планини са се наричали Alpes. Не използвам латинското име в романа (за разлика от други географски имена), тъй като то би изглеждало „странно“ за съвременния читател.

Астарта — картагенска богиня с източни корени. Вероятно е символизирала брака и е била разглеждана като закрилница на градовете и на различни социални групи.

Атриум (atrium) — голямото помещение непосредствено след преддверието на римската къща. Главното място за общуване и молитви в дома.

Ацетум (acetum) — оцет, най-често употребяваният от римляните дезинфектант. Оцетът е отлично средство за убиване на бактерии и е бил широко използван в западната медицина до края на деветнайсети век.

Баал Сафон — картагенски бог на войната.

Баал Хамон — основното божество по времето на основаването на Картаген. Той е закрилникът на града, животворното слънце, източникът на богатство, успех и щастие. Тофет или свещеното място, където е бил почитан, е мястото, на което са били открити кости на деца и новородени, дали основание за спорния въпрос за детски жертвоприношения. Онези, които се интересуват от темата, могат да намерят отлична дискусия по нея в книгата на Ричард Майлс „Картаген трябва да бъде разрушен“ (Richard Miles, Cartage Mus Be Destroyed). Терминът „Баал“ означава „господар“ или „господ“ и се е използвал пред името на различни божества.

Бирема — древен боен кораб, вероятно построен за първи път от финикийците. Имал е квадратно платно, по два реда гребла от всяка страна и е бил широко използван от гърците и римляните.

Велити (velites, ед.ч. veles) — лековъоръжени войници от 3 в. пр.н.е., набирани от най-бедните социални слоеве. Обикновено били млади мъже, чиято единствена защита бил малък кръгъл щит и понякога прост бронзов шлем. Носели меч, но основното им оръжие били дългите 1,2 м метателни копия. Понякога покривали главите си с мечи или вълчи кожи.

Веспера — петата нощна стража.

Виликус — надзирател на робите или управител на стопанството. Обикновено роб, но понякога може да бъде платен работник, чиято задача била да осигурява колкото се може повече приходи от стопанството. Това често се постигало с брутална експлоатация на робите.

Виналия Рустика — римски празник на виното, честван на 19 август.

Гладиус (gladius, мн.ч. gladii) — разполагаме с малко информация за „испанския“ меч на републиканската армия, или gladius hispaniensis, който се е носел на кръста. Не е ясно кога е бил възприет от римляните, но вероятно това е станало по време на Първата пуническа война, когато е бил използван от картагенските войници. Дръжката е била изработена от кост и имала ефес и предпазен напречник от дърво. Гладиусът бил носен от дясната страна с изключение на центурионите и другите старши офицери, които го носели от лявата. Било е доста лесно да бъде изтеглен с дясната ръка и вероятно е бил носен там, за да не пречи на скутума.

Гуга — в комедията на Плавт „Пенулус“ (Малкият картагенец) един от римските герои нарича картагенски търговец „гуга“. Обидното прозвище може да се преведе като „дребен плъх“.

Декурион — кавалерийски офицер, командващ десет души. По-късно декурионът командва трума, отряд от около трийсет души.

Дидрахма — сребърна монета на стойност две драхми, една от основните парични единици в Италия през 3 в. пр.н.е. Странното е, че римляните започнали да секат доста късно монети с техен дизайн. Денарият, който по-нататък станал основна монета на Републиката, се появява към 212 г. пр.н.е.

Ескулап (Aesculapius) — син на Аполон, бог на здравето и закрилник на лекарите. Бил е почитан както от картагенците, така и от римляните.

Ешмун — картагенски бог на здравето и благополучието, чийто храм бил най-големият в Картаген.

Иберия — днешният Пиренейски полуостров, включващ Испания и Португалия.

Ибър — река Ебро.

Илирик (или Илирия) — римското име на земите от другата страна на Адриатическо море, включващи части от днешна Словения, Сърбия, Хърватия, Босна и Черна гора.

Интервал — широката ивица покрай стените на римски лагер или крепост. Освен че служел за защита на казармите от вражеските снаряди, той при необходимост се използвал за строяване на войниците преди битка.

Калиги (caligae) — тежки и здрави кожени сандали, носени от римските войници. Изработени от три части — подметка, вътрешна и горна част — те наподобявали ботуш с открити пръсти. Пристягали са се с ремъци. Десетките метални кабари в подметката осигурявали добра опора и можели да се махат и сменят при необходимост.

Карникс (carnyx, мн.ч. carnixes) — бронзова тръба, която се държала вертикално и чийто горен край бил оформян като животно, най-често глиган. Използвани от множество келтски народи, те били широко разпространени в Галия и произвеждали страховит звук сами или заедно с други инструменти. Често били изобразявани върху римски монети в чест на победите над различни племена.

