Джордж Орвелл

Нехай квітне аспідистра

І нехай я володію мовами людей і янголів, та грошей не маю, більше за звук мідної монети чи дзвону кімвалу я не вартий. І дарма, що наділений талантом проповідника і маю ключі до всіх таємниць і знань; маю віру такої сили, що здатна зрушити гори, та без грошей я — ніщо. І якщо віддам усе, що маю, жебракам, а тіло заповідаю спалити, але не маю грошей, то не буде з того користі. Гроші здатні витримати все, вони милостиві; гроші не заздрять; гроші не дивляться зверхньо, не поводяться неналежно, не шукають свого шляху; гроші складно спровокувати, вони не мають лихих думок; не тішаться з несправедливості, а радіють правді; все покривають, всьому вірять, на все сподіваються, здатні все витерпіти... І тепер з нами всі троє: віра, надія і гроші; та гроші більше за решту.

Перше послання до Коринтян 13 (адаптовано)

1

Годинник пробив пів на третю. В задній комірці книжкової крамниці містера Маккечні, випроставшись за столом і граючись пачкою цигарок за чотири пенні, сидів Гордон — Гордон Комсток, останній нащадок родини Комстоків, двадцяти дев’яти років, та вже давно не юний на вигляд.

Бій годинника на фасаді «Принца Вельського», що на протилежному боці вулиці, порушив мертву тишу. Зробивши над собою зусилля, Гордон випрямився і поклав сигарети до кишені. Йому страшенно кортіло курити. А лишалося всього чотири цигарки. Була середа, і гроші до п’ятниці не з’являться. Кепсько зостатися без тютюну на вечір, та ще й завтрашній день треба якось пережити.

Засмутившись, підрахувавши кількість годин, які доведеться перебути без сигарет, він підвівся і пішов до дверей. Рухи його були нервовими. Пальто з протертим правим ліктем приховувало невисоку худорляву фігуру; середній ґудзик відірвався; пожмакані штани з фланелі вкриті плямами. Навіть неозброєним оком було видно, що на черевиках уже давно пора замінити набійки.

Підводячись, він почув, як у кишені задзвеніли монети. П’ять пенсів, два пенси, півпенні й чотири пенси — він точно пам’ятав скільки. Зупинившись, він витяг одну з них — три пенси. От бовдур! Клятий дріб’язок. Це ж треба бути таким дурнем, щоб узяти її! Учора увечері, коли купував цигарки, стерво у крамниці прощебетало: «Ви не проти монети у три пенси, сер?» І я, звісно, погодився: «Ні, аж ніяк». От же ж недоумок!

І що робити, коли в кишені лишень п’ятак, а витратити можеш хіба що два пенси? Хіба ж за три пенси щось купиш? Почуваєшся цілковитим невдахою, коли дістаєш їх з кишені — лишається тільки сподіватися, що серед решти їх просто не помітять. «Три пенси», — ввічливо каже продавчиня. І от ти сіпаєшся, намагаючись намацати в кишені цей дріб’язок, що прилипає до мізинця, як шматок лайна. Продавчиня вмить може здогадатися — це твої останні три пенси. Їй достатньо одного погляду, і от в її голові вже крутиться думка: «Чи не приклеївся часом до цієї монетки шматочок різдвяного пудингу?» Гордовито задираючи носа, ти виходиш на вулицю і усвідомлюєш, що ноги твоєї більше в цій лавці не буде. Дідька лисого! Не чіпатиму ті три пенси. Лишаю собі два з половиною пенси — якось протягну до п’ятниці.

О цій порі надвечір зазвичай тихо, хіба що один-два клієнти заскочать. Тільки він і тисячі книжок — сам на сам. Крихітна темна кімната до стелі набита фоліантами, переважна більшість яких були старими й непридатними для продажу. У повітрі стояв запах пилу і зашкарублого паперу. Томи рідкісних енциклопедій спочивали на горішніх полицях щільними рядами, як тіла у братській домовині. Відсунувши вбік сині запилюжені штори, що слугували дверима, він опинився в іншій, світлішій, кімнаті — бібліотеці. Типова «два пенні за один примірник без завдатку» — до неї так і тягнуло дрібних крадіїв. Самі лише романи. Ще й які! Хоча кожному своє, як то кажуть.

З трьох боків до стелі здіймалися вежі з барвистих обкладинок, формуючи стіни з різнокольорових цеглинок. За алфавітом: Арлен, Барроуз, Волпол, Делл, Діпінг, Гіббс, Голсуорсі, Прістлі, Сеппер, Франкау. Гордон дивився на них з тамованою відразою. У цей момент він ненавидів усі книжки, а найбільше романи — купа нудного непотребу. Пудинг, пудинг на салі. Його замурували серед сотень шарів гидкого пудингу. Сама думка про це була нестерпною. Він пройшов далі — до торгівельної зали, пригладжуючи рукою волосся. Давня звичка. Зрештою, там могли бути жінки. Гордон не вирізнявся вродою. Зростом лишень метр сімдесят, і через те, що мав довге волосся, здавалося, що його голова великувата для цього тіла. Та він чудово усвідомлював, як виглядає. Під поглядами довколишніх тримався рівно, випинаючи груди вперед з таким пихатим виглядом, що часто-густо вводив простаків в оману.

Та на нього не чекали жодні клієнти. На відміну від решти приміщення, торгівельна зала виглядала досить пристойно: тут зберігалося близько двох тисяч книжок, найцінніші видання — на вітрині. Праворуч примостилася шафа з дитячими книжечками. Намагаючись не зачепитися оком за потворну обкладинку, на якій маленькі ельфи бавляться на галявині серед пролісків, Гордон перевів погляд на вхідні двері і застиг, роздивляючись пейзаж за вікном. Стояв похмурий день. Здіймався вітер. Свинцеві хмари затягнули небо, на бруківку сіється мряка. Тринадцяте листопада, День святого Ендрю.

Крамниця стояла на розі чотирьох вулиць, на такій собі площі, що не мала чіткої форми. Ліворуч, відразу біля дверей, розкинув голе гілля велетенський в’яз, брунатний силует якого мережив небо. Навпроти, біля «Принца Вельського», рекламні щити пропонували сертифіковані товари та ліки. Галерея ляльково-рожевих опудал, що випромінювали бездумний оптимізм: «Кью-Ті соус», «Швидкий хрусткий сніданок» («Дітлахи не можуть дочекатися, щоб похрумтіти»), австралійське вино, шоколад «Вітамол», суп швидкого приготування «Бовекс». З усього того найбільше Гордона дратував «Бовекс». З рекламного щита йому посміхався клерк з прилизаним волоссям і обличчям, як у щура, що сидить за столиком у кафе, схилившись над тарілкою супу. Підпис: «За цим столиком з «Бовекс» отримують справжню насолоду».

Гордон примружив очі, перевівши погляд на своє відображення у вкритому пилом вікні. Доволі сумна картина — йому немає навіть тридцяти, а вигляд такий, наче життя добряче його потріпало. Обличчя бліде, уже й зморшки прорізалися. Лоб непоганий (про такий кажуть «шляхетний»), а от підборіддя завузьке — через це форма обличчя нагадує перевернуту грушу. Волосся тьмяне, нечесане, вуста невиразні, очі чи то карі, чи то зеленкуваті. Він знову перевів погляд на вулицю. Дзеркал Гордон намагався уникати. За вікном, як і мить тому, було похмуро і непривітно. Наче сталевий чорний лебідь, по рейках з гуркотом летів трамвай, здіймаючи за собою пожовкле листя. Гілки в’яза нервово колихалися, хилячись на схід. Краєчок плаката з рекламою «Кью-Ті соус» відірвався від щита, тріпочучи тоненькою смужкою. У провулку праворуч гнулися додолу тополі. Крижаний вітер, здавалося, пронизував до кісток — у ньому було щось зловісне. Відлуння перших морозів. У голові Гордона промайнули рядки:

«Зненацька порив зловісного вітру,

Лихого, того, що зміта все довкола...»

Спробуй ще підібрати риму до того «вітру». Чи, може, погратися з парою «довкола-додолу»? Хм, звучить непогано.

«Лихого, того, що зміта все довкола...

Високі тополі гнуться додолу».

Що ж, непогано. А от з «вітром», який після Чосера мало не всі поети почали римувати, не так і просто вигадати щось цікаве. Та вже наступної миті поезія померла в думках Гордона, так і не вилившись на папір. Він сягнув рукою до кишені — два пенси, півпенні й та сама бридка монета. Він знудився, його мозок відмовлявся підбирати рими і прикметники. Це й не дивно — чого іще чекати, коли маєш лишень два пенси і півпенні?

Знову перевівши погляд на рекламний щит, Гордон почав перечитувати слогани. Він мав власні причини їх ненавидіти. «Австралійське вино — вино британців». «Вона давно забула про астму». «Кью-Ті соус змусить вас усміхатися від задоволення». «З плиткою шоколаду «Вітамол» вам підкоряться будь-які вершини!» «Дітлахи не можуть дочекатися, щоб похрумтіти». «За цим столиком з «Бовекс» отримують справжню насолоду».

«Клієнт понад усе!» — подумав Гордон, визираючи за поріг. Чоловік середніх літ з парасолькою, цілком пристойний на вигляд, розглядав вітрину; на ньому був чорний костюм і котелок — скидався на провінційного клерка. Гордон уважно придивився до нього, простежуючи його погляд. То ось воно що! Чоловік розглядав у дальньому кутку зали перші видання Девіда Лоуренса. Вони, щоправда, вже припали пилом.

Почув десь, певно, про «Коханця леді Чаттерлей». На пиці все написано — обличчя бліде, в’яле, без виразних рис. Стовідсотковий валлієць, протестант. Вуста міцно стиснуті, як у сектанта. Вдома, певно, президент якоїсь місцевої «Ліги добропорядності» чи «Приморського осередку нагляду за дотриманням норм моралі» (озброюється Гумовими капцями і ліхтариком, аби підглядати за молодими парами на пляжах). Приїхав до міста у пошуках «полунички». Гордонові дуже хотілося, щоб він зайшов досередини. Він би запропонував йому примірник «Закоханих жінок». Можна тільки уявити вираз його обличчя!

Але ж ні! Валлійцю забракло духу. Затиснувши під пахвою парасольку, він пішов геть. Та пізніше, коли на місто впадуть сутінки, він завітає до спеціальної крамниці за «Витівками за стінами паризького монастиря» Седі Блекіс.

Гордон розвернувся і поглянув на книжні полиці. Ліворуч біля дверей, що ведуть до бібліотеки, були викладені нові та відносно нові видання з яскравими обкладинками, які мали привертати увагу перехожих просто з вулиці. Бездоганні й чисті, вони так і вабили до себе.

«Купи, купи мене», — здавалося, шепочуть вони. Романи свіженькі, щойно вийшли з друку — незаймані наречені, що прагнуть втратити цноту і чекають, коли їхніх сторінок торкнеться канцелярський ніж; такі, що вже пізнали дотик читача — юні вдови, які й досі квітнуть молодістю; і серіями по півдюжини «залишки» — старі діви, досі незаймані, постійно на варті своєї цноти. Гордон зосередив на них свій погляд — «залишки» викликали погані спогади. Єдину нещасну книгу його авторства, яку він спромігся опублікувати два роки тому, продали рівно сто п’ятдесят три примірники, решта довелося перемістити у розділ «залишків». Та навіть після того не вдавалося збути увесь тираж. Проминувши полиці з новими виданнями, він зупинився біля тих, на яких спочивали букіністичні книги.

Праворуч стояли збірки поезії, прямісінько перед ним ретельно розміщена по вертикалі різноманітна проза: найновіші й найдорожчі видання на рівні очей, найдешевші — знизу. В будь-якій книжковій крамниці, хай би куди ви завітали, спостерігається та сама картина, принцип природного добору в дії: твори сучасників на найпомітнішому місці, а небіжчиків подалі від очей — або під самою стелею, або геть знизу. Біля підлоги потроху загнивала класика — монстри Вікторіанської доби, рідкісний вид: Скотт, Карлайл, Мередіт, Рескін, Патер, Стівенсон; імена на грубих томах ледь можна було розрізнити. Нагорі, під стелею, виднілися солідні біографії власників королівських титулів. Трохи нижче під ними розташувалася релігійна література, все докупи — про секти та які завгодно віросповідання. «Потойбічний світ» автора під псевдонімом Поцілований Святим Духом, «Життєпис Ісуса» Фаррара, «Ісус — перший філантроп», остання робота отця Честната про пропаганду католицької церкви. Книжки на релігійну тематику завжди добре продаються, особливо ті, що написані сентиментальним стилем.

Нижче, точнісінько на рівні очей — сучасна література. Останні твори Прістлі, ошатні томики перевиданого «середнячку», задиркуватий «гумор» Герберта, Нокса і Мілна, зарозумілі трактати, двійко романів Гемінґвея та Вірджинії Вулф, монументальні монографії, прилизані мало не до блиску. Нудна писанина про митців і посередніх поетів з-під пера пихатих молодиків з Ітону, які повільно перетікають до Кембриджу, а звідти відразу до літературних редакцій.

Гордонів погляд повільно ковзав по книжкових полицях: тут він ненавидів майже все — старі і нові видання, зарозумілу і посередню писанину, з барвистою і бідною лексикою. Єдиного погляду на них було достатньо, щоб нагадати про його власне безпліддя. Ось він стоїть посеред книжкової крамниці — весь із себе «письменник», який не спроможний написати бодай рядок! Питання стоїть не в тому, що він нічого не опублікував, а в тому, що він нічого не написав — ну, майже нічого. І весь цей мотлох на полицях різав йому очі; зрештою, це все були чиїсь досягнення. Навіть делси і діпінги щороку видають на-гора кілограми своєї писанини. Та найбільше він ненавидів ті самі зарозумілі «культурні» трактати. Літературну критику і белетристику. Нісенітниці, що їх пишуть багатенькі випускники Кембриджу лівою ногою, які з таким самим успіхом міг би писати і сам Гордон, якби в нього було більше грошей. Гроші і культура! В такій країні, як Англія, культурне життя не більш доступне за членство у Лондонському клубі джентльменів. Слідуючи інстинкту, що спонукає малу дитину мацати зуб, який хитається, Гордон дістав одну з книжок — «Характерні риси італійського бароко», розгорнув її та, прочитавши перший абзац, з огидою та заздрістю згорнув і поставив назад на полицю.

І що тільки вони собі дозволяють? Вважають, що знають все! Що за повчання в абсолютно нестерпному тоні! І скільки коштує досягнення цих вершин? Бо за всім цим стоять гроші. Гроші на правильну освіту, гроші на впливових друзів, гроші на дозвілля і позбавлений турбот розум, гроші на подорожі до Італії. Гроші пишуть книги, гроші ж їх і продають. Я не прагну бути правим, мені просто потрібні гроші!

Гордон засунув руку до кишені, побрязкавши монетами. Йому було майже тридцять, а чого він досяг у житті? Тільки своєю жалюгідною збіркою поезії, що була тонша за налисник, і міг пишатися. І відтоді, протягом двох років, страждав муками народження книжки, яка застрягла в лабіринті його думок і ніяк не бажала просуватися далі. У хвилини просвітлення він чудово розумів, що далі вона і не просунеться. Вся справа у грошах. А точніше, у їхній відсутності. Це позбавляло його натхнення «писати» далі. На цьому буквально трималася його віра. Гроші, гроші — він всюди бачив гроші! Хіба ж напишеш бодай рядок, коли в кишенях порожньо? Ідея, натхнення, гострий розум, стиль — за все це потрібно платити дзвінкою монетою.

Незважаючи на це, наступний погляд на книжкові збірки трохи його заспокоїв — чимало з них ніколи не привертали уваги читача. Зрештою, всі ми в одному човні. Memento mori[1]. І на мене, і на тих пихатих молодиків з Кембриджу чекає той самий кінець, хоча для останніх він настане пізніше, в цьому не має жодного сумніву. Він перевів погляд на розділ «класика», що притулився під його ногами. Небіжчики, самі лише небіжчики. Карлайл, Раскін, Мередіт, Стівенсон — нікого з них не залишилося серед живих, хай йому біс. Обкладинки їхніх книжок повицвітали. Погляд Гордона зупинився на одній з них: «Збірка листів Роберта Луїса Стівенсона». Ха-ха! Непогано! Цінний доробок припадав пилом. З пилу створене, на пил приречене перетворитися. Він копнув ногою запилюжений том. Старий брехун. Годиться лише на годівлю хробакам, дарма що шотландець!

«Дзелень!» — закалатав дзвоник на дверях. Гордон обернувся. До приміщення зайшли дві клієнтки, у бібліотеку. Одна — понура бідачка з округлими плечима, що нагадувала замурзану качку, яка порпалась у багнюці, — тримала в руці плетеного кошика. Слідом за нею пухкеньким горобчиком вкотилася рум’яна жіночка середнього класу із «Сагою про Форсайтів» під пахвою (навмисно тримала її обкладинкою догори, щоб усі перехожі оцінили її вишуканий смак).

Гордон змінив кислий вираз обличчя на теплу усмішку, з якою зазвичай сімейні лікарі зустрічають своїх постійних пацієнтів (її він беріг лише для власників читацьких абонементів).

— Вітаю, місіс Вівер, місіс Пенн! Яка жахлива сьогодні погода!

— Просто нестерпна! — відповіла місіс Пенн.

Він відступив убік, пропустивши їх досередини. Місіс Вівер перечепилася, і з її кошика випав затертий мало не до дірок роман Етель Делл «Срібне весілля». Пильне пташине око місіс Пенн не проґавило того моменту — вона кинула на Гордона промовистий погляд, і на її вустах застигла іронічна посмішка. Делл! Що може бути гірше! Який же мотлох читає простий люд! Гордон посміхнувся у відповідь. Вони зайшли до бібліотеки, обмінявшись поглядами двох інтелектуалів.

Місіс Пенн поклала «Сагу» на стіл, похитавши своєю округлою голівкою. Вона завжди була вкрай ввічлива з Гордоном. Звертаючись до нього, називала містером Комстоком, хоча в цій крамниці він був звичайним адміністратором, обговорювала з ним письменників та їхні книжки. Таке собі культурне спілкування освічених людей.

— Сподіваюся, «Сага» вам сподобалася, місіс Пенн?

— Це просто шедевр, містере Комсток! Знаєте, я вже вчетверте її читаю. Неймовірна книга!

Місіс Вівер нишпорила поміж книжкових полиць, не здатна збагнути, що все тут розташовано в алфавітному порядку.

— Не можу вирішити, що б такого вибрати цього тижня, — пробурмотіла вона. — Донька наполягає, щоб я спробувала почитати Діпінга. Їй він дуже подобається. А от зять більше полюбляє Барроуза. Навіть не знаю...

Почувши про Барроуза, обличчя місіс Пенн перекосилося. Вона демонстративно повернулася спиною до місіс Вівер.

— Розумієте, містере Комсток, у творах Голсуорсі відчувається велич. Масштаб, сила, справжній дух Англії, та водночас там стільки людяності. Його книжки — справжні документальні підтвердження людської долі.

— Так само, як і Прістлі, — додав Гордон. — Чи не вважаєте ви, що він теж видатний письменник?

— О, так! Поза сумнівом. Така велич, масштаб, людяність. І така щира англійська мова!

Місіс Вівер відкрила рота — з-за блідих вуст виглядало трійко жовтих зубів.

— Візьму, мабуть, знову Делл, — промовила вона. — У вас ще є її романи? Подобається вона мені, і все тут. Так і скажу доньці — залиште ваших Барроуза і Діппінга собі, а мені дайте насолодитися Делл.

Тільки Делл з її герцогами в неї на думці! Очі місіс Пенн зблиснули посмішкою, Гордон кинув їй у відповідь іронічний погляд: «Тримайтеся, місіс Пенн, наш вірний клієнте».

— Звісно, місіс Вівер. Під Делл у нас відведена ціла полиця. Ви читали «Мрію його життя»? Чи «Зраду честі»?

— Чи немає у вас раптом чогось свіженького з Г’ю Волпола? — перервала їхній діалог місіс Пенн. — Хочеться чогось епічного, монументального. Я вважаю Волпола непересічним письменником. Для мене він на другому місці після Голсуорсі. Відчуваю його велич, і водночас він здається таким людяним.

— І мова бездоганна, — підхопив Гордон.

— Абсолютно!

Нарешті місіс Вівер визначилася з вибором:

— Візьму, мабуть, знову «Шлях орла». Її можна хоч сто разів перечитувати, хіба ж ні?

— Це, звісно, дуже популярний роман, — дипломатично відповів Гордон, кинувши погляд на місіс Пенн.

— Чудовий вибір, — відразу ж додала місіс Пенн, не зводячи з Гордона очей.

Він узяв з них по два пенси і побажав їм обом щасливої дороги — місіс Пенн з останнім романом Волпола і місіс Вівер зі «Шляхом орла». Повернувся назад до торгівельної зали і підійшов до полиці з поезією. Від неї віяло якоюсь таємничою меланхолією. Його власна збірка теж була тут — на самій горі, так високо, щоб не залишити клієнтам жодного шансу її розгледіти. «Миші» Гордона Комстока; тоненька брошурка за три шилінги шість пенсів, а зараз зі знижкою — один шилінг. З-поміж тринадцяти критиків, які написали на цю збірку рецензію (поміж них літературний дайджест «Таймс»), жоден не вловив у назві сарказму. І за два роки ніхто так і не зняв її з полиці крамниці містера Маккечні.

Стелажі поезії ятрили Гордонові душу. В переважній більшості там був лише непотріб. Над головою, вже мало не на небесах і в повному забутті, спочивали поети з давно забутого минулого, зірки його юності: Гаусман, Гарді, Девіс, Деламар, Єйтс, Томас. Прямісінько під ними зірки сучасності: Дей Л’юїс, Еліот, Кемпбел, Оден, Паунд, Спендер. Тьмяні іскри. Мертві зірки юності світять яскравіше. Чи з’явиться ще колись письменник, вартий уваги? Хоча й Лоуренс непоганий, і Джойс став краще писати. Та як же нам розгледіти того справжнього, коли він з’явиться, якщо нас гноблять у цій в’язниці посередності?

«Дзень!» Гордон обернувся. Прийшов новий клієнт.

Хлопчина років двадцяти, з рожевими вустами, світлим волоссям і панськими манерами. Вочевидь, не з бідної родини — його огортала якась особлива аура. В крамниці він був не вперше. Гордон натягнув на обличчя маску ввічливого джентльмена, який завжди до ваших послуг, і привітав юнака своєю стандартною фразою:

— Вітаю! Чим можу допомогти? Шукаєте щось конкретне?

— Та ні, насправді, — протягнув блондин. — Можна по-осто по-одивитися? Не міг по-ойти повз вашу вітрину. Книжкові крамниці — моя слабкість. І цього разу не встояв.

Слабкість у нього, еге ж. Гордон інтелігентно всміхнувся, як поціновувач поціновувачу.

— Звісно, нам приємно, коли люди цікавляться книжками. Вам до вподоби поезія?

— О, так! Обожнюю поезію!

Ще б пак! Маленький сноб! І вдягнутий він зі смаком. Гордон дістав з полиці тоненьку збірку в червоній обкладинці.

— Ось, новинка. Можливо, вас зацікавить. Це переклади, але дуже майстерні. З болгарської.

Ненав’язливої пропозиції достатньо. Далі нехай вирішує сам. Нелегка це справа — працювати з клієнтами. Не підганяйте їх; дайте їм час роздивитися асортимент, поблукати між книжковими полицями; зрештою їм стане соромно, і вони змушені будуть щось купити.

Повільним кроком, тримаючи руку в кишені, Гордон відійшов до дверей — подалі від юнака.

За вікном сльота і мряка. Звідкілясь з-за рогу лунав цокіт копит. Під поривами вітру сірі клуби диму з димарів пригинало до мокрих дахів. Оце-то погода!

Зненацька порив зловісного вітру,

Лихого, того, що зміта все довкола.

Дими оповили осінню палітру,

Високі тополі гнуться додолу.

Непогано. Але бракує динаміки. Його увагу знову привернули рекламні плакати. Він мало не засміявся, так недолуго і незграбно вони виглядали. Та навіть попри всі свої недоліки, траплялися ті, кого їм вдавалося підчепити на свій гачок. Вони викликала у Гордона депресію. Від них буквально тхнуло грошима. Він кинув оком на молодого поціновувача літератури і помітив, що той відійшов від полиць з поезією і гортав дорогий альманах, присвячений російському балету, обережно тримаючи його пухкенькими рожевими рученятами, як білочка омріяний горіх, і роздивляючись ілюстрації.

Ситі естети. Самі до мистецтва ніякого стосунку не мають, окрім того, що справно відвідують всі події, з ним пов’язані; збирають плітки. Приємна у хлопчини зовнішність, хоч і дещо солодкувата. Волосся на потилиці м’яке й блискуче, мов шовк, — таке раз на п’ятсот років зустрінеш. Від нього віяло шармом, в його образі було щось гламурне — так упізнаєш заможних людей. Гроші і шарм завжди доповнюють один одного.

Гордон згадав про Ревелстона — його чарівного заможного друга, редактора «Антихриста», яким він надзвичайно захоплювався і з яким бачився не частіше, ніж раз на два тижні; і про Розмарі — його дівчину, яка його кохала (принаймні, так він казав), але спати з ним відмовлялася. І знов те саме — все залежить від них. Усі людські стосунки потребують грошей. Не маєш грошей — ніхто й знати тебе не хоче, і жінки не виявлятимуть до тебе своєї прихильності. Ні, від тебе не відвернуться, але любитимуть, авжеж, менше. Але вони мають рацію! «І нехай я володію мовами людей і янголів». Та якщо грошей не маю, то нічим не володію і нічого не вартий!

Ще один погляд на рекламні плакати. Цього разу вони насправді вивели його з себе. Особливо «Вітамол». «З плиткою шоколаду «Вітамол» вам підкоряться будь-які вершини!» — на постері молода пара в новенькому спорядженні, їхнє волосся розмаює вітер, позаду гірський краєвид. Ви тільки погляньте на обличчя дівчини! Скільки захоплення й радості — у гонитві за пригодами дасть фору будь-якому хлопцеві. І не варто думати, що коротенькі шорти кольору хакі дають вам надію вхопити її за задок.

Поруч з «Вітамолом» сяє «Бовекс»: «За цим столиком з «Бовекс» отримують справжню насолоду». Гордон вдивлявся у плакат зі щирою ненавистю: самовдоволена пика, прилизане волосся, дурнуваті окуляри. Ось хто справжній переможець, король життя, коваль власної долі. Покірний підсвинок, що сьорбає свою юшку у добротному хліві.

Повз проходили перехожі з посинілими від вітру обличчями. Площею промчав трамвай, годинник на «Принці Вельскому» пробив третю. До крамниці чимчикувала пара старих (скоріш за все, волоцюга зі своєю подругою) у зашмульганих пальтах, що мало не волочилися по землі. «Треба наглядати за книжками», — подумав Гордон. Старий зупинився край тротуару за кілька ярдів від лавки; жінка штовхнула двері, зайшла досередини і кинула на Гордона повний люті погляд, примружуючи очі у спробі роздивитися його крізь рідкі пасма звисаючого сивого волосся.

— Книжки купуєте? — з претензією запитала вона.

— Іноді, залежно від того, які саме книжки.

— У мене тут є кілька гарних.

Вона грюкнула дверима і підійшла до Гордона. Юний естет кинув на неї косий погляд і відійшов у глиб крамниці. Витягаючи з-під пальта вкриту плямами торбу, вона наблизилася до Гордона. Від неї тхнуло зачерствілим хлібом.

— Згодиться таке? — запитала вона, міцно стискаючи в руці свою торбину. — Лише півкрони за все.

— Що саме? Чи можу я поглянути на них?

— Чудові книжки, — запевнила вона, розкриваючи торбу; на підлогу висипалися хлібні шкуринки. — Ось вони!

Купа засмальцьованих книжок, які стара тицьнула Гордону мало не під носа, виявилася романами Шарлотти Янг, виданими 1884 року. Одного погляду на них було достатньо, щоб зрозуміти, що їх роками використовували як підстилку. Гордон позадкував, рішуче хитаючи головою:

— Ні, ми ніяк не можемо цього купити, — відрізав він.

— Не можете купити? Це ж чому?

— Тому що в такому стані ми не виставимо їх на продаж.

— Навіщо тоді змусили показувати? — продовжувала напирати стара.

Гордон тихо підійшов до дверей, минаючи жебрачку і сморід, що стояв навколо неї, і відчинив двері. Немає жодного сенсу щось пояснювати чи доводити. Таких «відвідувачів» ніяк не уникнути. Врешті-решт стара забралася геть, продовжуючи щось буркотіти і невдоволено знизувати плечима. Вона підійшла до чоловіка, який чекав на неї на вулиці. Той закашлявся, та так сильно, що чути було аж всередині крамниці. Біле мокротиння стекло з його язика на тротуар. І двійко нав’ючених своїми клунками старих посунули геть.

Гордон дивився їм услід. Старі, знедолені невдахи, обділені любов’ю ідола сучасності — грошей. І скільки таких у Лондоні? Десятки тисяч вештаються вулицями міста, невпинно наближаючись до своєї домовини.

Похмура вулиця навіювала смуток. Здавалося, що в цьому місці всі приречені. Гордона охопило відчуття неминучості занепаду — таке типове для його доби. Якимось чином до нього були причетні рекламні плакати навпроти. Варто пильніше придивитися до глянцевого блиску облич, що сяють натягнутою посмішкою. Має ж бути в цьому світі щось окрім безмежної дурості, жадоби і вульгарності. З постера бульйону «Бовекс» на нього продовжував витріщатися клерк з фальшивою посмішкою на всі тридцять два зуби. Та що вона приховує? Порожнечу, спустошеність, тінь катастрофи, що наближається? Якщо придивитися, то хіба ж не помітно, що за тією «досконалою» самовдоволеністю, тривіальністю з набитим пузом немає нічого, окрім прихованого розпачу і пустки, що страшенно лякає? Світ — на межі. Пакт про самогубство. Перед очима — голови в газових духовках у самотніх коморах. Романтичні листи і протизаплідні засоби. І відлуння майбутніх воєн. Над Лондоном кружляють літаки, лякаючи гуркотом і гудінням пропелерів та громовицею снарядів. Усе це написано в нього на обличчі.

Нові відвідувачі. Гордон розправив плечі, прибираючи пози послужливого джентльмена.

Задзеленчав дзвоник на дверях. До крамниці завітало двійко дам — верхівка середнього класу. Одна рум’яна, пашить здоров’ям, років тридцяти п’яти, на грудях колихається хутро накидки з білки, поширюючи довкола аромат «Пармської фіалки»; інша — середніх літ, худорлява і, судячи з усього, індуска. Слідом за ними, наче крадькома, прошмигнув сором’язливий, неохайно вбраний молодий брюнет. Щетина виказувала його зневажливе ставлення до бриття. Такі клієнти найкращі — майже ніколи не наважуються заговорити.

Гордон вдався до старої формули:

— Вітаю! Чим можу допомогти? Шукаєте щось конкретне?

Рум’яна жіночка нагородила Гордона привітною усмішкою, а от худорлява сприйняла запитання як зухвалість. Ігноруючи Гордона, повела подругу до полиць з книжками про домашніх улюбленців. Обидві одразу ж взялися хапати все підряд, галасливо обговорюючи побачене. Голос худорлявої скидався на наказовий тон командира на військових зборах — поза сумнівом, дружина або вдова полковника.

Юнак-естет, усе ще захоплений світом російського балету, делікатно відійшов назад. На обличчі було написано: якщо наблизитеся на мене ще бодай на міліметр, я просто піду звідси. Жінки були постійними клієнтками. Їх цікавили тільки книжки про котів і собак, але вони ніколи нічого не купляли. У лавці було дві полиці, присвячені домашнім тваринам. «Куток для дам», — так його називав старий Маккечні.

Ось іще одна відвідувачка — цього разу прийшла до бібліотеки. Негарна дівчина років двадцяти, з тьмяною шкірою обличчя; з першого погляду зрозуміло — базіка; без капелюшка, у білій накидці і товстих окулярах на носі — таких, що ледь роздивишся очі. Працює асистенткою у тутешній лавці побутової хімії. Озброївшись своєю звичною манерою привітного бібліотекаря, Гордон провів дівчину до бібліотеки.

— Що бажаєте взяти цього тижня, міс Вікс?

— Ну... — протягнула вона, стискаючи поділ своєї накидки та виблискуючи своїми очима, що чорніла з-під оправи. — Чого б мені хотілося, так це пристрасної любовної історії. Розумієте, чогось сучасного.

— Сучасного? Як щодо Барбари Бедворті? Читали її «Майже незайману»?

— Ні, тільки не її. Надто замудро пише. Терпіти не можу зарозумілих авторів. Та хотілося б чогось насправді сучасного — про сексуальні стосунки, розлучення. Ну, розумієте...

— Сучасне, але не надто мудроване, — повторив Гордон.

Він водив очима по полиці зі свіжими жіночими романами. У бібліотеці їх було близько трьох сотень. З торгівельної зали лунали голоси дам — сперечалися через собак (дістали одну з книжок і роздивлялися ілюстрації). Рум’яна жіночка милувалася пекінесом: «Яка лялечка, які оченята-намистинки, а носик просто диво!»; худорлявій (точно жінка полковника!) же пекінеси здавалися надто «ванільними», вона віддавала перевагу «справжнім» собакам — бійцівським породам, а решту взагалі не сприймала. «Немає у вас серця, Біделіє», — щебетала пухкенька дама.

Знову закалатав дзвоник на дверях. Гордон поспіхом вручив продавчині з крамниці побутових товарів «Сім вогняних ночей» і зробив відмітку в її картці. Діставши з-під своєї накидки потертий шкіряний гаманець, вона заплатила два пенси і пішла.

Гордон повернувся до торгівельної зали, де на нього чекали клієнти. Юний естет зник, поставивши книгу не на своє місце. Дама у костюмі і золотому пенсне (певно, якась вчителька чи феміністка), яка щойно завітала до лавки, попросила «Історію руху суфражисток» місіс Вартон-Беверлей. Із ледь тамованим задоволенням Гордон повідомив, що такої книжки у них немає. Кинувши на нього погляд, повний докору за чоловічу некомпетентність, вона пішла геть. У кутку застиг кістлявий довгов’язий чолов’яга, втупившись очима в збірку поезій Лоуренса, — звідси він скидався на чаплю, що сховала голову під крилом.

Гордон чекав біля дверей. На тротуарі, у коробці «Все за шість пенсів», порпався старий у темно-зеленому кашне з червоним носом картоплиною. Дами хутко залишили крамницю, залишивши після себе на столі купу розгорнутих книжок. По дорозі до дверей рум’яна жіночка оберталася, кидаючи погляд на збірку про собак, та худорлява індуска смикнула її за руку і потягла до виходу.

Гордон залишив двері відчиненими. Він дивився вслід жінкам, спостерігаючи, як їхні силуети у хутряних накидках зникають у сутінках. Старий щось буркотів собі під носа, схилившись над купою книжок. Вітер подужчав, калюжі на тротуарі попідсихали. Час запалювати ліхтарі. Різким поривом вітру від плаката з рекламою «Кью-Ті соус» відірвало шматок. О, лишенько!

Зненацька порив зловісного вітру,

Лихого, того, що зміта все довкола.

Дими оповили осінню палітру,

Високі тополі гнуться додолу

Вітер шматує рекламні афіші,

Трамваї довкола гуркочуть, цокочуть.

А це вже ніби й нічого. Та бажання продовжувати в нього не було. Взагалі. Він намацав пальцями монети в кишені, намагаючись не дзенькати ними, щоб не почув чоловік. Два пенси та півпенні — і цілий день без тютюну. Кістки обізвалися ниючим болем.

У «Принці Вельському» запалили світло — прибирають перед відкриттям. Старий з червоним носом читає Едгара Воллеса. Вдалечині прогуркотів трамвай. Нагорі біля каміна дрімає старий Маккечні: голова і борода сива, в одній руці — табакерка, в іншій — «Подорож до Леванту» Мідлтона у шкіряній оправі.

Худорлявий чоловік раптом усвідомив, що залишився у лавці один, і з винуватим виглядом підвів очі. Він був частим відвідувачем книжкових крамниць, та надовго там не затримувався, десять хвилин — і йшов геть, боявся здатися надто настирливим. За цей час він починав страшенно нервувати і, наче спійманий на гарячому, швиденько купував першу-ліпшу книжку і тікав. Не вимовивши ані слова, він простягнув Гордонові збірку віршів Лоуренса і шість шилінгів, тут же впустивши їх на підлогу. Обидва водночас нахилилися додолу, щоб підняти монети, і зіштовхнулися лобами. Чоловік побагрянів від сорому.

— Я загорну це для вас, — запропонував Гордон.

Та чоловік заперечливо похитав головою — за будь-якої можливості він намагався уникати розмови. Засунувши збірку під пахву, він пішов геть, залишивши після себе враження, ніби скоїв якийсь злочин.

Гордон залишився сам. Він підійшов до дверей. Старий із червоним носом за вікном упіймав на собі його погляд і пішов геть. А ще буквально мить, і Воллес лежав би у нього в кишені. Годинник на «Принці Вельському» пробив чверть на четверту.

Дзинь-дзинь. Ліхтарі запалюють о пів на четверту. До зачинення крамниці ще чотири години сорок п’ять хвилин. До обіду — п’ять годин п’ятнадцять хвилин. У кишені два пенси і півпенні. Завтра — жодного тютюну. Раптом Гордона охопило несамовите, нестримне бажання курити. Але він твердо вирішив, що сьогодні до вечері жодних цигарок. Та й лишилося в нього лише чотири штуки, їх варто зберегти до пізнього вечора, коли він планував «писати» — бо останнім часом без тютюну «писати» не вдавалося, він став для нього таким самим необхідним, як повітря. Але як же кортіло! Він дістав з кишені пачку і витягнув одну цигарку. Піддався миттєвій слабкості, яка коштуватиме йому пів години часу, який він мав би витратити на те, щоб «писати» сьогодні. Та встояти було неможливо — отримавши доступ до забороненої насолоди, Гордон повільно затягнувся димом.

Він дивився на власне відображення у вікні. Гордон Комсток, автор «Мишей»; en l’an trentiesme de son eage[2], а свіжість юності вже втратив. І зубів лишилося тільки двадцять шість. Утім, це не так уже й погано. Війона в його віці доля нагородила сифілісом, як він сам стверджував. Тож і за цю дещицю треба бути вдячним.