Картаген — днешен Тунис. Смята се, че градът бил основан през 814 г. пр.н.е., макар че най-ранните археологически находки са датирани от около шейсет години по-късно.

Квинкверема — основният картагенски боен кораб през 3 в. пр.н.е. По размери квинкверемите били приблизително колкото триремите, но имали много повече гребци. Десетилетия наред се водели спорове за точния брой гребци и за разположението им; днес се приема, че квинкверемата имала по три реда гребла от всяка страна. На всяко гребло имало по двама души на горните два реда и един на долния.

Консул — един от двамата ежегодно избирани главни магистрати, назначавани от народа и одобрявани от Сената. На практика владетели на Рим в продължение на дванайсет месеца, те решавали различни цивилни и военни въпроси и водели републиканските армии по време на война. Заповедите на единия консул можели да бъдат отменени от другия и двамата би трябвало да изпълняват волята на Сената. Човек е можел да бъде избиран за консул само два пъти.

Копие (kopis, мн.ч. kopides) — гръцки меч с извито острие, доста подобен на фалкатата. Обикновено бил държан в кожена ножница на ремък. Кописът бил използван от редица древни народи, сред които етруските, осканите и персите.

Лигури — жителите на крайбрежния район между реките Рона и Арно.

Ликтор (lictor, мн.ч. lictores) — придружител на магистрат. Единствено едрите и яки граждани можели да кандидатстват за тази работа. По същество ликторите били телохранители на консули, претори и други висши римски магистрати, като броят им зависел от ранга на магистрата. Всеки ликтор носел фасция. Задълженията на ликторите включвали арестуването и наказването на престъпилите закона.

Лузитани — населението от територията на днешна Португалия.

Масилия — град Марсилия в днешна Франция.

Мелкарт — картагенски бог, асоцииран с морето и с Херакъл. Бил особено почитан от рода Барка. Ханибал отишъл на поклонение в светилище на Мелкарт в Южна Иберия, преди да започне войната си срещу Рим.

Мулсум — питие, приготвяно от смесването на четири части вино и една част мед. Обикновено се пиело преди основните блюда и с по-леките ястия.

Мунус (munus, мн.ч. munera) — гладиаторски двубой, организиран първоначално при почитането на покойник.

Народно събрание — орган за обсъждане, в който участват всички картагенски граждани от мъжки пол. Основната му функция е била ежегодното избиране на суфети.

Пад — река По.

Папаверум — морфин. Приготвя се от цвета на опиумен мак; използването му е документирано най-малко от 1000 г. пр.н.е.

Перистил — градина с колонада в задната част на римския дом. Често е голяма площ, около която имало открити места за отдих, приемни и зали за пиршества.

Пилум (pilum, мн.ч. pila) — римско метателно копие. Състои се от дървена дръжка с дължина ок. 1,2 м и тънка метална ос с дължина ок. 60 см и малък пирамидален връх. Копието било тежко и при хвърляне цялата му тежест била концентрирана в предната част, което му придава огромна пробивна сила. Пилумът можел да пробие щит и да рани човека зад него или да се заклещи в щита и да го направи неизползваем. Добре обучен войник можел да хвърля пилум на разстояние до 30 м, макар че ефективният му обхват бил два пъти по-малък.

Плаценция — днешният град Пиаченца.

Претор — един от четиримата висши магистрати (през 228-198 г. пр.н.е.), които раздавали правосъдие в Рим или в задморските му владения като Сардиния и Сицилия. Преторът можел да има и военни функции и законодателна инициатива. Като главни заместници на консулите преторите можели да свикват Сената в тяхно отсъствие.

Принципи (principes, ед.ч. princeps) — описвани като семейни мъже в разцвета на силите си, те образували втория ред от римската бойна линия през 3 в. пр.н.е. Били подобни на хастатите и съответно били екипирани и въоръжени горе-долу като тях.

Провокация (provocatio) — обвинение от името на римския народ срещу разпореждане на магистрат.

Птериги — твърди двуслойни ленени ивици, защитаващи кръста и слабините. Те можели да бъдат прикрепени към нагръдник от същия материал или да се прикрепят отделно под бронзов нагръдник. Макар да били въведени от гърците, птеригите се използвали от редица народи, сред които римляните и картагенците.

Разпъване на кръст — обратно на разпространеното мнение, римляните не са измислили този ужасен метод на екзекуция; много по-вероятно е той да е изобретение на картагенците. Практиката е описана за първи път по време на Пуническите войни.

Родан — река Рона.

Сагунт — днешният град Сагунто.