Він дивився, як вітер грається з відірваною стрічкою рекламного плаката. Цивілізація помирає. Приречена на смерть. Та не загинути їй власною смертю — налетить зграя бомбардувальників. Ба-бах! І весь західний світ порине у гуркіт снарядів, що розриваються довкола.

На вулицю опускалися сутінки. За вікном мелькали понурі силуети перехожих. У Гордона знову вирвалося: «C’est l’Ennui — l’oeil charge d’un pleur involontaire, Il reve d’echafauds en fumant son houka[3]!»

Гроші, гроші! Суп «Бовекс» — справжня насолода. Гудіння літаків і ревіння бомб.

Він поглянув на свинцеве небо. Ці літаки вже близько. Перед очима картина: ескадрилья за ескадрильєю, їх незліченна кількість, темною хмарою вони летять, мов чорна саранча. Ледь притискаючи язика до зубів, він спробував зімітувати гуркіт літаків. У ту мить йому страшенно хотілося почути саме цей звук.

2

Гордон прямував додому. Лютий вітер хлистав в обличчя, відкидаючи волосся назад настільки старанно, що додавало чолу «привабливої» висоти. Тримався він так, щоб довколишнім було зрозуміло (принаймні таке враження йому хотілося справити) — пальта він не носить тому, що йому так зручно. Насправді ж, він заклав його за п’ятнадцять шилінгів.

Віллоубед-роуд складно було назвати нетрями — просто дещо занедбана і депресивна вулиця. Втім, до справжніх нетрів було палицею докинути. Винаймали житло там родини, де в одному ліжку спали вп’ятьох, а коли один з членів сімейства помирав, тіло не виносили доти, доки його не поховають; там у провулках п’ятнадцятирічні дівчата втрачали цноту зі своїми однолітками просто на вулицях. Та Віллоубед-роуд вдавалося тримати планку пристойності, принаймні на рівні нижчого прошарку середнього класу. Тут на одному з будинків навіть висіла табличка дантиста. У переважній більшості ж випадків на вікнах з тюлем, прямісінько над листками аспідистри, висіла зелена вивіска «Оренда житла».

Місіс Візбіч — власниця житла, яке винаймав Гордон, здавала кімнати в оренду «одиноким джентльменам»: освітлення газовою лампою, за опалення та гарячу воду треба платити додатково (в будинку було встановлено колонку), плюс обіди і сніданки у темній їдальні зі столами, захаращеними пляшечками з соусами та спеціями. За своє житло Гордон платив двадцять сім шилінгів та шість пенсів на тиждень.

Над дверима під номером 31 крізь маленьке віконце пробивалося жовтаве світло. Гордон дістав ключа і спробував встромити його у замкову шпарину — в таких будинках ключі ніколи не вдається відразу ж встромити в замок. У тьмяному коридорі тхнуло помиями, капустою, прілими килимками і вмістом нічних горщиків. Гордон поглянув на японську тацю для листів. Вона була порожньою. Ну звісно — хто б йому мав писати! Колись він уже пообіцяв собі не чекати на листи, але все одно продовжував сподіватися. У грудях щось тенькнуло — ні, то був не біль, а щось інше. Розмарі могла б написати! Вже чотири дні від неї не було жодної звістки. До того ж напередодні він надсилав свої вірші до видавництв, але звідти й досі не відповіли.

Листи були єдиним, що допомагало йому переживати нестерпно самотні вечори. Та отримував він їх не так уже й багато — чотири-п’ять на тиждень у кращому випадку.

Ліворуч — вітальня зі сходами, в якій ніколи нікого не було, прямо по коридору — кухня, а за нею лігво місіс Візбіч. Переступивши поріг, Гордон почув, як у кінці коридору відчинилися двері. З-за них з’явилося обличчя місіс Візбіч — вона кинула на нього погляд, сповнений підозри, зміряла очима з голови до ніг і зачинила двері. Потрапити додому до одинадцятої без такої перевірки було практично неможливо. Складно сказати, в чому саме підозрювала тебе хазяйка — можливо в тому, що ти водиш дівок. Вона була однією з тих злостивих жінок, що належали до шанованого класу і володіли будинками для здавання в оренду — не худа, проте енергійна дама сорока п’яти років з акуратно зачесаним сивим волоссям, пронизливим поглядом і постійно невдоволеним виразом обличчя.

Гордон зупинився перед сходами. Згори лунав чийсь грубий голос: «Хто боїться великого страшного вовка?» Пританцьовуючи, вниз спускався товстун, на вигляд років тридцяти восьми-тридцяти дев’яти, в елегантному сірому костюмі, жовтих черевиках і чепурному капелюсі із загорнутими догори крисами; через руку було перекинуте вульгарне синє пальто. То був Флексман — сусід з другого поверху, торгівельний представник компанії «Королева гігієни». Він махнув рукавичкою цитринового кольору, вітаючись з Гордоном.

— Привіт, хлопче! — безтурботним тоном звернувся він до Гордона (Флексман усіх називав «хлопцями»). — Як життя-буття?

— Паскудно, — коротко відповів Гордон.

Спустившись вниз, Флексман з турботливим виразом обличчя поклав свою пухку руку на плече Гордона.

— Тримайся, друже, тримайся! Вигляд у тебе, як у небіжчика. Я їду зараз в Кричтон. Гайда зі мною!

— Не можу, мушу працювати.

— До біса роботу, ну ж бо! Що хорошого тут на тебе чекає? Вип’ємо по келиху, офіціантку за задок ущипнемо.

Гордон вивільнився від руки Флексмана. Як і всі коротуни, він ненавидів, коли його торкаються.

Флексман вичавив із себе кислу посмішку, типову для людей його конституції. Він був дуже товстий. Штани обліплювали його опасисті стегна так щільно, що, здавалося, от-от тріснуть. Та, звісно, як решта товстунів, він себе не вважав гладким. Жоден пузань у світі ніколи в житті не скаже про себе «товстий», а скористається замінниками, яких є ціла купа. Найчастіше такі люди кажуть про себе «огрядний» чи, ще краще, «пишний». Під час знайомства з Гордоном Флексман збирався було описати себе як «пишного» чоловіка, та пильний погляд Гордона збентежив його, і він віддав перевагу «огрядному».

— Визнаю, хлопче, я набрав кілька зайвих кілограмів. Та в цьому немає нічого страшного, — сказав він, провівши рукою по животу. — Це ж людська плоть. На ногах тримаюся міцно, та й моторний нівроку. Але, певно, можна сказати, що я «огрядний».

— Як Кортес, — відповів Гордон.

— Кортес? Який Кортес? Це той, що мандрував горами Мексики?

— Так, саме він. Він був огрядним, але зір мав, як у яструба.

— Це ж треба! Пригадую, як дружина колись казала мені те саме: «Джордже, в тебе такі очі! Зір, мов у яструба». Та це було ще до весілля, сам розумієш.

Зараз Флексман з дружиною жили окремо. Якось «Королева гігієни» несподівано озолотила всіх своїх торгівельних представників тридцятьма фунтами і відправила Флексмана разом з двома його колегами у відрядження до Парижа, щоб просувати нову помаду «Природна спокуса» у різних французьких компаніях. Флексман не вважав за потрібне ділитися новиною про премію з дружиною. Звісно ж, у Парижі він насолоджувався життям на повну. Навіть зараз, три місяці по тому, у нього щоразу, як він згадував про ту подорож, починала слина котитися. Він якось ділився з Гордоном пікантними подробицями. Десять днів у Парижі з тридцятьма фунтами — і жодного слова дружині! От бісів син! Та, на жаль, хтось таки проговорився, тож вдома на Флексмана чекала розплата. Його дружина просто у нього на голові розтрощила декантер для віскі — їхній весільний подарунок, який вони зберігали чотирнадцять років, і разом з дітьми подалася до матері. Так Флексман і опинився у вигнанні на Віллоубед-роуд. Та він де дозволяв собі сумувати з цього приводу. Треба просто перечекати — таке вже траплялося й раніше, і то не раз.

Гордон зробив ще одну спробу проскочити повз Флексмана і піднятися сходами нагору. Однак проблема була в тому, що глибоко в душі йому кортіло піти з ним. Йому потрібно було випити, а на саму лише згадку про Кричтон в горлі геть пересихало. Та це було неможливо, у нього катма грошей. Флексман поклав руку на бильце сходів, перегородивши Гордонові дорогу. Товстун симпатизував йому. Вважав його «розумником», а це в його очах прирівнювалося до блаженних якостей. Крім цього, Флексман не любив залишатися один, навіть на той короткий час, що потрібен був, аби дістатися пабу.

— Ну ж бо, ходімо, хлопче! — наполягав він. — Тобі потрібен келих «Гіннесу», щоб підзарядитися. Ти ще не бачив нової лялечки, яка тепер працює там у барі. Просто персик!

— То ось чому ти так вирядився, — без жодних емоцій мовив Гордон, кинувши погляд на жовті рукавички товстуна.

— Еге ж, ти б її бачив! Не дівчина, а персик! Попеляста блондинка, і знається на жіночих секретиках — навіть не сумнівайся. Вчора подарував їй «Природну спокусу». Знав би ти, як вона терлася біля мене своїм задком! Аж серце затьохкало! О, хлопче!

Флексман облизав губи. А тоді вхопив Гордона за талію, наче офіціантку з бару, і міцно притиснув до себе. Гордон відштовхнув його. На мить бажання піти з ним до бару перехилити чарчину стало таким нестерпним, що він майже піддався йому. Заради кухля пива! Він практично відчував, як піна розливається в його роті й котиться горлом униз. Якби ж він тільки мав гроші!

Йому б вистачило семи пенсів — на пінту. Але що з того? Грошей немає. Не можна дозволяти комусь платити за твою випивку.

— Та дай же мені спокій, заради Бога! — роздратовано вигукнув він і, не обертаючись, пішов нагору.

Насунувши на голову капелюха, Флексман з ображеним виглядом рушив до дверей. Гордон усвідомлював, що таке трапляється не вперше — останнім часом від відкидає всі дружні пропозиції. Звісно, річ у грошах. Як можна бути товариським і вести світське життя, коли в кишенях вітер гуляє. Він аж заціпенів від почуття жалю до себе. Його душа линула до бару в Кричтоні: ароматний запах пива, вечірні вогні, веселі голоси і теревені за барною стійкою. Гроші, бісові гроші! Вони ніяк не йшли йому з голови. Гордон приречено підіймався смердючими темними сходами нагору, уявляючи, що там на нього не чекає нічого, окрім самотини в холодній кімнаті.

На третьому поверсі кімнату винаймав Лонергайм — похмурий кістлявий чоловік без віку і расової належності, що скидався на ящура. На життя заробляв продажем пилососів — тридцять п’ять шилінгів на тиждень. Гордон завжди намагався якомога швидше проскочити повз його двері. Лонергайм був одинаком, який зовсім не мав друзів і якому страшенно бракувало компанії — настільки, що варто було зупинитися бодай на мить, як ця істота виповзала зі свого мороку і буквально впивалася в тебе кістлявими кінцівками, намагаючись затягнути досередини і замордувати своїми байками про дівчат, які не встояли перед його чарами, та про колег, яких вдалося обійти на повороті. В його жалюгідному лігві всюди валялися недоїдки — шматки черствого хліба з маргарином. Останнім з тих, хто винаймав житло в цьому будинку, був механік, що працював у нічні зміни. Гордон бачив його лишень кілька разів — кремезний чолов’яга з похмурим виразом обличчя, який ніколи не знімав капелюха у приміщенні.

Гордон опинився у звичній темряві своїх покоїв. Навпомацки запалив пальник. Кімната була середнього розміру — замалою, щоб розділити її на дві зони завісою, а для рівномірного розподілу тепла завеликою. Меблі відповідали загальній обставі горішнього поверху — вузьке ліжко, накрите білим покривалом, на підлозі — коричневий лінолеум, рукомийник з кухлем і дірявою мискою, що більше скидалася на нічний горщик. На підвіконні в керамічному вазоні — хирлява аспідистра.

Перед вікном стояв кухонний стіл із заплямованою чорнилом зеленою скатертиною. За ним Гордон «писав». Він дістався йому після затятої боротьби з місіс Візбіч, яка наполягала, що для комори на горішньому поверсі достатньо буде й бамбукової підставки під аспідистру. Та і на цьому суперечки не скінчилися: Гордон відмовлявся «приводити стіл до ладу», на ньому постійно панував творчий безлад. Купи паперів, списаних уздовж і поперек, на яких поступово накопичувався пил — лабіринт рукописів, ключ до якого мав тільки сам Гордон. А зверху кілька попільничок, набитих попелом з цигарок і опецькуватими недопалками. Якби не кілька книжок на камінній поличці, цей стіл був би єдиним предметом, що свідчив про характер його мешканця.

Холод пронизував аж до кісток. Гордон збирався запалити гасову лампу. Взявши її до рук, він побачив, що у ній майже не залишилося рідини (і не буде до п’ятниці). Він провів сірником — ґніт затремтів, і на його кінчику зажевріло жовтаве світло. Якщо пощастить, кілька годин погорить. Викидаючи сірника, Гордон поглянув на аспідистру. У зеленому горщику на стеблі стирчало сім листків, більше цій кволій рослині випустити не вдалося. З аспідистрою у Гордона давно йшла таємна війна. Скільки разів він намагався її вбити — не поливав, кидав у вазон недопалки, навіть підсипав сіль у ґрунт. Та ця негідниця не здавалася. Таке враження, що аспідистри здатні вижити за будь-яких умов. Гордон підвівся і старанно витер об листя аспідистри пальці, що були вимазані гасом.

У цей момент знизу пролунав сварливий голос місіс Візбіч:

— Містере Комсток!

Гордон підійшов до дверей.

— Так? — озвався він.

— Ваша вечеря вже десять хвилин як стоїть на столі. Чому ви не можете поїсти вчасно і мені завжди доводиться чекати на вас, щоб помити посуд?

Гордон спустився на перший поверх до їдальні. Вона була простісінько навпроти кімнати Флексмана. Холодне приміщення, в якому стояв спертий запах і навіть вдень було темно. І всюди аспідистри — більше, ніж Гордон був у змозі порахувати: на буфеті, на підлозі, на столах; на підвіконні ціла виставка, яка не давала сонячним променям потрапляти досередини. Сидиш у напівтемряві серед аспідистр, як в акваріумі серед густих водоростей.

Вечеря вже чекала Гордона на столі, підсвічена плямою світла гасової лампи, що падало на скатертину. Він сів спиною до каміна (замість вогнища за решіткою стояв горщик з аспідистрою) і миттю проковтнув тарілку яловичини з двома шматочками білого хліба, маргарином, куснем сиру і гірчицею. Все це Гордон запив склянкою холодної, затхлої води.

До того часу, як Гордон повернувся до своєї кімнати, гасова лампа більш-менш розгорілася. Цього вистачить, щоб закип’ятити воду: наближався основний пункт його вечірньої програми — незаконне чаювання. Гордон заварював собі чай майже щовечора, у великій таємниці. Місіс Візер відмовлялася включати чай у вечерю, бо «не хотіла додатково кип’ятити для цього воду», а робити це у своїх кімнатах було суворо заборонено. Гордон з відразою подивився на розкидані на столі папери.

Він твердо сказав собі, що сьогодні не працюватиме. Вип’є свою чашку чаю, допалить ті цигарки, що залишилися, і читатиме «Короля Ліра» чи «Шерлока Голмса» — вони стояли на камінній поличці за годинником (дешеве видання Шекспіра, «Шерлок Голмс», збірка поезії Війона, «Пригоди Родріка Рендома», «Квіти зла» Бодлера та кілька французьких романів). Та зараз він нічого, крім Шекспіра і «Шерлока Голмса», не читав. Отже, чай.

Гордон підійшов до дверей, ледь-ледь прочинив їх і почав дослуховуватися. Не схоже, щоб місіс Візбіч була десь поруч (з нею треба бути дуже обережним; вона має звичку тихо підкрадатися, щоб заскочити на гарячому). Заварювання чаю було злочином, що за рівнем тяжкості прирівнювався до запрошення жінки на ніч. Він акуратно зачинив двері на ключ, повернувся до свого ліжка і витяг з-під нього валізу. Звідти він дістав дешевий чайник, пачку «Ліонського» чаю, бляшанку зі згущеним молоком, заварник і чашку — все загорнуто в газетний папір, щоб, боронь Боже, не бряжчало.

Заварювання чаю було для нього цілим ритуалом. Спершу він наполовину наповнював чайник водою з кухля і ставив його на плитку. Тоді присідав і розгортав аркуш газетного паперу — звісно, на дні заварника лишилося з учора чайне листя, тож він витрушував його на газету і проводив усередині пальцем, аби переконатися, що там нічого не лишилося, після чого акуратно згортав папір. Тепер треба спуститися вниз і викинути його так, щоб цього ніхто не помітив, — найризикованіший крок, щось подібне до того, з чим стикаються маніяки, коли усвідомлюють, що настав час четвертувати тіло. Чашку він завжди мив наступного ранку під своїм умивальником. Те ще задоволення. Іноді від усього цього процесу Гордона нудило.

Хочеш жити під дахом місіс Візбіч, мусиш поводитися, мов невидимка, — постійно відчуваєш, як вона за тобою спостерігає, крадеться навшпиньки, сподіваючись заскочити своїх орендарів на гарячому. Це будинок, в якому не можеш спокійно навіть до туалету піти, бо боїшся, що хтось підслуховуватиме.

Гордон повернув ключа в замку і приклав вухо до дверей — не схоже, щоб хтось під ними стояв, лише долинає ледь чутний дзенькіт тарілок — певно, місіс Візбіч миє посуд після вечері. Можна спускатися вниз.

Він навшпиньках почав спускатися сходами, притиснувши до грудей згорток із використаним чайним листям. Туалет на третьому поверсі. Біля повороту він зупинився, знову дослухаючись — ага, точно, дзвенить посуд!

Чисто! Гордон Комсток, поет (який, за словами літературного дайджесту «Таймс», був «юним талантом»), блискавично прошмигнув до туалету, кинув вміст згортка в унітаз і змив водою. Тоді хутенько повернувся до своєї кімнатчини, зачинив на ключ двері і, намагаючись не шуміти, заварив собі чаю.

До цього часу кімната достатньо прогрілася. Чай із цигаркою зробили свою справу — він більше не почувався таким роздратованим, та й нудьга, здається, розвіялася. Може, попрацювати? Роботи вистачало. Завжди ненавидів себе через те, що міг згаяти цілий вечір бозна на що. Без великого ентузіазму переставив стілець до столу. Сили волі забракло навіть щоб розібрати купу паперів. Діставши кілька пожовклих аркушів, він розгорнув їх і поклав перед собою. Що за базгранина! Все покреслено, купа виправлень — не рядки, а бідолашні хворі після десятка операцій. А який почерк! У тих місцях, де його можна було розібрати, вгадувався акуратний та «інтелігентний» стиль. Ох і нелегко дістався він Гордонові — скільки часу витрачено за писаниною під пильним наглядом «вчених мужів».

Мабуть, сьогодні все ж таки доведеться трохи попрацювати. Він почав копирсатися у паперах. Де ж той уривок, над яким він працював учора? Це була грандіозна поема — принаймні, такий був задум — на дві тисячі рядків, з чіткою римою. В ній ішлося про звичайний день у Лондоні (назва — «Принади Лондону»). Такі амбітні проекти здатні подужати тільки ті, у кого надлишок вільного часу. Попервах Гордон цього не розумів; він усвідомив це тільки зараз. Яким же наївним він був два роки тому! Як його надихала ця ідея на самому початку, тоді, коли він спалив за собою всі мости і поринув у безодню злиднів. Тоді йому здавалося, що масштаб його особистості визначається масштабом цього твору. Та якось так склалося, що з «Принадами Лондону» одразу почалися проблеми. Вочевидь, він не міг дати раду з таким обсягом роботи. За два роки ніякого прогресу, самі тільки незавершені уривки.