Сатурналии — фестивал, започващ на 17 декември. По време на едноседмичните празненства установените правила не се следвали толкова строго и робите можели да се хранят преди господарите си и били третирани по-леко. Фестивалът бил повод за прекаляване с ядене, пиене и играене на игри. По време на празника се разменяли подаръци във формата на свещи и керамични фигурки.

Саунион, наричан също солиферум — иберийско тънко копие, изработено изцяло от желязо и с малък листовиден връх.

Скутарии (scutarii, ед.ч. scutarius) — тежка иберийска пехота, съставена от келтибери, въоръжени с кръгли щитове или такива, подобни на щитовете на римските легионери. По-заможните били с ризници или малки нагръдници. Мнозина скутарии носели наколенници. Шлемовете им много приличали на галските шлемове тип Монтефортино. Били въоръжени с прави мечове, които били малко по-къси от галските и били известни с отличната си изработка.

Скутум (scutum, мн.ч. scuta) — издължен овален римски щит с височина ок. 1,2 м и ширина ок. 75 см. Бил изработен от два слоя дърво, като парчетата били разположени под ъгъл едно спрямо друго и били покривани с лен или друг плат и отгоре с кожа. Скутумът бил тежък — между 6 и 10 кг. В центъра му имало голяма метална полусфера (умбон), зад която се слагала хоризонталната дръжка. Често щитовете били украсявани, а когато не се използвали (например по време на поход), били покривани с кожи. Някои иберийски и галски воини използвали подобни щитове.

Соции — съюзници на Рим. По време на Пуническите войни всички народи на Италия били принудени да сключат съюз с Рим. На теория те все още били независими, но на практика били подчинени и били длъжни да изпращат определен брой войници, които да се сражават за Републиката при поискване.

Стадий — от гръцката дума stadion. Разстоянието, на което се надбягвали при първите Олимпийски игри от 776 г. пр.н.е., ок. 192 м. От тази дума произлиза думата „стадион“.

Стригил — малко извито метално пособие за почистване на кожата при къпане. Първо в кожата били втривани благоуханни масла, след което тя се остъргвала със стригил за премахване на потта и мръсотията.

Суфет — един от двамата мъже начело на картагенската държава. Избирани всяка година, суфетите се занимавали с различни държавни дела, от политически и военни до съдебни и религиозни. Не е ясно дали властта им е била толкова голяма като тази на римските консули, особено през 3 в. пр.н.е.

Сцила — митично чудовище с дванайсет крака и шест глави, живеещо в пещера срещу водовъртежа Харибда в днешния Месински пролив.

Съвет на старейшините — картагенската политика с множеството ѝ управляващи тела е много объркана. Съветът на старейшините обаче е един от най-важните ѝ органи. В него влизали най-видните мъже на Картаген и той решавал финансовата и външната политика. Друг управляващ орган бил Трибуналът на сто и четиримата. Съставен от представители на елитната аристокрация, той надзиравал дейността на правителствените лица и военачалниците, като в същото време играел ролята и на върховен съд.

Таблинум — кабинет или приемна зад атриума. Таблинумът обикновено гледал към перистила, откритата градина с колонада.

Тавразия — днешният град Торино.

Танит — главно божество в Картаген наред с Баал Хамон. Била разглеждана като богиня майка, патрон и закрилник на града.

Тесери — парчета камък или мрамор с приблизително кубична форма, нареждани върху хоросан за изработване на мозайка. Тази практика била въведена през 3 в. пр.н.е.

Тицин — река Тичино.

Триарии (triarii, ед.ч. triarius) — най-старите и опитни войници в легиона през 3 в. пр.н.е. Те често били държани в резерва за най-отчаяните ситуации в сражението. Фантастичният римски израз „Наложи се да се намесят триариите“ е повече от красноречив. Те носели бронзови шлемове с гребени, ризници и наколенник на водещия (ляв) крак. Всеки носел скутум и бил въоръжен с испански гладиус и дълго копие за намушкване.

Трибун — старши офицер в легион; също един от десетте политически постове в Рим като „народни трибуни“, защитаващи правата на плебеите. В мирно време трибуните можели да налагат вето на решенията на Сената и консулите. Посегателството върху трибун било изключително тежко престъпление.

Трирема — класически античен боен кораб с едно платно и три реда гребла. На всяко гребло имало по един човек, който на римските кораби бил свободен, а не роб. Изключително маневрена и способна да развива скорост до осем възела с вдигнато платно или за кратко време с гребла, триремата имала на носа бронзов таран, който се използвал за нанасяне на повреди и дори за потопяване на вражески кораби. На палубата се монтирали малки катапулти. Всяка трирема имала екипаж от до 30 моряци и около 200 гребци, като можела да превозва до 60 пехотинци. Това ограничавало обхвата на триремите и те били използвани предимно за транспортиране на войници и за защита на брега.