На кожному з тих аркушів паперу перекреслені рядки, численні виправлення. Повністю завершених, мабуть, і п’яти сотень не набереться. І вже немає сили продовжувати, тільки недолугі потуги виправити щось — то тут, то там. З геніальної ідеї його задум перетворився на нічне жахіття, яке він ніяк не міг подолати.

Щодо решти, то протягом останніх двох років він не написав нічого, крім кількох коротеньких віршів. Певно, не більше десятка. Йому нечасто вдавалося зберегти прозорість думки, яка була потрібна для творення поезії та прози. Випадки, коли він «не міг писати», почали траплятися все частіше. З усіх професій на світі тільки митцю дозволено сказати «не можу працювати».

І в цьому є певний сенс. Трапляються дні, коли ти просто не можеш нічого робити. І знову мова заходить про гроші! Проблеми з грошима породжують відчуття дискомфорту, тривоги; без них не купиш цигарки, та найбільше переймаєшся через можливість невдачі. Зрештою, брак грошей загрожує самотністю. На що можна розраховувати з двома фунтами в кишені на тиждень? А чи вдавалося бодай комусь у житті написати щось пристойне за таких умов? Гордон усвідомлював, що «Принадам Лондону» ніколи не стати тією поемою, якою він хотів її бачити на початку. Він ніколи її не допише. В такі моменти Гордон чудово це розумів.

Та попри все, і саме тому, він продовжував працювати над текстом. Це те, за що він міг учепитися. Так він ніби давав відсіч своїм злигодням і самотності. Зрештою, бували моменти, коли його накривало хвилею натхнення (або принаймні так йому здавалося). Так сталося і сьогодні. І хоча це не тривало довго (рівно стільки, скільки необхідно для того, щоб викурити дві цигарки), та він все ж таки відчував його. Куріння допомагало йому абстрагуватися від зла реальності. Він спрямував свої думки туди, де було місце тільки для його поезії. Над головою колихалося світло гасової лампи. Слова набули форми і стали реальнішими. Його увагу привернуло двоє рядків, які він написав торік, але так і не завершив. Він перечитав їх. Щось тут було негаразд. Тоді йому так не здавалося. Зараз же з них прозирала якась вульгарність. Він перерив купу паперів, доки знайшов чистий аркуш, ще раз записав рядки, а тоді з десяток їхніх модифікацій, щоразу перечитуючи кожен із них. Зрештою, жодним не залишився задоволений. Від них треба відмовитися — не мистецтво, а примітивна підробка.

Відшукавши оригінал, він закреслив рядки жирними лініями. Цей рух залишив по собі відчуття досягнення, ніби він не витратив час дарма, адже знищення — частина процесу творення.

Раптом у вхідні двері внизу постукали. Гуркіт прокотився по всьому будинку. Гордон стрепенувся, миттю повернувшись на землю. Пошта! Він одразу забув про «Принади Лондону». Серце затьохкало. Можливо, надійшов лист від Розмарі. До того ж він і досі чекав відповіді від двох видавництв щодо публікації своїх віршів.

На одне з них Гордон майже не покладав надій — кілька місяців тому він надіслав їх до американського видавництва «Панорама Каліфорнії». Вони, мабуть, навіть не вважають за потрібне бодай щось йому відповісти. А ще він надіслав вірші до британської щоквартальної газети «Першоцвіт», на яку мав великі сподівання. Саме тут друкували модних авторів, і протягом років вона була найвпливовішим в Англії виданням у сфері літературної критики. Варто було потрапити на сторінки «Першоцвіту» — і ти приречений на успіх. Глибоко в душі Гордон, звісно, усвідомлював, що там його ніколи не надрукують — не їхній формат. Проте дива трапляються, а якщо й не дива, то не варто виключати можливості якихось випадковостей. Зрештою, вірші у них вже півтора місяці. Чи тримали б вони їх так довго, якби не планували публікувати? Гордон спробував відігнати цю думку. Лишалася надія на те, що прийшла якась звістка від Розмарі. Минуло чотири дні. Вона навіть не уявляла, як це днями чекати на її листи. Довгі, недолугі листи з дурнуватими жартами і зізнаннями в коханні. Вони нагадували Гордонові про те, що у світі є той, кому він не байдужий. А ще вони були здатні бодай трохи осяяти ті похмурі страшні дні, коли його вірші повертали (власне, ще жодна редакція не погодилася опублікувати творів Гордона, окрім «Антихриста», редактор якої, Ревелстон, був його другом.)

Унизу почулося якесь шурхотіння. Місіс Візбіч ніколи не поспішала розносити пошту — вона спершу мала роздивитися всі листи, вивчити марки, відмітки, піднести до світла у спробі здогадатися, що може бути всередині. Щось на кшталт «права першої ночі». Відчувала, що має до них безпосередній стосунок. Боронь Боже піти і забрати їх самому. І водночас вона всім своїм виглядом демонструвала, як важко їй зайвий раз підійматися сходами, і тільки після цього з важким сопінням підсовувала листи під двері. Зрештою, тебе охоплювало почуття провини через те, що змусив жінку у поважному віці подолати весь цей шлях тільки заради твого жалюгідного листа.

Місіс Візбіч була вже поруч. Гордон уважно дослухався до її кроків. На другому поверсі вона зупинилася — лист для Флексмана. Знову звук кроків і наступна зупинка — лист для механіка. У Гордона душа втекла у п’яти. Боже, благаю, нехай і мені буде лист! Знову кроки. Чекайте, невже вона почала спускатися вниз? Та ні, вона наближалася! Але йшла не сюди. Звук кроків слабшав, а трохи згодом зовсім стих. Отже, для нього немає листів.

Він знову взяв до рук перо, хоча незрозуміло навіщо. Так і не написала! От відьма! Немає жодного бажання продовжувати працювати. Розчарування загасило останню іскру ентузіазму. Лише кілька хвилин тому він міг відчути рядки під пальцями, зараз же вони здавалися йому набором беззмістовних слів.

Гордон з відразою зім’яв аркуші й прибрав їх зі столу на підвіконня, засунувши під горщик з аспідистрою. Було вже несила дивитися на них.

Він підвівся. Лягати ще рано. Принаймні йому не хотілося спати. Душа Гордона прагнула якихось розваг, чогось легкого — подивитися фільм, закурити, випити пива. Та ба! Де ж на це взяти гроші? Тоді він вирішив почитати «Короля Ліра», аби відволіктися від нестерпної реальності, але зрештою, після нетривалих роздумів, дістав з полички «Голмса» — Гордон обожнював цю книжку, знав майже напам’ять.

Гас у лампі закінчувався, холод став пробирати до кісток. Стягнувши з ліжка ватяну ковдру, Гордон закутав у неї ноги і повернувся до книжки. Долоні грілися під пахвами, перед очима пролітали рядки «Пістрявої стрічки», над головою потріскувала лампа, тепла від гасу було не більше ніж від воскової свічки.

Десь у лігві місіс Візбіч годинник вибив пів на одинадцяту. Вночі його було особливо добре чути: бум-бум-бум! Через це звук маленького дзиґаря, що стояв на камінній поличці, почав діяти Гордонові на нерви — він нагадував про те, що час невпинно спливає. Він відірвав очі від книжки. Ще один змарнований вечір. Години, дні, роки спливають, мов пісок крізь пальці. І з дня на день та сама історія — самотня кімната, холодне ліжко без жінки, пил, попіл від цигарок і листя аспідистри. А йому от-от виповниться тридцять. Свідомо віддаючи себе на поталу покаранню, Гордон знову дістав купу чернеток з текстом «Принад Лондону» і кинув на них скорботний погляд. «Пам’ятай про смерть», — подумав він. «Принади Лондону», доробок Гордона Комстока, автора «Мишей». Його шедевр, плід (насправді, плід) його творчих пошуків, що розтягнулися на два роки — нескінченний лабіринт слів, які не мають жодного сенсу! Досягнення цього вечора — два викреслені рядки. Замість того, щоб написати два нові, він стількох само позбувся.

Потріскуючи, згасла лампа. Зібравши в кулак усю свою волю, Гордон розкутався і швиргонув ковдру на постіль. Краще лягти спати зараз, доки не стало нестерпно холодно. Він поплентався до ліжка. Стривай-но — зранку ж на роботу! Треба завести будильник. Нічого не зробив, не просунувся вперед ані на міліметр, а квапиться до ліжка.

Деякий час він намагався змусити себе роздягнутися. Десь хвилин двадцять лежав в одязі, заклавши руки під голову. Роздивлявся тріщини на стелі, що нагадували мапу Австралії. Тоді спробував лежачи скинути черевики і шкарпетки. Кинув критичний погляд на свої ступні — маленькі, незграбні. Ще й смердять. Ванну не приймав уже днів з десять. Соромлячись вигляду своїх ніг, Гордон підвівся, сів на ліжку й нарешті роздягнувся, скинувши одяг на підлогу. Закрутивши гасовий клапан, здригаючись від холоду, прослизнув під простирадла, — спав він завжди голяка. Ще торік він викинув останню свою піжаму.

Годинник внизу пробив одинадцяту. Щойно простирадла наситилися теплом його тіла, думки Гордона повернулися до вірша, який не йшов йому з голови цілий день. Він почав шепотіти:

Зненацька порив зловісного вітру,

Лихого, того, що зміта все довкола.

Дими оповили осінню палітру,

Високі тополі гнуться додолу.

Годинник старанно вибивав ритм: тік-так, тік-так, тік-так! Механічність процесу вселяла в нього жах.

Поезія! Остання з марних речей, що доступні людству. Він лежав з розплющеними очима, чітко усвідомлюючи марність усіх своїх зусиль і той глухий кут, в який його завело життя.

Годинник пробив північ. Ліжко почало здаватися теплішим та комфортнішим, і Гордон випростав ноги. За шторою блимнуло світло фари випадкової машини, що промчала вулицею, відкинувши тінь на листок аспідистри, який зблиснув, наче спис Агамемнона.

3

Гордон Комсток — ім’я милозвучне, родовите. Гордон — від пращурів з Шотландії, звісно. Протягом останніх п’ятдесяти років це ім’я давали мало не кожному новонародженому в рамках політики «шотландизацїї» Англії. «Гордон», «Колін», «Малкольм», «Дональд» стоять в одному ряду з іншими шотландськими дарами людству, серед яких віскі, гольф, вівсянка та оповідання Баррі і Стівенсона.

Комстоки, дрібні дворяни без власного клаптика землі, належали до найбідніших у середньому класі. У своїх жалюгідних злиднях вони не могли знайти втіхи навіть у спогадах про золоті часу «давнього» роду, бо ніколи до нього не належали, а були насправді пересічною родиною, що піднялася на хвилі вікторіанського процвітання, а тоді розпалася — раніше, ніж ера процвітання дійшла свого кінця. Жили вони в достатку не більше кількох десятків років, доки ще був живий Гордонів дід, містер Семюель Комсток — «дідусь Комсток», як з дитинства привчили Гордона називати його. Помер він за п’ять років до народження Гордона.

«Дідусь Комсток» був одним із тих людей, які зберегли свій вплив і після смерті. Ще той покидьок за життя, він нагрів руку на п’ятдесят тисяч фунтів, грабуючи робітничий клас і приїжджих, збудував собі добротний маєток з червоної цегли і наплодив дванадцять чад, з яких вижило одинадцять. Його смерть прийшла несподівано — крововилив у мозок. Діти звели над його могилою глибу з написом:

ВІЧНА ПАМ’ЯТЬ

СЕМЮЕЛЬ ІЗЕКІЛЬ КОМСТОК

ВІРНИЙ ЧОЛОВІК, ЛЮБЛЯЧИЙ БАТЬКО,

ВЗІРЕЦЬ ДОБРОПОРЯДНОСТІ ТА ЧЕСТІ

9 ЛИПНЯ 1828 РОКУ — 5 ВЕРЕСНЯ 1901 РОКУ

СПИ З МИРОМ В ОБІЙМАХ ІСУСА

Не варто й згадувати ті святотатні коментарі до останнього речення, що лунали з вуст знайомих діда. Лише варто зазначити, що гранітна глиба важила близько п’яти тонн і встановили її там не просто так — нащадки Семюеля Комстока хотіли бути певні, що дід з могили вже не підведеться. Хочете дізнатися, що думають родичі небіжчика про нього, подивіться на його надгробний камінь.

Комстоки, принаймні на пам’яті Гордона, були безініціативним, нудним сімейством. Їхня інертність дивувала. Без участі «дідуся Комстока» тут, звісно, не обійшлося. На момент смерті того всі його дітки вже були дорослими і самостійними. Протягом життя придушувалися будь-які вияви ініціативи з їхнього боку. Він пройшовся по них, мов катком по асфальту, не залишивши їм жодного шансу на вираження особистості. Зрештою, всі вони виросли безхребетними невдахами. Жоден із синів не здобув справжньої професії, бо «дідусь Комсток» завчасу скерував їх у ті галузі, які були для них абсолютно не підходящими. Тільки одному з них — Джонові, батькові Гордона — не забракло духу зробити щось по-своєму. Він одружився ще за життя батька. Неможливо було уявити когось із чад діда успішними бодай у чомусь — у створенні чогось нового чи, навпаки, у руйнуванні, щасливими чи глибоко нещасними, такими, що живуть на повну та мають пристойний заробіток. Їхня доля — животіти, чіпляючись за респектабельність роду. Одне з типових сімейств середнього класу, в якому ніколи нічого не відбувається. Взагалі.

Родичі з раннього дитинства викликали у Гордона відчуття пригніченості. Його оточували численні тітки і дядьки, яких об’єднував однаково сумний тьмяний погляд, погаслі очі й занедбаний вигляд; всі вони скаржилися на здоров’я і постійно переймалися через гроші — крий Боже, збанкрутують. Не дивно, що вони втратили навіть основний інстинкт. Ті, в кого палає вогонь життя, плодять потомство незалежно від того, є в них гроші чи їх немає. «Дідусь Комсток», для прикладу, який був дванадцятим у родині, примудрився зачати одинадцятьох нахлібників. Ті ж, своєю чергою, спромоглися дати світові тільки двох — Гордона та Джулію, які до цього дня лишалися бездітними. Гордон, останній з Комстоків, прийшов у цей світ 1905-го. Вагітність була незапланованою, і протягом наступних тридцяти років у родині не з’являлося жодного малюка, самі небіжчики. І йдеться не тільки про продовження роду, в інших сферах так само — цілковитий штиль.

Здавалося, кожен у цій родині приречений. Ніби хтось наклав на рід прокляття: доживати віку у злиднях посередності. Жоден із них не зробив за все своє життя жодного вчинку. Такі вже вони люди — з тих, що у будь-якій справі опиняються за бортом, навіть якщо йдеться про просту необхідність влізти у переповнений автобус. З грошима, звісно, ніхто належно поводитися не міг. Зрештою, «дідусь Комсток» розділив між ними всіма порівну свій статок, який отримав після продажу маєтку: кожному дісталося по п’ять тисяч. Не встигло тіло діда охолонути, як вони почали тринькати гроші. У них забракло духу спустити їх на якісь шалені розваги, як-от на жінок чи роблячи ставки на перегонах; натомість, вони потроху витрачали їх — хтось бездумно вклав кошти в облігації, хтось в ризикований бізнес, який за рік-два прогорів, не залишивши після себе нічого, крім збитків. Більше половини з них померли холостяками. Дехто з уже немолодих доньок усе ж таки вискочив заміж після смерті батька, але ті шлюби не були вдалими. Сини ж так і лишилися неодруженими, бо через неспроможність заробити достатньо грошей на утримання сім’ї просто «не могли собі її дозволити». Жоден із них, крім Гордонової тітки Анджели, не мав власної домівки; всі вони гибіли в орендованих кімнатчинах. І рік за роком хтось із них йшов з життя після якоїсь сумнівної, проте дороговартісної в лікуванні хвороби, що висмоктувала з них усе до останньої копійки. Тітка Шарлотта, наприклад, 1916-го потрапила до Клепгемської психлікарні. Нині такі заклади в Англії переповнені! Головним чином, за рахунок самотніх старих дів. До наших днів серед живих з цієї родини залишилося троє — тітка Шарлотта, про яку вже згадували; тітка Анджела, яку якимось дивом переконали придбати будинок і крихітну ренту ще 1912-го; і дядько Волтер, який примудрявся крутитися на кілька сотень фунтів, що лишилися з тих п’яти тисяч від «дідуся Комстока», і прибутку від сумнівних «агенцій», якими він управляв.

Гордон зростав в атмосфері перешитого одягу і баранячих хрящів на вечерю. Його батько, як і решта Комстоків, був депресивною особистістю. Спочатку він виявляв кмітливість і демонстрував хист до літератури. Помітивши це, як і його страх перед арифметикою, «дідусь Комсток» відразу ж відправив Гордонового батька вивчати бухгалтерську справу Тож він безуспішно займався фінансовою справою, час від часу встрягаючи в якісь партнерські угоди, які прогорали через рік-другий. Дохід його був нестабільний — іноді доходив до п’яти сотень на рік, а іноді падав до двохсот, але ніколи не зростав. Помер він 1922-го. Йому було п’ятдесят шість, та здоров’я не витримало — підкосила ниркова недостатність.

Оскільки Комстоки були сімейством хоч і бідним, але шляхетним, економити на «освіті» Гордона для них було абсолютно неприпустимо. Дивна річ ця освітня лихоманка! Для того, щоб улаштувати своє чадо до «правильного» освітнього закладу (тобто до котроїсь з приватних шкіл), маєш роками скніти, проживаючи життя, яким погребував би пересічний робітник. Гордона віддали до нікудишньої, проте претензійної школи, рік навчання в якій коштував близько ста двадцяти фунтів. Для того, щоб дозволити собі такі витрати, родині доводилося багато від чого відмовлятися. Старшу сестру Джулію залишили практично взагалі без освіти (згодом її відправили до якоїсь скромної публічної школи, та щойно їй виповнилося шістнадцять, забрали звідти). Джулія ж була «дівчинкою», а Гордон «хлопчиком». Тому здавалося цілком природним, що дівчинка має поступитися хлопчику. До того ж Гордона в родині заздалегідь охрестили «здібним хлопчиком». Задум був такий: він зі своїми «блискучими талантами» мав отримати стипендію в університеті, досягти успіху в житті і повернути родинне багатство. Більше за всіх у це вірила Джулія. Худорляве високе дівчисько, на голову вище за Гордона, з видовженим обличчям і дещо довгуватою шиєю, яке, хай би що робило, завжди нагадувало гуску. Простодушна, непримхлива Джулія була народжена для того, щоб створювати сімейний затишок, прибирати, прати і прасувати. Навіть у розквіті юності в неї на лобі було написано: «стара діва». Гордона вона обожнювала. Для неї він був ідолом. Леліяла, пестила, сама ходила у старому дранті, щоб йому могли придбати нову шкільну форму, економила кишенькові гроші, аби купити йому подарунок на Різдво і день народження. Відплатив він їй сповна: зневагою до сестри, яка ніколи не здавалася йому достатньо розумною чи вродливою.

Навіть в його школі третього ґатунку всі хлопчики були із більш забезпечених родин. Згодом, довідавшись про майнове становище Гордона, вони влаштували йому веселе життя. Певно, найжорстокіший вчинок, який батьки можуть скоїти щодо своєї дитини, це віддати її до школи, в якій навчаються дітки багатих батьків. Жоден дорослий сноб не здатен зрозуміти, крізь які муки має пройти дитя. У школі, особливо в початковій, основні Гордонові зусилля були спрямовані на те, щоб усіляко приховувати фінансове становище своєї родини. Через які приниження йому довелося пройти! До прикладу, згадати хоча б те жахіття, коли на початку кожного семестру треба було привселюдно показувати директорові суму кишенькових грошей, взятих із собою з дому, і він витягав з кишені жменьку монет, викликаючи за спиною злі смішки однокласників. А коли всі довідалися, що форму йому купили в крамниці, а не пошили на замовлення, і коштувала вона лише тридцять п’ять шилінгів! Та найбільше Гордон боявся тих днів, коли до нього приїздили батьки. Тоді він молився, щоб щось сталося і вони не приїхали. Особливо батько; як такого не соромитися — понурого, блідого як небіжчик, сутулого, в старому і давно не модному одязі. Від нього віяло зневірою, поразками і нудьгою. Ще була в нього дурнувата звичка — на прощання давати Гордонові перед усіма хлопцями півкрони, півкрони замість десяти бобів! І двадцять років потому, на одну згадку про це, Гордонові ставало зле.

Першим наслідком такого виховання стало побожне схиляння хлопчика перед грошима. Він просто ненавидів своїх злиденних родичів — батька, матір, Джулію, всіх. Ненавидів їхнє жалюгідне житло, несмак, брак жаги до життя, постійну стривоженість і ниття через три зайво витрачені пенси. Найчастіше в будинку Комстоків можна було почути: «Це нам не по кишені». Тоді гроші йому були потрібні лише для задоволення своїх дитячих забаганок. Чому не можна гарно вдягатися, їсти цукерки і ходити в кіно, коли цього хочеться? Він звинувачував батьків у їхній бідності, ніби вони потрапили в таке становище навмисно. Чому вони не можуть бути такими, як решта батьків заможних хлопчиків зі школи?

Гордону ж здавалося, що бути бідними їм подобалося. Такий вже хід думок у дитини.

Та з віком ця логіка не зникла. Просто дещо змінилася. В школі він уже освоївся, над ним не так сильно знущалися. Зірок з неба не хапав — додаткові заняття не відвідував, на стипендію не тягнув, та кумекав не гірше за решту однокласників, а деколи навіть і краще. Читав заборонені дирекцією книжки, висловлював нетрадиційні погляди на англіканську церкву, патріотизм і шкільне братство. З часом почав писати перші вірші, надсилати їх в «Атенеум», «Нову добу» і «Вестмінстерський вісник». Але жодне з цих видань не погодилося їх надрукувати.

Звісно, були в його школі хлопці, з якими йому вдавалося ладнати. В кожній приватній школі можна було знайти представників інтелігенції з критичним мисленням. А в ті часи, відразу після війни, бунтарський дух охопив Англію настільки сильно, що потрапив навіть за огорожу навчальних закладів. Молодь, навіть зовсім юні хлопці, навідріз відмовлялися слухатися старших; тоді будь-хто, в кого бодай трохи працювали мізки, вважав себе революціонером. Старше покоління (ті, кому було за шістдесят) заволало про небезпеку «підривних ідей». Гордон зі своїми друзями добряче розважалися, сповідуючи ті «підривні ідеї». Цілими днями просиджували в редакції своєї щомісячної газети «Більшовик», яку розмножували на копіювальній машині. В ній пропагувалися ідеї соціалізму, вільного кохання, закликали до розвалу Британської імперії та розпуску її збройних сил і таке інше. Було весело. Який розумник шістнадцяти років не вважає себе соціалістом? У такому віці гачка під приманкою не видно.

Уже тоді Гордон почав розуміти, як влаштований бізнес; раніше за однолітків второпав — уся сучасна торгівля побудована на принципі: надури когось, перш ніж надурять тебе. Як не дивно, та на цю думку його наштовхнули рекламні проспекти в метро. Цікаво, чи міг він подумати тоді, що колись і сам працюватиме у рекламній фірмі? Але, як з’ясувалося пізніше, для ведення бізнесу недостатньо самого лише вміння дурити людей. Згодом для Гордона стало очевидним — люди піднесли гроші на рівень культу; їм поклонялися. Можливо, це єдина релігія, яка залишилася. Гроші зайняли місце Бога. Поняття добра і зла зникло, його місце зайняло поняття успіху і невдачі. Божі настанови звелися до двох заповідей: одна для тих, хто наймав на роботу — «твори гроші!», а інша для рабів та підлеглих — «бійся втратити роботу!» Десь тоді до рук Гордона і потрапила книжка «Філантропи у дранті», в якій йшлося про тесляра, який заклав усе, що мав, окрім своєї аспідистри. Після цього аспідистра стала для Гордона певним символом. Аспідистра — квітка Англії. Це її зображення треба було розмістити на армійській формі замість єдинорога та лева. Цій країні не загрожує жодна революція, доки з її вікон виглядає листя аспідистри.

Він більше не ненавидів своїх родичів, принаймні не так сильно. Вони й досі викликали у нього відчуття депресії: бідолашні тітки і дядьки, які повсихали від старості і злиднів (двох чи трьох з них уже не було серед живих), зовсім знесилений батько, зблідла і «слабенька» матір (проблеми з легенями), що постійно була на нервах, і вже повнолітня Джулія, яка сумлінно працювала зрання аж до смеркання, а пристойної сукні у шафі так і не мала. Тільки зараз Гордон усвідомив, у чому їхня проблема. Вона не в тому, що їм бракувало грошей, а в тому, що вони жили у світі, в якому статок вважався достоїнством, а бідність ґанджем. Вони всім серцем вірили в силу грошей і страждали від свого становища. Не могли просто жити, як то роблять інші, навіть ті, хто взагалі не має грошей. А найбіднішим із середнього класу це вдається. Варто зняти капелюха перед тим простим робітником з фабрики, що з чотирма пенсами в кишені не боїться зробити пропозицію одружитися своїй дівчині! Принаймні в його жилах тече кров, а не калькульовані цифри доходів і видатків.

Так розмірковував наївний юний егоїст. У житті тільки два шляхи, думав він: бути багатим або навмисно відмовитися від матеріальних благ; або гроші, або аскеза. Найгірше, що може статися — поклонятися грошам, не володіючи ними. Сам він змирився з тим, що йому не судилося збагатіти в цьому житті. Йому навіть на думку не спадало, що він може бути наділений такими талантами, які могли б принести йому пристойний заробіток. Таку «послугу» зробили йому вчителі: втовкмачили в голову, що він бунтар-невдаха, який ніколи не «досягне успіху» в житті. І він спокійно це прийняв. Тим ліпше — не доведеться вдавати, що маєш чогось «досягати». Відтепер його єдиною метою стало всіляко уникати цього «успіху». Краще вже бути королем у пеклі, ніж слугою в раю; і якщо на те вже пішло, то служити легше чортам, аніж янголам.

Уже в шістнадцять Гордон визначився, з чим він прагне боротися — з усюдисущим ідолом грошей і служінням йому. Грошам було оголошену війну (потайки, звісно).

Рік потому помер батько, залишивши лише двісті фунтів. Джулія на той час вже кілька років працювала: спершу в державній установі, а згодом, закінчивши кулінарні курси, у паскудному кафе (для дам) біля станції метро «Графський двір». Сімдесят дві години на тиждень за двадцять п’ять шилінгів, плюс безкоштовний обід, з яких майже половину вона витрачала на сімейні видатки. За таких обставин, звісно, найрозумнішим було б забрати Гордона зі школи і прилаштувати його до якоїсь роботи, а гроші віддати Джулії, щоб та могла порядкувати у власному кафе. Але на заваді стала типова родинна дурість і ставлення до грошей. Ані Джулія, ані мати й чути не хотіли про те, щоб Гордон покинув навчання. Опинившись у заручниках безглуздого снобізму середнього класу, вони б радше пішли до трудового табору, ніж дозволили Гордону залишити школу до того, як йому виповниться вісімнадцять. Дві сотні фунтів мають піти на завершення синової «освіти». Гордон не опирався. Через оголошення війни грошам меншим егоїстом він не став. Йому аж ніяк не здавалася оптимістичною думка про необхідність йти працювати. А кого в такому віці вона може привабити? Перекладати папірці в якомусь запилюженому офісі! Його рідня вже починала обговорювати, куди б його влаштувати у житті, приміряючи «надійні місця». Молодому Смітові дісталася така хороша посада в банку! А яке чудове місце отримав Джонс у страховій компанії! Від усіх цих історій Гордона нудило. Здавалося, їм так і кортіло поховати живцем всіх юних англійців на цвинтарі «надійних місць».

Та проблема нестачі грошей нікуди не зникала. Треба було щось вирішувати. До заміжжя мати Гордона працювала вчителькою музики, та навіть після весілля мала час від часу брати учнів, коли у родині було зовсім сутужно з фінансами. От і зараз вирішила повернутися до викладацької практики. У передмісті не так уже й складно знайти учнів — вони жили в Ектоні, тож з пристойною погодинною оплатою і внеском Джулії до сімейного бюджету рік-два вони б могли якось протягнути. Та у місіс Комсток почалися проблеми з легенями. Надто вже «делікатними» вони стали в такому віці. Оглядаючи її, лікар, який навідував батька перед смертю, мав стривожений вигляд. Рекомендував їй берегти себе, не переохолоджуватися, дотримуватися збалансованої дієти, та перш за все уникати стресових ситуацій. Нервові заняття з учнями, звісно, не найкращим чином могли вплинути на її здоров’я. Гордону про це нічого не було відомо. На відміну від Джулії. Це була їхня таємниця, яку вони надійно приховували від Гордона.

Минув рік. Для Гордона він був нестерпним — брак кишенькових грошей і жебрацький зовнішній вигляд посилили його страх спілкування з дівчатами. А от «Нова ера» погодилася надрукувати його вірш. Мати ж у цей час гибіла у холодних вітальнях на стільчиках для фортепіано за два шилінги на годину. Та нарешті Гордон закінчив школу, і напрочуд настирливий дядько Волтер почав наполягати на тому, щоб через свого знайомого влаштувати його в «надійне місце» — бухгалтером у фірмі, що займалася продажем фарби. Це була справді чудова робота, яка відкривала перед юнаком багато можливостей. За належної самовіддачі хлопець міг би посісти відповідальні посади. Почувши цю пропозицію, Гордон запанікував. Як усі слабкі натури, він утяв штуку і, здивувавши всю родину, навідріз відмовився навіть спробувати там працювати.

Ніхто не міг уторопати, як таке могло статися. Усі в родині вважали його несповна розуму — відмовитися від такого «хлібного місця». Коли ще трапиться така нагода! Гордон же продовжував наполягати на своєму: ТАКА РОБОТА його не цікавить. «Що ж тоді тебе цікавить?» — не могли збагнути вони. «Письменництво», — роздратовано огризнувся Гордон. «Та хіба ж писаниною заробиш на життя?» — ніяк не заспокоювалися вони. На це запитання відповіді у нього, звісно, не було. Десь на підсвідомому рівні він знав, що хотів би заробляти на життя поезією, але про таке не варто було навіть говорити вголос. Та хай би як склалися обставини, він не буде займатися бізнесом. На роботу влаштується, але це не буде неодмінно «надійне місце». Ніхто в родині не міг збагнути, що в Гордона на думці. Мати плакала, навіть Джулія не стала на його бік, численні дядьки і тітки правили тієї ж (живими й досі лишилося шестеро чи семеро). Три дні потому сталося й геть страшне. Під час вечері у матері виник сильний напад кашлю, притиснувши долоню до грудей, вона впала на підлогу, з її рота потекла кров.

Гордон страшенно перелякався. Непритомну матір, яка скидалася на небіжчицю, віднесли нагору. Гордон побіг за лікарем. Кілька днів мати була на межі життя і смерті. Холодні кімнати, заняття і в дощ і в сніг — усе це добряче похитнуло її здоров’я. Гордон тинявся будинком, не знаходячи собі місця від відчуття провини, що не залишало його. Десь глибоко в душі він відчував, що мати ледь життям не наклала за те, щоб розрахуватися за його навчання. Після цього він просто більше не міг з нею сперечатися. Пішов до дядька Волтера і заявив, що готовий стати до роботи хоч завтра, якщо у них ще є для нього місце. Тож дядько Волтер поговорив зі своїм другом, Гордона запросили на співбесіду зі старим джентльменом з давно не новою вставною щелепою, і за якийсь час його взяли на роботу з випробувальним терміном. Почав він зі ставки у двадцять п’ять бобів на тиждень. І затримався в цій конторі на цілих шість років.

Згодом родина переїхали з Ектона до багатоквартирного будинку в не надто людному кварталі біля Педдінгтонського вокзалу. Місіс Комсток забрала із собою фортепіано і, трохи набравшись сил, знову почала давати уроки. Оклад Гордона дещо збільшився, тому втрьох вони якось потроху «вправлялися», втім, головним чином, на заробітки матері та сестри. Гордон переймався власними проблемами. Він сумлінно виконував роботу, та не виявляв великих амбіцій. Його зневажливе ставлення до роботи полегшувало його життя. Таким чином йому було легко примиритися з беззмістовністю офісної праці, адже він ніколи не розглядав її як щось постійне. Одного дня, нехай і бозна-коли, але він вирветься звідти. Зрештою, Гордон завжди міг зайнятися «письменницьким» ремеслом. Можливо, колись він зароблятиме на життя тільки цим — тоді й зможе стати по-справжньому вільним від смороду грошей, який, як йому здавалося, оточував усіх навколо, особливо старших чоловіків. Від них Гордона просто нудило. Ось що означає поклонятися ідолу — грошам: закріпитися в «надійному місці» і продати душу за будинок і аспідистру на робочому столі! Стати «гідною маленькою людиною» в котелку і краватці, чоловіком, який з понеділка по п’ятницю вдома вже чверть на сьому, на вечерю ласує пирогом з персиковим джемом, тоді пів години слухає запис симфонічного оркестру, а перед тим як лягти спати, виконує подружній обов’язок, «якщо дружина в настрої»! Оце так життя! Ні, така доля не для людини.

Людина має звільнитися від цього смороду. Такий таємний план плекав Гордон. Самозречено намагався оголосити війну грошам. Хоч і приховану.

Його колеги ніколи б не запідозрили його у сповідуванні неортодоксальних ідей. Вони так і не дізналися, що він пише вірші (важко сказати, що він їх, власне кажучи, писав — протягом шести років у журналах з’явилося менше двох десятків). На вигляд — пересічний офісний клерк, один із численної армії тих, що щоранку біжать до метро, поспішаючи в офіси Сіті.

Гордону було двадцять чотири, коли померла мати. Родина розпадалася. Зі старшого покоління Комстоків лишилося тільки четверо — тітка Анджела, тітка Шарлотта, дядько Волтер і ще один дядько, який помер рік потому. Тож Гордон із Джулією роз’їхалися: він винайняв кімнату з меблями на Даунті-стріт (вулиці Блумсбері вже давали можливість почуватися частиною літературної спільноти), Джулія ж переїхала до «Графського двору» — ближче до роботи. На цей час їй було майже тридцять, та виглядала вона набагато старшою: сильно схудла, й хоча колір обличчя був здоровий, у волоссі з’явилася перша сивина. Вона і досі працювала дванадцять годин на добу, та за шість років її зарплатня зросла лишень на десять шилінгів на тиждень. Власниця кафе — дама з манерами — вважала себе подругою Джулії, тому не соромилася витискати з «дорогенької» всі соки. За чотири місяці після смерті матері Гордон звільнився з роботи без жодних пояснень. У фірмі вирішили, що він знайшов краще місце, тож дали йому гарні рекомендації. Та він навіть і не думав шукати нову роботу. Йому кортіло спалити за собою всі мости. І тільки тоді він зможе дихати наповну, бути вільним від усього матеріального. І це аж ніяк не означає, що він чекав, поки помре мати, просто її смерть підштовхнула його до цього кроку.

Родичі запанікували. Дехто почав було думати, що Гордон збожеволів. Та його марні спроби пояснити, чому він не має наміру продавати себе у рабство заради перспективи вхопитися за «надійне місце», не увінчалися успіхом. «На що ж ти житимеш?» — знай запитували вони. Гордон же відмовлявся думати про це. І досі плекав надію, що зможе заробляти на життя як письменник. Тоді Гордон уже був знайомий з редактором «Антихриста» Ревелстоном, який іноді підкидав йому романи для написання критичних статей. Тож його літературні перспективи виглядали вже не такими примарними, як шість років тому. Та жага працювати пером не була головною його спонукою. Понад усе Гордон прагнув позбутися фінансового ярма. На горизонті бовваніло життя аскета-самітника. Він щиро вірив у те, що людина може вижити у цьому світі без грошей — бути вільною, як птах. Єдине, чого Гордон не врахував, так це того, що птахам не треба сплачувати рахунків. Якось та буде.

Наступні сім місяців стали для нього справжнім випробуванням. Гордон був на межі. Тільки зараз він зрозумів, що таке тижнями не бачити нічого, окрім окрайця хліба з маргарином, намагатися «писати», коли в голові паморочиться від голоду, бути змушеним закласти власний одяг, щоб розрахуватися з боргами, щоразу повертатися додому зі страхом, що тебе перестріне хазяйка, якій ти винен за оренду житла.

За цей час він не написав майже жодного рядка. Першим, що він зрозумів, було те, що злидні вбивають політ фантазії. Неочікувано для себе Гордон зробив відкриття — безгрошів’я не рятує від матеріальних проблем. Навпаки, ти перетворюєшся на раба грошей, доки не заробиш достатньо для того, щоб було на що жити — така гірка правда життя. Три дні він прожив на вулиці. Жахливий досвід. Скориставшись порадою бувалого безхатька, Гордон попрямував у порт — возити візки з рибою. З кожного такого мав по два пенси, іноді більше, якщо пощастить, а на додачу нестерпний біль у м’язах. Та охочих на цю роботу було хоч греблю гати — тож спершу треба було ще дочекатися своєї черги; якщо до дев’ятої ранку вдавалося заробити вісімнадцять пенсів, то був справжній успіх. Та на четвертий день Гордон зламався. Який, зрештою, в цьому всьому сенс? Йому не лишалося нічого іншого, окрім як просити грошей у родини і шукати нову роботу.

Тільки от роботи ніякої зараз не було. Довелося сісти родичам на шию. Джулія витратила на брата всі свої заощадження. Від сорому його хотілося крізь землю провалитися. От до чого призвели всі його шляхетні думки! До відмови від амбіцій, оголошеній війни грошам і того, що Гордон опинився на утриманні у своєї сестри!

Джулія страшенно переживала за брата. І річ не у витрачених заощадженнях. Вона покладала на Гордона такі надії! Він єдиний з Комстоків мав шанс «вибитися в люди». Вона й досі вірила, що одного дня Гордон поверне родині всі втрачені статки. Він же такий «розумник» — звісно, він впорається, якщо захоче. Два місяці він жив з тіткою Анджелою в її тісному будинку у Хайгейті (зі старенькою тіткою, яка вже геть усохла і ледь могла прогодувати саму себе). Цього разу Гордон насправді активно шукав роботу, та дядько Волтер вже нічим не міг йому допомогти. Його колись впливові друзі тепер самі опинилися за бортом. Та вкрай несподівано доля усміхнулася Гордонові — через когось, хто товаришував з братом тієї пані, на яку працювала Джулія, його влаштували в бухгалтерію рекламного агентства «Новий Альбіон».