Турми (turmae, ед.ч. turma) — кавалерийско подразделение от 30 души.

Фаларики (falaricae, ед.ч. falarica) — копие с борова дръжка и дълъг железен връх, в основата на който често се закрепяла топка катран и кълчища. Убийствено запалително оръжие, използвано много ефективно от жителите на Сагунт.

Фалката — леко закривен меч с остър връх, използван от леката иберийска пехота. Половината до две трети от дължината му от дръжката била едноостра, а останалата част — двуостра. Дръжката имала предпазител за ръката и често била оформяна като конска глава. Въоръжените с фалкати цетарти били напълно в състояние да се сражават с легионери.

Фасция — сноп пръчки с втъкната в тях брадва. Символ на правосъдието, носен от ликтор; група ликтори вървели пред всички старши магистрати. Фасциите символизирали правото на магистрата да наказва (с пръчките) и дори да екзекутира (с брадвата) нарушителите на закона.

Фидес — по същество, добросъвестност. Основна добродетел в Рим.

Фугитиварий (figitivarius, мн.ч. fugitivarii) — ловци, които си изкарвали прехраната с преследване и залавяне на избягали роби. Наказателното жигосване с буквата F (за fugitivus, беглец) върху челото е документирано, както и постоянното носене на халки на врата, върху които било изписано името на собственика и как може да бъде намерен.

Хастати (hastati, ед.ч. hastatus) — опитни млади войници, заемащи първите редици на римската бойна линия през 3 в. пр.н.е. Те носели ризница или бронзов нагръдник, шлем с гребен и скута. Носели по два пилума, лек и тежък, и испански гладиус.

Хома — изкуствено създадена правоъгълна територия, намираща се на юг-югозапад от основните пристанища на Картаген. Вероятно е била построена като място за разтоварване на кораби, за складиране на стоки и като пристан, защитаващ преминаващите кораби от бурните ветрове.

Хора секунда, втори час; хора кварта, четвърти час; хора ундецима, единайсети час — римляните разделяли денонощието на две части — ден (дванайсет часа) и нощ (осем часа). Първият час от деня, хора прима, започвал по изгрев-слънце.

Ценакули (cenaculae, ед.ч. cenacula) — мизерни многоетажни сгради, в които живеел римският плебс. Тесни, зле осветени, отоплявани с мангали и често с паянтова конструкция, ценакулите нямали течаща вода и санитарни помещения. До квартирите се стигало по външни стълби.

Цетрати (caetrati, ед.ч. caetratus) — лека иберийска пехота. Били облечени в бели туники с къси ръкави и алени ивици по краищата. Единствената им защита бил кожен или бронзов шлем и малък кръгъл щит от кожа и тръстика или дърво, наречен цетра (caetra). Цетратите са били въоръжени с мечове фалката (falcata) и кинжали, по-рядко копия за мятане.

Цизалпийска Галия — северната част на съвременна Италия, включваща долината на река По между Алпите и Апенините. През 3 в. пр.н.е. тя не е била част от Републиката.

Бележки под линия

1

За имената на божества и други понятия вж. речника в края на книгата — Б.пр.

2

Метална изпъкнала част в средата на щита, служеща за предпазване на ръката от пробиващи удари — Б.пр.

3

Саунион или солиферум — метателно копие, изработено изцяло от желязо — Б.пр.

4

През Античността не са били използвани седло и стремена, които проникват в Европа по-късно от Азия — Б.пр.

5

Водачи на слонове — Б.пр.

6

Апиевия път — главният път между Рим и Капуа, построен през 4 в. пр.н.е. и продължен по-късно до пристанищния град Брундизиум, свързващ Рим с Изтока. Кръстен е на цензора Апий, започнал изграждането му през 312 г. пр.н.е. — Б.пр.

Content

Бен Кейн
Врагът на Рим
Ханибал: #1

I. Ханон

II. Квинт

III. Пленяване

IV. Зрелост

V. Малх

VI. Робство

VII. Постепенна промяна

VIII. Обсадата

IX. Минуций Флак

X. Предателство

XI. Търсене на безопасно преминаване

XII. Планове

XIII. Заминаване

XIV. Сблъсък

XV. Алпите

XVI. Пътувания

XVII. Дебат

XVIII. Цизалпийска Галия

XIX. Събиране

XX. Неуспехи

XXI. Планът на Ханибал

XXII. Лице в лице

XXIII. Битката започва

XXIV. Пряк сблъсък

XXV. Неочаквана тактика

Бележка на автора

Речник

Бележки под линия