«Новий Альбіон» — одне з численних рекламних агентств, офіси яких після війни з’являлися мало не на кожному розі. Продукти капіталізму, що переживав свої останні дні. Ця маленька контора не гребувала жодними замовленнями: широкоформатні плакати з рекламою поживної вівсянки, борошна та всякої всячини. Але спеціалізувалися вони на рекламі капелюшків і косметики, яка розміщувалася у жіночих журналах. Іноді готували невеликі оголошення для тижневиків, як-от реклама піґулок від ПМС, «Гороскоп від професора Раратонго», «Сім секретів Венери», «Секрети шиття», «Як заробити п’ять фунтів», «Лосьйон з кипарисового листя для волосся — надійний захист від лупи» й таке інше. У штаті агентства були, звісно, й ілюстратори. Так Гордон познайомився з Розмарі. Вона працювала у «студії». Минуло чимало часу, перш ніж Гордон насмілився заговорити до неї. Для нього вона довго залишалася далеким персонажем, мініатюрною фігуркою, яка то з’являлася, то хутко зникала з його поля зору. Її образ більше лякав Гордона, ніж приваблював. Коли вони випадково зустрічалися в коридорах, Розмарі кидала на нього глузливий погляд, сповнений іронії — такий, ніби їй все про нього відомо. В такі миті Гордонові здавалося, що її погляд затримується на ньому трохи довше, ніж слід для колеги. Він — простий клерк з бухгалтерії з окладом у три фунти на тиждень — не мав до її творчої сфери жодного стосунку.

«Новий Альбіон» вирізнявся серед решти таких самих фірм своїм новаторським духом. Кожен із тих, хто тут працював, чудово розумів, що реклама і просування продуктів та послуг — одна з найбрудніших справ. Якщо у конторі, яка торгувала фарбою, бодай трохи притримувалися понять комерційної етики, то тут такі речі просто висміювали. Більшість тутешніх співробітників — послідовники жорсткого стилю управління й американізації, для них, окрім грошей, не існувало нічого святого. Працювали вони, спираючись на власну систему принципів. Авдиторія — свині, а реклама — брязкіт помийного відра. Та під цим цинізмом ховалася наївна віра — поклоніння богу грошей. Гордон обережно придивлявся до них. Як і раніше, працював він без особливого ентузіазму, тож колеги ставилися до нього зверхньо. Для нього нічого не змінилося. Він і надалі зневажливо ставився до грошей й продовжував плекати надії вирватися з-під їхньої влади.

Він вертівся у світі грошей, але до нього не належав. Щодо персонажів, які його оточували — слимаків у котелках та випускників-кар’єристів з американських бізнес-шкіл, — їхня поведінка його просто тішила. Йому подобалося вивчати їхній рабський менталітет, який тримався на страхові втратити роботу. Він мало не почав робити нотатки.

Одного разу виникла доволі цікава ситуація. Хтось побачив у газеті Гордонів вірш і розповів решті, що «у колективі завівся поет». Звісно, з нього тут же почали глузувати (але то були не злі жарти) і дали йому прізвисько «бард». Та у всьому цьому вгадувалася якась зневага: думки колег щодо Гордона підтвердилися — йому, хлопцю, що пише вірші, навряд чи вдасться колись пробитися. Та тут стався неочікуваний поворот. Варто було всім почати жартувати через поетичний талант Гордона, як його до себе на розмову викликав головний менеджер — містер Ерскін, який до цього і не чув про Гордона.

Містер Ерскін був огрядним, повільним чоловіком зі здоровим рум’янцем і абсолютною нездатністю виражати емоції. Його зовнішність і манера говорити змушували його співрозмовників думати, що він має якийсь стосунок до скотарства чи фермерства. Його думки були такими ж повільними, як і його рухи, а на обмірковування інформації йому потрібно було чимало часу. Лише Господу Богу відомо, яким чином йому дісталася керівна посада в рекламному агентстві. Проте містер Ерскін був непоганою людиною. Йому геть не притаманною була манера додавати своїй особі важливості та статусу. Якимось чином такі його риси навіть грали йому на руку. Так, завдяки їм він оцінював людей за їхніми здобутками і досить вдало підбирав талановитих працівників. Новина про те, що Гордон пише вірші, вразила його, ба навіть шокувала. «Новому Альбіону» були потрібні талановиті письменники. Запросивши Гордона на розмову, він спокійно роздивився його і поставив купу загальних запитань. Відповіді він не слухав, а тільки хмикав: «Вірші, отже, пишете. Хм, добре. І у газетах вас друкували. Хм, чудово. Певно, за це непогано платять. Чи не так уже й багато? Певно, не дуже багато. Хм. Поезія. Це, мабуть, зовсім не просто. Компонувати рядки, підбирати рими. Хм, хм. А щось, окрім віршів, пишете? Якість історії, наприклад? Хм, невже? Цікаво. Хм!»

Незабаром, після цієї розмови, без жодних додаткових запитань Гордона підвищили до посади секретаря зі спеціальних доручень (фактично правої руки) містера Клю — головного штатного копірайтера «Нового Альбіону». Як і будь-яка рекламна агенція, ця шукала фахівців з живою уявою. Як виявилося, набагато простіше знайти талановитого ілюстратора, ніж автора, здатного думати слоганами на кшталт «Кью-Ті соус змусить вас усміхатися від задоволення» чи «Дітлахи не можуть дочекатися, щоб похрумтіти». Зарплатню Гордону не збільшили, але контора покладала на нього великі надії. Вже за рік, якщо пощастить, він міг би стати штатним копірайтером. Годі й знайти надійнішого шляху «вибитися в люди».

Пів року Гордон працював на містера Клю — сорокарічного чоловіка заклопотаного вигляду з пишною шевелюрою, в яку він полюбляв запускати пальці, коли нервував. Стіни його робочого місця, задушливого тісного кабінету, були завішані плакатними тріумфами начальника. Містер Клю дружньо взяв Гордона під свою опіку, показав йому, як саме слід працювати, заохочував вільно висловлювати свої ідеї. У момент призначення Гордона команда працювала над журнальними анонсами антиперспіранту «Квітнева роса» — сенсаційної новинки від «Королеви гігієни», яку компанія готувалася вивести на ринок (якимось чином у цій конторі був задіяний Флексман). І тут приховану ненависть Гордона до офісної праці спіткало випробування. Річ у тому, що з перших днів Гордон продемонстрував блискавичну здатність до написання рекламних текстів — це був вроджений талант. Майже не замислюючись, він жонглював влучними фразами, які надовго в’їдалися в мозок. Гордон мав хист до слів, вправно оперував ними і вперше у житті мав з цього бодай якусь користь. Містер Клю покладав на нього великі надії. Сам Гордон спостерігав за своїми успіхами спершу зі здивуванням, тоді із захопленням, а згодом його охопив страх. І ЦЕ його майбутнє! Грати словами, аби видурювати у дурнів гроші! Іронія долі — мріяти стати «поетом», а зробити кар’єру на написанні рекламних слоганів для антиперспірантів! Проте така ситуація була доволі поширеним явищем. Подейкують, що переважна більшість штатних авторів походить із письменників-невдах. А звідки ж іще їм узятися?

«Королева гігієни» рекламними проспектами була дуже задоволена. Містеру Ерскіну вони теж сподобалися. Тож Гордону підняли оклад на десять шилінгів на тиждень. І щойно це сталося, як Гордона охопив ще більший страх. Гроші заманювали його у пастку, проникали глибоко в його єство. Вони затягували його у прірву, не помітиш, як вона його поглине. Дивна річ життя — постаєш проти ідеології успіху, божишся ніколи не жертвувати життям заради того, щоб «вибитися в люди», хай би як цього кортіло; аж раптом трапляється щось таке — якась випадковість, — і все складається таким чином, що не помітиш, як ти «вже в людях». Потрібно негайно тікати! Забиратися з цього світу, в якому всім заправляють гроші, доки ще не пізно.

Та цього разу він не заморив себе голодом до смерті. Пішов до Ревелстона просити про допомогу. Так і сказав, що йому потрібна проста робота — не «тепленьке місце», а така робота, яка не вимагала б від нього продати душу дияволу. Ревелстон чудово все розумів. Йому не треба було пояснювати різницю між «тепленьким місцем» і звичайною роботою; до того ж Гордонові він навіть не натякнув на те, що той робить безглуздий вчинок. І за це йому треба віддати належне — він умів дивитися на речі під іншим кутом зору. Звісно, така можливість була у нього завдяки тому, що він не відчував браку грошей — багатії можуть дозволити собі бути розумниками. До того ж з такими статками не надто складно влаштувати і когось ще. Минуло лише два тижні, і у Ревелстона вже були для Гордона гарні новини. Містер Маккечні — підстаркуватий торговець старими книжками, з якими Ревелстон мав якісь справи, — шукав помічника. Йому не потрібен був працівник з досвідом, який вимагатиме повного окладу; він шукав чоловіка, який би поводився як джентльмен і міг підтримати розмову з відвідувачами (звісно, літературну розмову) — того, хто б задовольнив примхливих клієнтів. Цілковита протилежність «теплому місцю». Працювати треба було багато, платня мізерна — два фунти на тиждень, і жодних перспектив. Саме те, що і було потрібно Гордонові. Тож він не барився і відразу ж вирушив до містера Маккечні, сонного старого шотландця з червоним носом і білою бородою у тютюновому попелі, і, недовго думаючи, погодився на його умови.

Саме у цей час виходила друком збірка поезій Гордона «Миші». Сьомий видавець, якому він її надіслав, згодився опублікувати його вірші. Гордон і гадки не мав, що тут не обійшлося без Ревелстона — той був добрим другом видавця, який полюбляв тишком-нишком влаштовувати дебют якомусь невідомому поетові. І от Гордону здалося, що перед ним відчинилися двері в нове майбутнє, що сам він, нарешті, став людиною, або, точніше сказати, не став тією добропорядною людиною з аспідистрою.

Тоді ж він і повідомив «Альбіону», що звільняється. Йти було не просто. Джулія, звісно, переживала ще більше, ніж після того, як Гордон втратив попередню роботу. До цього часу в них уже зав’язалися стосунки з Розмарі. Вона його не відмовляла від звільнення. Але і гадки не мала чому він це робить. Втручатися було проти її правил: «Кожен має право на власне життя» — такою була її позиція. Та найбільше Гордона засмутила його остання розмова з містером Ерскіном. Він був добродушною людиною. Не хотів, щоб Гордон ішов з фірми, й відверто йому про це заявив. Від зайвих коментарів утримався, тільки попросив назвати причини. В цій ситуації Гордон не міг ані ухилитися від відповіді й промовчати, ані збрехати щось на кшталт «там більше платять» (мабуть, єдиний аргумент, який містер Ерскін міг би зрозуміти). Натомість, він геть непереконливо промимрив щось про те, що «цей бізнес не для нього» і що «йому хотілося б продовжити писати».

Бос ніяк не міг збагнути, що Гордон мав на увазі. «Писати? Еге ж, на цьому, певно, непогано можна заробити». Усвідомлюючи, що виглядає дурнем, Гордон пробурмотів щось про свою збірку. «Збірка віршів», — ледь чутно вимовив він. Містер Ерскін скоса глянув на нього:

— Віршів? Хм... Віршів. Вважаєте, цього буде достатньо, аби прогодувати себе?

— Можливо, це не такий уже й великий заробіток, але якщо регулярно випускати збірки...

— Хм... ну що ж! Вам, мабуть, видніше. Якщо передумаєте — повертайтеся. Гадаю, ми завжди знайдемо для вас роботу. Майте це на увазі.

Гордон повертався додому з тяжким відчуттям власної недолугості й невдячності. Але він мав це зробити. Мав вирватися з цього світу грошей. Дивина та й годі! По всій країні молодь зі шкіри пнеться, щоб знайти бодай якусь роботу, а в нього сам лише звук цього слова викликає гострий напад нудоти, робота сама йде йому до рук, а він відмовляється. Хіба ж це не підтвердження теорії про те, що будь-що у світі можна отримати, якщо сильно не хотіти цього? Йому з голови не йшли слова містера Ерскіна. Не просто ж так він сказав те, що сказав? Певно, не для годиться. І якщо щось піде не за планом, Гордон справді зможе повернутися. Тож у нього залишався запасний аеродром. На горизонті продовжував манячити «Альбіон», якого йому так кортіло позбутися.

Та скільки щастя (втім, лише на початку) приносила йому робота у книжковій крамниці містера Маккечні! Якийсь час йому справді здавалося, що врешті-решт він вирвався з лещат грошового ідола. Торгівля книжками, звісно, була ще тим крутійством, як і будь-яка інша торгівля; але геть іншим! Жодної метушні заради того, щоб втриматися на місці, жодного пристосування. Ніхто з нахабних молодиків, які прагнуть зробити кар’єру, і десяти хвилин не витримав би у задушливій торгівельній залі крамниці. Щодо самої роботи, то вона була доволі простою; головне — проводити у лавці не менше десяти годин на день. Старий Маккечні не допікав (шотландський джентльмен, одне слово). За своєю природою не скнара, дещо ледачкуватий. Виявилося, що він непитущий — належав до якоїсь протестантської секти, але Гордонові до того було байдуже. Через місяць надрукували збірку його віршів. Щонайменше тринадцять видань опублікувало на неї рецензії! Літературний дайджест «Таймс» назвав дебютанта «перспективним письменником»! Ще кілька місяців йому знадобилося, щоб усвідомити, яким насправді провальним проектом була його збірка.

Тільки зараз, після того, як його заробіток опустився до рівня двох фунтів на тиждень, а від будь-яких можливостей заробити більше він фактично власноруч відгородився, Гордон почав усвідомлювати увесь тягар боротьби, у яку він вступив. Підступність ситуації була в тому, що полум’я битви згасає. Життя у злиднях з героїчного подвигу перетворюється на сумну звичку. Все це обман. Кинув роботу, рішуче відмовився від «тепленьких місць». От і чудово. Зрештою, цього він і хотів. І назад вороття немає. Та безглуздо переконувати себе в тому, що злиденні будні, які ти сам свідомо обираєш, позбавляють проблем, що приходять з бідністю. І питання геть не в побутовому комфорті. З цими труднощами якось можна дати раду. Головна проблема полягала в тому, що нестача грошей вражає мозок і душу. Щойно дохід падає нижче певного рівня, як розум потьмарюється і почуття згасають. Віра, надія, гроші — тільки святому до снаги зберегти перші два без третього.

Гордон ставав чоловіком. Двадцять сім, двадцять вісім, двадцять дев’ять. Він досяг того віку, коли майбутнє втрачає рожеве забарвлення і починає вимальовуватися у лиховісну картину. Життєва ситуація його родичів вганяла у ще більшу депресію. З віком він усе сильніше відчував свій зв’язок з ними. Ще кілька років — і буде зовсім схожим на них, стане таким самим! Це відчуття виникало у нього навіть поруч із Джулією, з якою він бачився частіше, ніж з дядьком і тіткою. Попри численні клятви більше не робити цього, він продовжував позичати у неї гроші. У волоссі Джулії вже з’явилася сивина, уздовж худорлявих рожевих щік прокреслилися різкі зморшки. Її життя перетворилося на рутину, і вона не була щасливою. Робота в кафе, «шиття» ночами у маленькій кімнатчині біля «Графського двору» (третій поверх з чорного входу — дев’ять бобів на тиждень), іноді посиденьки з подругами — такими ж самотніми, як і вона сама. Типова доля незаможних і незаміжніх жінок. З нею Джулія змирилася, навіть не усвідомлюючи, що все могло б скластися інакше. За Гордона вона переживала більше, ніж за себе. Поступовий занепад роду, члени якого йшли з життя один за одним, втративши всі свої статки, здавався їй справжньою трагедією. Гроші, гроші! «Нікому з нас, напевно, не судилось збагатитися!» — постійно бідкалася вона. Річ у тому, що з них усіх тільки Гордон мав шанс вибитися в люди, але він його змарнував, безвільно скотившись до безрадісного існування своєї родини. Після того, як минув перший шок, вона вже не нападала на нього через те, що він кинув роботу в «Альбіоні», але не змогла знайти сенс у його аргументах. Жіноча інтуїція підказувала їй, що зневага до грошей прирівнювалася до смертного гріха.

Щодо тітки Анджели і дядька Волтера — це була та ще пара! Від одного лишень погляду на них Гордонові здавалося, що він стає років на десять старшим. Дядько Волтер, наприклад, був схильним до депресії. Йому виповнилося шістдесят вісім, а весь дохід від його «посередницьких операцій» разом з відсотками в банку загалом не перевищував трьох фунтів на тиждень. Справами він керував зі скромного офісу на Корстор-стріт, а жив у паскудненькому дешевому пансіоні біля Голландського парку. Це вже, так би мовити, стало традицією: всі чоловіки з Комстоків рано чи пізно опинялися у пансіонах. Дивлячись на бідолашного голомозого дядька — з його чималеньким черевом, задишкою, округлим блідим обличчям з пафосним виразом, що застигло на ньому, згаслими очима з мішками попід ними і звислими вусами, які він безнадійно намагався підкрутити, важко було уявити, що він був молодим. Хіба могло у жилах цієї істоти колись жевріти життя? Чи вилазив він бодай раз на дерево? Чи стрибав сторч головою з узвишшя над водоймою? Чи закохувався колись? Чи варила у нього взагалі голова? У ті свої молоді роки — чи намагався він щось утнути? Можливо, якісь невинні пустощі — кілька склянок віскі у нудних барах, візит до повій на центральному променаді, сумнівний блуд (щось на рівні чуттєвості єгипетських мумій у зачиненому на ніч музеї). А потім довгі роки спустошення, невдалих спроб побудувати свій бізнес і тихого згасання на самоті. Та попри це, дядько у свої роки не здавався нещасним.

Була у нього така собі забавка — хворіти. А хворів він, за його власними словами, мало не на всі недуги, які тільки можна знайти у медичному довіднику. Ще й повсякчас цим вихвалявся. У Гордона складалося враження, що у дядьковому пансіоні (іноді він навідувався туди) тільки те і робили, що скаржилися на здоров’я. У напівтемній вітальні парами сиділи підстаркуваті джентльмени і обговорювали симптоми своїх недуг. Їхні розмови нагадували бесіди сталактитів зі сталагмітами у печерах: кап, кап. «Як ваш радикуліт?» — запитує сталактит у сталагміта. «Мені здається, солі дають результат», — відповідає сталагміт. Кап, кап...

А чого варта була тітка Анджела! Їй було шістдесят дев’ять. Гордон всіляко намагався відігнати від себе будь-які думки про неї. Бідолашна, люба, добродушна і постійно депресуюча тітка Анджела! Вся у зморшках, з жовтуватим відтінком обличчя, геть усохла. Тісниться на своїй половині крихітного котеджика в Хайгейті під назвою «Кущ шипшини». Бранка палацу, що височіє на гірських вершинах, вічна діва Анджела, вуст якої не торкався жоден чоловік, тіло якої не знало чоловічих обіймів. Цілими днями у повній самоті ходить туди-сюди, тримаючи в руці жмут пір’я неслухняної індички: змітає пил з листя аспідистри і полірує розкішний порцеляновий сервіз виробництва фабрики «Корона Дербі», який ніколи не був у вжитку. Час від часу балує себе горнятком добротного чорного чаю, який їй привозять із заморських країв. Привітна, добра але ніким не кохана тітка Анджела! Її рента становила дев’яносто вісім фунтів на рік (тобто тридцять вісім бобів на тиждень), та зі звичкою, що притаманна всім представникам середнього класу вести розрахунки виходячи виключно з річного прибутку, вона витрачала на побутові витрати вісімнадцять пенсів. Їй, певно, довелося б голодувати, якби не Джулія, яка приносила з кафе пакунки з тістечками і сендвічами і вручала їх тітці зі словами: «Ось, тут дещо лишилося після зміни, не викидати ж» — так, наче Анджела цього насправді і не потребувала.

Попри це, у бідолахи тітоньки лишилися маленькі втіхи — у бальзаківському віці в ній спалахнула пристрасть до читання. Недалеко від дому була публічна бібліотека. За життя дідусь Комсток суворо забороняв своїм донькам читати романи. Тож зовсім не дивно, що розпочавши своє знайомство зі світом літератури лишень 1902-го, тітка Анджела ніяк не могла встигнути за сучасною літературною модою. У своїх вподобаннях вона відставала щонайменше років на двадцять, але старанно намагалася надолужити згаяне. Вона й досі читала Розу Браутон та місіс Генрі Вуд, у роки війни відкрила для себе Гола Кейна і місіс Гамфрі Ворд, а в 20-х роках дісталася Сайласа Гокінга та Генрі Сетон-Меррімена, ну а в 30-х майже, хоч і не до кінця, «перетравила» Максвелла та Вільяма Дж. Локка. Піти далі тітці не судилося. Що ж стосується письменників повоєнної доби, то чутки про «зарозумілий» стиль цих аморальних безбожників назавжди позбавили її шансу зазирнути до їхніх книжок. Є Волпол, є наш Гічінс, а хто такий Гемінґвей?

Таким був 1934-й рік для родини Комстоків. Дядько Волтер зі своїми «посередницькими операціями» і недугами. Тітка Анджела, яка змітала пил з недоторканого сервізу у своєму «Кущі шипшини». Тітка Шарлотта, яка доживала дні у пансіонаті для душевно хворих. Джулія з роботою по дванадцять годин на добу і нічними змінами з «шиття» біля крихітної гасової лампи у комірці. І Гордон, який у свої тридцять років працював за копійки на дурнуватій роботі, ледь зводив кінці з кінцями і страждав над своїм нещасним рукописом.

Певно, були й інші Комстоки, бо ж дідусь Комсток мав одинадцятеро сестер і братів. Та навіть якщо й так, то ті з них, хто лишився живим, імовірно, давно збагатилися і втратили зв’язок зі своїми бідними родичами, оскільки фінансові зв’язки міцніші за кровні. Що ж стосується сімейства Гордона, сукупний річний дохід п’ятьох членів родини, який ішов, серед іншого, й на недешеве утримання тітки Шарлотти у пансіонаті для душевно хворих, не перевищував шести сотень. Разом їм було двісті шістдесят три роки. Жоден із них ніколи не був за кордоном, не брав участі у бойових діях, не порушував закону, не їздив верхи, не подорожував літаком, не одружився і не народив дитини. То ж чому не продовжувати в такому самому дусі? А там і кінець не за горами. Роки минали, час спливав, а у Комстоків не відбувалося нічого нового.

4

Зненацька порив зловісного вітру,

Лихого, того, що зміта все довкола.

Дими оповили осінню палітру,

Високі тополі гнуться додолу.

Взагалі-то, того вечора й не було вітру. Тихо, спокійно, як напровесні. Гордон пошепки повторював рядки з вірша, який почав складати ще вчора, просто заради власної втіхи. Сьогодні рима здавалася йому вдалою. Непоганий вірш, принаймні, міг би таким стати. Вже й забув, що минулої ночі його мало не нудило від цієї гри слів.

Пишні крони непорушних дерев обрамляло мереживо туману. Десь унизу, в долині, пробіг трамвай. Гордон підіймався пагорбом у місто, він крокував тротуаром, вкритим щільним шаром листя. Різнобарвне, воно шурхотіло під ногами, нагадуючи розсип сухих американських сніданків — наче господиня розсипала пачку хрустких злакових.

Яка чудова погожа днина! Його улюблена пора року — так Гордонові здавалося в цю мить. Він був цілком щасливим (наскільки можна бути щасливим, не випаливши жодної цигарки за день і лишень з двома з половиною пенсами у кишені). Був четвер — скорочений робочий день. Звільнившись пополудні, Гордон прямував до критика Пола Дорінга, який жив на Колрідж-гроув і час від часу влаштовував чаювання.

На збори у Гордона пішла ціла година. З окладом у два фунти на тиждень не так уже й просто вести світське життя. Пообідавши, він одразу ж поголився (доволі неприємна процедура за відсутності гарячої води). Вдягнув свій костюм на вихід, який придбав три роки тому, але він і досі мав пристойний вигляд — головне, не забути напередодні відпрасувати штани під матрацом. Вивернувши комір, зав’язав краватку — таким чином, щоб прикрити дірку. Після цього сірниковою голівкою зішкріб з бляшанки трохи кіптяви, аби відполірувати черевики. Навіть заштопав шкарпетки (голкою, яку позичив у «Лоренгаймі») — марудна справа, та все ж це надійніше, ніж замазувати голі ноги, що світяться в дірках, чорнилом. Окрім цього, роздобув десь порожню пачку «Золотого димку», щоб покласти в неї цигарку з автомата «папіроси по пенні» — невід’ємна деталь для довершеного образу. Не можна ж прийти до чужої домівки без папірос! А з однією цілком припустимо — побачивши одну, всі подумають, що пачка, певно, просто скінчилася. І тут легко можна послатися на банальну забудькуватість.

Звертаєшся до когось, ніби між іншим: «Не бажаєте папіросу?» — «О, дякую». У цей момент зазираєш до своєї пачки і зі щирим здивуванням кажеш: «Це ж треба! Остання лишилася. Був впевнений, що відкрив нову тільки вчора...» — «О, ні. Я не можу взяти останню. Ось, візьміть мою», — кажуть вам у відповідь. «Це так люб’язно з вашого боку».

А після цього, звісно, господарі самі почнуть вам пропонувати папіросу. Та мати одну при собі — питання честі.

«Зненацька порив зловісного вітру...» Сьогодні він міг би навіть дописати того вірша. У будь-який момент! Але ж запросили на чаювання... Дивина, та сама лише перспектива соціального контакту заряджала його енергією. З рівнем заробітку, як у Гордона, цим не повихваляєшся. Навіть просто зайти до когось у гості — то вже велика подія. М’яке крісло під задом, чай, папіроси і жіночий аромат — такі речі починаєш цінувати, варто бодай трохи зголодніти за ними.

Насправді ж, очікування від подібних вечірок ніколи себе не виправдовували. Жодних інтелектуальних розмов між ерудитами, взагалі нічого, що нагадувало б пристойну розмову, лишень порожні теревені — всюди те саме, що у Хемпстеді, що у Гонконзі. Хоч би зустріти когось гідного уваги. Та де там! Гості цих вечірок не дотягували навіть до рівня шакалів. Добра половина з них — курки середнього віку, які вирішили вирватися зі своїх порядних домівок у бажанні стати частиною творчої еліти. Найяскравішими експонатами були молоді створіння, які заходили не довше ніж на півгодини, трималися у своєму колі й обговорювали таких самих своїх однолітків, називаючи їх за прізвиськами. Гордон зазвичай тинявся поміж ними, прибиваючись до одного з чужих кіл. Коли його знайомили з гостями, Гордон недбало кидав: «Гордон Комсток — поет, ви, мабуть, чули. Автор надзвичайно талановитої збірки "Миші"». Проте жодного разу Гордонові не зустрівся той, хто б його впізнав. Обдаровані юні створіння змірювали його поглядом і йшли собі геть. Вже за тридцять, з тьмяною шкірою обличчя і, вочевидь, дірявими кишенями. Та, попри низку розчарувань, як же Гордон чекав цих зустрічей! Вони були променем світла в його глибокій самотності. Ось такий він, найпідступніший бік злиднів — постійна, всепоглинальна самотність. Днями не мати з ким поговорити, коротати ночі у порожньому ліжку, зажди на самоті. Для багатія це, можливо, і розрада, та яким же нестерпним тягарем це може стати за вимушених обставин!

«Зненацька порив зловісного вітру...» За вікном потоком мчали автівки. Гордон споглядав їх без жодних заздрощів. Кому взагалі потрібна машина? З вікон авто на нього дивилися рум’яні, наче лялькові, личка багатійок. Паскудниці-пристосуванки! Пещені сучки! Краще вже бути самотнім вовком, ніж боягузливою шавкою. Згадалися ранкові години в метро: похмурі натовпи клерків, що наводнюють підземку, мов мурахи; у кожного в одній руці портфель, в другій — свіжий номер газети, а в серці — страх опинитися на вулиці. Він повільно зжирає їх зсередини! Особливо холодної пори, коли від свисту вітру перед очима постає картина: зима, торбина, трудовий табір і лавки в парку для ночівлі. Еге ж!

Зненацька порив зловісного вітру,

Лихого, того, що зміта все довкола.

Дими оповили осінню палітру,

Високі тополі гнуться додолу.

Вітер шматує рекламні афіші,

Трамваї довкола гуркочуть, цокочуть.

Натовпи клерків в метро, як ті миші,

Чого вони прагнуть, чого вони хочуть?

То про що ж вони думають? Наближаються морози. Чи втримаюся на роботі? Чи не опинюся у трудовому таборі? Всевишній велів на знак вірності робити обрізання плоті. Тож кидайся шефу в ноги і вилизуй його взуття! Що ж іще залишається робити?

Губи шепочуть: «Зима вже на носі,

Якось протриматись все ж таки мушу!»

Морози підкрались, глибока осінь,

Крижаним списом пронизує душу...

«Що там у їхніх головах?» Гроші, гроші! Оренда, ціни, податки, рахунок зі школи, транспорт, нові черевики дітям. Про страховий внесок не забути, прибиральниці заплатити. Дідько, ще й дружина, здається, знову вагітна! Чи достатньо гучно я вчора сміявся над жартами шефа? І надходить термін чергового платежу за пилосос, взятий у кредит.

Акуратно, буква за буквою, слово за словом вишиковувалися наступні рядки:

Все водночас звалилось на мене:

Ціни, робота, оренда квартири.

Так закрутило життя навіжене,

Що вибратись годі мені з цього виру.

Цілком пристойно. Дописати б сьогодні ще рядків п’ять-шість — і добре. Ревелстон опублікував би таке.

На голій чорній гілці сидів шпак — бідолаха, як і всі його побратими, переплутав теплі дні зими з весною. Під деревом завмер в очікуванні гладкий рудий кіт: задер голову і витріщився вгору, чекаючи, коли пташка впаде прямісінько йому в пащу. Гордон ще раз прокрутив у голові останні рядки — чудово! І чому минулої ночі вони йому здавалися недостатньо потужними? Він — поет! Розправивши плечі, він гордовито, майже з пихою на обличчі, покрокував уперед. Він — Гордон Комсток, автор «Мишей» (той самий перспективний письменник, пам’ятаєте?), а також автор поеми «Принади Лондону» (яку ще треба завершити). Він знав, що варто тільки захотіти, і він закінчить її. Чому ж вона навіює на нього такий смуток? Йому знадобиться ще десь місяці три, і влітку можна буде публікувати. В його уяві постало видиво тоненької книжечки під заголовком «Принади Лондону» у вишуканій білій матовій обкладинці та рецензії в авторитетних друкованих виданнях: «видатне досягнення» (літературний дайджест «Таймс»), «довгоочікуваний ковток повітря» («Скрутіні»).

Темна Колрідж-гроув була, по суті, провулком, що відходив від траси, в якому надійно осіли сумнівні літературні товариства (подейкували, що влітку 1821-го Колрідж гостював тут протягом шести тижнів). Старовинні маєтки, що ховалися у хащах занедбаних садів під пишними кронами, створювали атмосферу «застарілої культури». В деяких з них і досі збиралися члени цих товариств, щоб обговорити останній доробок Роберта Браунінга в оточенні панянок модельної зовнішності, які біля ніг кумира вели бесіди про Сарджента чи Волтера Патера.

Навесні газони цих маєтків були всіяні пурпурними і жовтими крокусами, а трохи згодом — ніжними дзвониками, що виднілися у траві; навіть дерева тут, здавалося Гордону, підігрували оточенню, сплітаючись у вигадливі візерунки з фантазій Рекхема. Гордон ніяк не міг збагнути, як такий критик, як Поль Дорінг, оселився в такому місці. А критиком він був посереднім (регулярно робив огляди для «Санді пост» і щонайменше двічі на місяць відкривав для світу особливості традиції англійського роману в творіннях Г’ю Волпола). З такою репутацією він мав би жити у квартирі на розі Гайд-парку. Втім, можливо, оселитися на відлюдькуватій Колрідж-гроув було його свідомим вибором — такий собі хрест, який він зобов’язався нести на знак солідарності з забутими літературними ідолами.

Гордон повернув за ріг, повторюючи в голові рядки з «Принад Лондону». Аж раптом його щось зупинило. З парканом біля будинку Дорінга було щось не те. Що? Біля нього не видно жодного авто. Він зупинився, зробив один крок, тоді другий — і знову зупинився, наче той пес, що вловив запах небезпеки.

Із цим місцем щось не те. Тут має стояти бодай кілька машин. На вечірках Дорінга завжди було людно, половина гостей приїздила своїми машинами. Де ж вони? Чи, може, він зарано прийшов? Але ж ні, у запрошенні було написано — пів на четверту, а на годиннику вже за чверть четверта.

Гордон пришвидшив крок. Він був майже впевнений, що вечірку скасували. Серцем ковзнула тінь розчарування. Мабуть, вдома нікого немає. Певно, перенесли дату. Його розізлила ця думка, але він був готовий до неї. Гордона з дитинства переслідував страх — прийти до когось у гості й поцілувати замок. Навіть коли у запрошенні не було жодних сумнівів, у душі ворушився черв’ячок, який не давав спокою і дошкуляв передчуттям того, що станеться щось непередбачуване. Ніколи в житті Гордон не був на сто відсотків упевнений у тому, що на нього десь чекають. Цілком припустимою здавалася думка про те, що люди можуть просто проігнорувати його. Зрештою, чому б і ні? Він не міг похизуватися грошима. А коли в кишенях порожньо, все твоє життя — суцільна зневага з боку інших.

Він штовхнув залізні ворота, з глухим стукотом відчинилася стулка. Порослу мохом стежку обрамляли рожеві камінчики. Гордон почав вдивлятися у фасад. Якимось чином він розвинув у собі здатність Шерлока Голмса визначати, є господарі вдома чи ні. Та цього разу не могло бути жодних сумнівів! Будинок виглядав покинутим. Над коминами не здіймається дим, у вікнах темно. О такій порі вони б уже мали запалити світло. І на ґанку жодних слідів від взуття. Та все ж таки, з відчайдушною надією, Гордон смикнув за мотузку дзвінка, що висів над дверима. Старомодного дзвінка, звісно ж. Новий електричний тут виглядав би вульгарно.

Дзинь-дзинь!

У відповідь — байдуже відлуння. Розтанула остання надія Гордона. Він смикнув за мотузку ще раз, та так сильно, що мало не вирвав її. Пролунав пронизливий дзвін. Але марно. Жодного звуку у відповідь. Навіть слуг відпустили. В цю мить він відчув на собі чийсь погляд. З підвалу біля ґанку за ним спостерігала пара юних очей — молоденька дівчинка-служниця визирнула, відреагувавши на калатання дзвінка. Зловивши на собі його погляд, вона не відвела очей. Він виглядав цілковитим дурнем. А як іще виглядатимеш, коли мусиш цілувати замок? Раптом Гордон усвідомив: їй все про нього відомо — відомо, що вечірку скасували, і всім про це повідомили, всім, окрім нього; відомо, що таких жебраків, як він, не варто і повідомляти. Вона все про нього знала. Слуги завжди знають про таке.

Він розвернувся і попрямував до воріт. Він мав триматися гідно під пильним наглядом служниці — так, ніби це дрібне непорозуміння, яке мало що для нього означає. Та від гніву його аж тіпало, тіло ледь піддавалося контролю. Поганці! Кляті поганці! Так з ним вчинити! Запросити, а тоді змінити дату і навіть не повідомити про це!

Зрештою, могли бути й інші причини, але Гордон волів не думати про них. Поганці! Кляті поганці! Його погляд впав на один з камінчиків під ногами — підняти б його і пожбурити у вікно! Він з такою злістю смикнув за іржаву ручку воріт, що мало не відірвав її.

Фізичний біль заспокоював. Вгамовував біль у серці. Не через те, що його обдурили, позбавивши можливості провести вечір у товаристві, а через відчуття власної безпомічності, меншовартості, відчуття, ніби тобою знехтували, проігнорували. Вони змінили дату вечірки і нічого йому не сказали. Всіх повідомили, крім нього.

Ось як поводяться із жебраками! Так просто і холоднокровно взяти і плюнути йому в душу. Звісно, про Гордона могли просто забути, без жодного лихого наміру; він і сам міг переплутати дату. Але ж ні! Це навіть не спадало йому на думку! Дорінги так навмисно вчинили. Ну звісно, навмисно! Вирішили не перейматися через якогось жебрака.

Поганці!

Гордон пришвидшив ходу. У грудях озвався різкий біль. Сьогодні його позбавили насолоди людського спілкування. Та що поганого в тому, щоб прагнути цього? Цей вечір йому доведеться провести наодинці — втім, як і решту. Ті кілька друзів, яких він мав, жили далеко; Розмарі ще мала бути на роботі, до того ж мешкала вона аж у Західному Кенсинґтоні, в жіночому гуртожитку, що пильно охоронявся старими відьмами. До Ревелстона було ближче — він жив біля Ріджентс-парку, та як кожна людина з достатком, певно, мав купу справ, його скоріш за все не було вдома. Гордон навіть не міг йому зателефонувати, бо не мав і двох пенні у кишені. Та і як йти у гості без грошей? Ревелстон майже напевно запропонував би піти до пабу чи деінде. Та Гордон не міг дозволити йому платити за себе. Дружба між ними для Гордона мала триматися на принципі «кожен платить за себе».

Гордон дістав з кишені цигарку і запалив. Курити на ходу — сумнівне задоволення; відчайдушний жест. Ішов він без якоїсь певної мети — аби тільки не стояти на місці й погамувати почуття образи. Прямував на південь — спершу крізь пустища Камден-тауну, тоді звернув на Тоттенгем-корт-роуд. На місто опустилися сутінки. Він перетнув Оксфорд-стріт, пройшов через Ковент-гарден, вийшов на Стренд-стріт і перейшов на другий берег Темзи мостом Ватерлоо. Ближче до ночі почало холодати. Гнів потроху влягався, але настрій не покращувався. Його гризла думка, якої він намагався спекатися, але марно. Думав він про свої вірші. Бездарні, беззмістовні вірші! І як він тільки міг повірити в себе? Уявити, що одного дня «Принади Лондону» побачать світ? На саму думку про це Гордонові стало зле. Стан нагадував ранкове похмілля. Глибоко в душі він розумів, що його поезія, як і він сам, нічого не варті. «Принади Лондону» йому ніколи не дописати, навіть якщо доживе до тисячі років. Знову і знову він прокручував у голові ті чотири нещасні рядки. Рима до рими, трам-там, там-тара-рам! Гуркотить, як порожня бляшанка. І на це він змарнував своє життя!

До цього моменту він пройшов уже чимало — миль п’ять-сім. Ноги гуділи, а ступні набрякли й пекли. Він опинився десь у Ламбеті — вузьких і брудних нетрях з лабіринтами темних вулиць. Де-не-де крізь туман мерехтіли ліхтарі, але у їхньому світлі заледве можна було щось розгледіти. Гордона почав діймати голод. Кафе спокушали вітринами з оголошеннями: «Міцний чай. Тільки свіжа заварка». Та зі своїми копійками він нічого не міг собі дозволити.

Пройшовши під якимись залізничними балками, він вийшов на міст Хангерфорд. У воді плескалося всіляке сміття та харчові відходи жителів Східного Лондону: корки від пляшок, хлібні й цитринові скоринки, кусні хліба, собачий труп. По набережній Гордон попрямував до Вестмінстера. Сильний порив вітру пригнув додолу гілки дерев. «Лютим поривом вітер...» Він аж здригнувся. Знову та сама рима! Хоча надворі вже був грудень, кілька літніх волоцюг усе ще тулилися на лавках, загортаючись у газети. Гордон кинув на них байдужий погляд: жебраки. Можливо, одного дня на їхньому місці опиниться й він сам. Можливо, це на краще. Він ніколи не мав співчуття до волоцюг. Представник середнього класу в чорних напрасованих штанях — ось хто потребує співчуття.

Гордон піднявся на Трафалгарську площу. Треба якось згаяти час. Національна галерея? Хай йому біс, там, певно, вже давно зачинено. На годиннику чверть на восьму. До того часу, як лягати спати, у нього ще є годин п’ять.

Він сім разів обійшов площу: чотири рази за годинниковою стрілкою і три — проти. Ноги боліли, і хоча більшість лавок були порожніми, сідати він не хотів. Зупинись він бодай на хвилину, як його вмить почне душити бажання закурити. Кав’ярні на Черінг-кросс вабили, мов сирени. Щоразу, коли відчинялися скляні двері, з них долинав аромат свіжої випічки. Гордон майже здався. Зрештою, чому б і не заскочити? На горнятко чаю і два пиріжки грошей стане. З ними можна цілу годину просидіти в теплі. Але ж цей клятий мідяк! Дівчина на касі точно насміхатиметься з нього. Він вже уявив, як вона повертається до офіціантки, зловтішаючись. Знають, що це його останні три пенси. Забудь, нічого не вийде. Треба рухатися далі.

Виблискуючи тьмяним неоновим світлом, вулиця кишіла людом. Гордон продовжував йти вперед — квола фігура з блідим обличчям і неохайним волоссям. Люди проходили повз нього; він намагався уникнути їх, вони уникали його. Вночі Лондон виглядає лиховісно — є в ньому щось холодне, безлике, нетовариське. Сім мільйонів людей щодня проходять цими вулицями, уникаючи контакту, ледь помічаючи один одного, наче рибки в акваріумі. Довкола було повно привабливих дівчат. Всі вони дивилися кудись вбік або просто не помічали його — німфи, що уникають чоловічого погляду. Дивно, та дуже багато з них були наодинці чи у товаристві іншої дівчини. У цьому місті самотніх жінок більше, ніж тих, що у парі. І тут все впирається в гроші. Чи багато красунь готові обміняти свій статус незаміжньої на хлопця-бідака?

З пабів віяло ароматом пивного хмелю. Наодинці і парами люди поспішали до кінотеатрів. Зупинившись перед вітриною одного з них, Гордон під пильним поглядом швейцара почав роздивлятися фото Грети Гарбо з «Розмальованої вуалі». Йому так кортіло потрапити досередини — не заради того, щоб побачити Гарбо на екрані, а щоб відчути тепло м’яких оксамитових крісел. Гордон ненавидів кіно. Рідко ходив до кінотеатрів, навіть коли мав таку можливість. Для чого культивувати мистецтво, яке прагне витіснити літературу? Та складно заперечити привабливість кінематографу. Сидиш у м’якому тепленькому кріслі у темряві, що просякнута тютюновим димом, вдивляєшся в широкий екран, дозволивши хвилям абсолютної нісенітниці накрити тебе з головою, доки ти не втонеш у цьому дурмані, — хіба це не саме той наркотик, який усім нам так потрібен? Знахідка для самотніх людей. Ближче до театру «Палас», помітивши Гордона, на тротуар вийшла повія. Невисока зовсім юна італійка з великими темними очима. Зовнішність приємна, і на відміну від більшості шльондр, ця ще й весела. На хвилину він стишив крок, дозволивши собі роздивитися дівчину, й вона відповіла на його погляд щирою посмішкою. Чому б не спробувати заговорити до неї? А що як вона зможе його зрозуміти? Дідько! Гроші!

Гордон відвів погляд і обійшов повію з такою спритністю, яка може з’явитися тільки у жебрака, приреченого на пристойну поведінку. Ох і сміху було б, якби він зупинився, а згодом з’ясувалося б, що у нього в кишенях вітер гуляє! Він поквапився далі. Навіть за розмову нині доводиться платити.

На Тоттенгем-корт і Камден-роуд було похмуро. Він ледь волочив ноги. Десять миль по бруківці за день! Знову повз приходили дівчата, багато дівчат — з хлопцями, з подругами, по одній, і ніхто його не помічав. Наче його не існувало. Вже набридло ображатися. Під тягарем втоми опустилися плечі, він більше не намагався тримати спину рівно і гордовито задирати підборіддя. Жодна з них не заговорить до нього. Та хіба їх можна в цьому звинувачувати? Він уже немолодий, з кислим виразом обличчя, нехаризматичний. Яка дівчина зверне на такого увагу?

Гордон згадав, що час повертатися додому (якщо він хоче сьогодні повечеряти), бо о дев’ятій місіс Візбіч зачиняла кухню. Та його нудило від самої лише думки про холодний самотній барліг, де на нього ніхто не чекає. Піднятися сходами, запалити лампу, всістися за столом і дуріти від нудьги, бо робити нічого, нічого читати, цигарок теж немає — ні, ні і ні. Нізащо! Був тільки четвер, а паби Камден-тауну вже були вщент набиті відвідувачами. Біля дверей, тримаючи в руках кухлі з пивом, теревенили три товстухи. Зсередини до Гордона долітали чоловічі голоси, пивний запах і сигаретний дим. Гордон згадав про «Крічтон Армс». Флексман, напевно, зараз там. Може, ризикнути? Пів пінти гіркого за три з половиною пенси, в нього є навіть більше.

Спрага знову почала діймати Гордона. Не варто було дозволяти собі думати про пиво. Підійшовши до «Крічтон Армс», він почув, як хтось співає. Просторий ошатний паб так і сяяв, сьогодні він здавалося особливо яскраво освітленим. Десь з два десятки чоловічих голосів хором виводили:

Кухлі підіймем, підіймемо кухлі!

Кухлі підіймем і вип’єм за нас!

Принаймні, це те, що почув Гордон. Знемагаючи від спраги, він підійшов ближче. Голоси чоловіків були просочені пивом. Перед очима відразу постали сантехніки з багряними пиками, які прийшли сюди спустити свої кровно зароблені. За баром ховалася кімнатчина, в якій на таємні посиденьки збиралися круті хлопці — поза сумнівом, співали саме вони. Певно, частували свого лідера — Головного Парнокопитного, чи як там він у них зветься. Гордон на мить задумався — йти до бару чи у загальну залу? В барі пиво тільки у пляшках, а в залі — розливають. Він обійшов паб і підійшов до іншого входу. Голоси продовжували вигукувати:

Кухлі підіймем, підіймемо кухлі!

Кухлі підіймем і вип’єм за нас!

На секунду у нього запаморочилося в голові. Спрага, голод і втома давали про себе знати. Він уявляв тих хлопців, що зібралися за столом у затишній кімнаті біля каміна. Як тільки голоси затихли, Гордон уявив, як вони опустили голови в кухлі. Сягнувши рукою в кишеню, Гордон намацав монети, що в нього залишилися. Треба ризикнути! Кому яка різниця, чим він у пабі розраховуватиметься? Зрештою, можна пожартувати і вигадати щось на кшталт: «Тримав цього мідяка аж з Різдва, ха-ха!» І всі посміються. Гордону здавалося, що він відчуває в роті терпкий смак пінистого. Щойно він торкнувся ребра монети, як голоси знову заревіли:

Кухлі підіймем, підіймемо кухлі!

Гордон повернувся до бару. Вікно запітніло, та крізь шибки можна було зазирнути досередини й роздивитися, що там відбувається. А от і Флексман.

Біля бару було людно. Як і будь-яке приміщення з вулиці, він виглядав доволі затишно. Язики полум’я танцювали за камінною решіткою, відкидаючи тінь на відполіровану поверхню мідних попільничок. Здавалося, аромат пива, проникав навіть крізь скло. Флексман сидів біля барної стійки з двома хлопцями із пласкими обличчями — певно, спритними страховими агентами. Спершись ліктем на стійку, нога на перекладині, в руці келих пива, він загравав до гарненької білявки-барменші. Вона стояла по той бік стійки на стільці, розставляючи пляшки з пивом і перемовляючись з ним через плече. Слів не було чути, але можна було здогадатися, про що йшла мова: Флексман вдавав із себе дотепника, його товариші реготали, білявка, кинувши на нього погляд, завертіла охайним маленьким задком.

Серце Гордона аж зайшлося. Як би було приємно опинитися там! В теплі, у тьмяному світлі, серед людей, з якими можна поговорити, з пивом і цигарками, а ще дівчатами, з якими можна пофліртувати. Ну чому б не заскочити? Зрештою, у Флексмана можна було б і грошей позичити. Він би не відмовив. Гордон уявив, як той вітає його: «Агов, хлопче! Як життя? Що? Хочеш боба позичити? Без питань, візьми два. Ось, лови!» — і запустить кілька шилінгів по барній стійці. Флексман непоганий чоловік.

Гордон простягнув руку до дверей. Вже навіть штовхнув їх. Зсередини повіяло теплом і ароматом хмелю — такий знайомий і живильний запах. Та варто йому було його відчути, як нерви не витримали. Ні! Нізащо! Гордон розвернувся і зачинив за собою двері. Він не міг з’явитися у барі з чотирма пенсами в кишені. Ніколи не дозволяй, щоб тебе пригощали! Перша заповідь для тих, у кого безгрошів’я. Гордон пошкандибав геть, торуючи дорогу в нічних сутінках.

Кухлі підіймем, підіймемо кухлі!

Голоси віддалялися, розчиняючись у пивній піні. Гордон дістав з кишені свого мідяка і жбурнув його в темряву. Він попрямував додому. Радше, поплентався в тому напрямку. Повертатися зовсім не хотілося, але йому треба було десь сісти і перепочити. Ноги гуділи, а його скромний барліг був єдиним місцем у всьому Лондоні, в якому він міг собі дозволити зупинитись і відпочити.

Він, як завжди, тихенько прослизнув до вітальні (втім, недостатньо тихенько для того, щоб уникнути пильного ока місіс Візбіч). Годинник пробив дев’яту тільки кілька хвилин тому, і теоретично, якби Гордон попросив, він би ще отримав вечерю. Але він просто не міг бачити, з яким виразом обличчя місіс Візбіч робитиме йому цю послугу, і тому волів лягти спати голодним.

Гордон уже почав було підійматися сходами і подолав половину шляху, як раптом за його спиною пролунав подвійний стук у двері. Пошта! А раптом там лист від Розмарі?

Клацнула заслінка для пошти на дверях, і наче камбала, яку щойно виплюнула чапля, на підлогу впала пачка листів. У Гордона душа втекла у п’ятки. Перед ним лежали шість-сім листів. Напевно ж, бодай один із них адресовано йому! Місіс Візбіч, як завжди, хутко кинулася на стук листоноші. За два роки, які Гордон тут жив, жодного разу йому не вдавалося підняти свого листа першим. Хазяйка спритно забирала їх усі, жадібно притискаючи до грудей, а тоді ретельно сканувала поглядом адреси. Таке враження, ніби в кожному з них підозрювала або непристойне послання, або рекламний проспект протизаплідних піґулок.

— Це вам, містере Комсток, — процідила вона крізь зуби.

Гордонове серце тенькнуло й завмерло. Конверт видовжений — точно не від Розмарі. Ах, адреса написана його власним почерком, отже, це з редакції.

З «Каліфорнійської панорами» або з «Першоцвіту». Але марка не американська. У «Першоцвіті» його вірші тримали вже півтора місяці! Господи, певно, прийняли!

Він і думати забув про Розмарі. Стримано подякував за листа і поклавши його до кишені, продовжив підійматися нагору, намагаючись випромінювати спокій. Та варто було йому зникнути з поля зору місіс Візбіч, як він полетів стрілою, перестрибуючи через кілька сходинок зараз. Він не хотів, щоб хтось бачив, як він читає листа. Ще не діставшись дверей, Гордон намагався намацати коробку з сірниками, але його пальці так тремтіли, що він ніяк не міг запалити лампи. Нарешті він сів і витяг з кишені листа. Кілька секунд вагався, перш ніж розпечатати конверт. Подивився на нього проти світла, намагаючись оцінити, наскільки лист грубий. Його вірш вміщувався на двох аркушах. Тоді, обзиваючи себе телепнем, він рішуче розірвав конверт. Звідти випали аркуші з його віршем і маленький, акуратний — надзвичайно акуратний — листок з надрукованим на ньому текстом.

«На жаль, редакція вимушена повідомити, що не

МАЄ МОЖЛИВОСТІ ПРИЙНЯТИ В РОБОТУ ВКЛАДЕННЯ».

На аркушику був надрукований візерунок жалобного вінка.

Гордон з відразою дивився на текст. Йому аж мову відібрало. Найгірша відмова та, на яку навіть не можеш відповісти. Раптом йому стало соромно — за себе, за свої вірші. Здавалося, що це найгірше з того, що він колись написав. Навіть не перечитавши, Гордон розірвав аркуші з віршем на дрібні клаптики і викинув у смітник. Йому хотілося назавжди стерти його зі своєї пам’яті. Проте, аркуш з відмовою він залишив. Провів по ньому пальцем, аби відчути всю повноту відрази. Таке акуратне оформлення, такий вишуканий папір — відразу зрозуміло, що з «поважного» видання, яке годується за гроші не менш поважного видавництва. Гроші, гроші! Гроші і світ культури! Яку ж дурницю він утнув! Немає жодного сенсу відправляти свої вірші у такі місця. Від таких, як ВІН, їх ніколи не приймуть. Варто їм поглянути на аркуш, і вони одразу розуміють, хто ти — навіть немає за що купити друкарську машинку. З таким самим успіхом він міг чекати на листівки з Букінгемського палацу. «Першоцвіт» друкує інших — прилизаних заможних розумників, які увібрали любов до комфорту та мистецтва з молоком матері. Це ж наче розсипати перла перед свинями! Та він продовжував себе картати. Негідники, кляті негідники! «На жаль, редакція вимушена повідомити...» Чому б не сказати прямо: «Не сподобалися нам ваші бездарні вірші. Поезію приймаємо тільки у тих хлопців, з якими вчилися разом у Кембриджі. А ти, робоча худобо, знай своє місце!» Кляті лицеміри!

Зрештою, Гордон зіжмакав акуратний аркуш з відмовою, жбурнув його під стінку і підвівся. Краще лягти спати зараз — доки у нього ще зосталися сили роздягнутися. Ліжко було єдиним місцем у цій кімнаті, в якому можна було зігрітися. Але зачекай-но, спершу треба завести годинник. Помираючи від втоми, він механічно повторив звичну дію. Його погляд впав на аспідистру. Два роки він у цій мерзотній реальності, два абсолютно безплідні роки, протягом яких він нічого не досяг. Сім сотень змарнованих днів, а також ночей у самотньому ліжку. Ігнорування, поразки, образи — і всі вони залишилися без відповіді.

Гроші, гроші! Все впирається в гроші! Немає їх у нього. Тому і Дорінги так з ним вчинили, тому і «Першоцвіт» йому відмовив, тому і Розмарі з ним у ліжко не ляже. Невдаха у соціумі, у творчості, в особистому житті — одне слово, всюди. І на все одна причина — брак грошей.

Хтось мусить за це відповісти. Він не міг заснути з думкою про відмову. Згадав про Розмарі. За п’ять днів від неї жодної звістки. Якби серед тих листів був один від неї, його б не так сильно засмутило приниження, якого він зазнав від «Першоцвіту». Казала, що кохає, а спати з ним не хоче, навіть рядка не написала йому! Така сама, як і решта.

Вона ставилася до нього з такою зневагою і легко забула про його існування саме через те, що він був жебраком. А отже, геть не варто зважати і на його почуття. Він вирішив написати їй довгого листа, в якому хотів розказати — як це, коли тебе ігнорують і ображають, хотів поділитися своїми почуттями. Можливо, тоді вона побачить, як жорстоко вчинила з ним.

Знайшовши чистий аркуш паперу, він написав у правому горішньому кутку:

«31, ВІЛЛОУБЕД-РОУД, 1 ГРУДНЯ, 21.30».

Та на цьому його запал згас. Пригнічений настрій не давав розгулятися фантазії. Зрештою, який в цьому сенс? Однаково ж не зрозуміє. Жінці цього не збагнути. Але він не може залишити це просто так. Має щось написати, щось таке, що болюче вразить її — цього він зараз хотів понад усе.

Після довгих роздумів Гордон посередині аркуша написав:

«Ти розбила моє серце».

Ні підпису, ні адреси не залишив. Виглядало доволі вишукано і симпатично — один рядок «інтелігентним» почерком. Поетична мініатюра. Ця думка трохи його підбадьорила.

Він поклав листа у конверт, заклеїв його і відправив з найближчого поштового відділення, витративши останній пенс на марку і півпенні на штамп.

5

— Надрукуємо ваш вірш в наступному номері «Антихриста», — повідомив Ревелстон, виглядаючи з вікна.

— Який це вірш? — здивовано запитав Гордон, вдаючи, що забув, хоча насправді чудово пам’ятав, кому надіслав кожен зі своїх віршів.

— Той, що про повію, яка вмирає. Він нам здався доволі вдалим.

Гордон встиг замаскувати самовдоволену посмішку здивуванням з відтінком сарказму:

— Ах, так! Про повію! Це один з моїх ключових персонажів. Наступного разу принесу вам про аспідистру.

Хлопчаче обличчя Ревелстона з копицею каштанового волосся сховалося в кімнаті.

— Якось прохолодно стало, — сказав він. — Може, зайдете? Пообідаємо.

— Та ні, краще ви виходьте. Я вже пообідав. Зайдемо у паб, вип’ємо пивка.

— Ну гаразд, тільки перевзуюся.

Гордон залишився чекати на вулиці. Про свій прихід він зазвичай повідомляв не стуком у двері, а камінцем, який жбурляв у вікно Ревелстона. Щось в атмосфері цієї квартири змушувало його почуватися недоречним і негідним бути тут присутнім; і хоча жодних видимих ознак помітно не було, але відчувалося, що тут мешкає представник вищого соціального прошарку. Тільки на вулиці чи у пабі він міг почувати себе рівнею Ревелстону. Самого ж Ревелстона така Гордонова думка добряче здивувала б — своє помешкання з чотирьох кімнат він вважав невеличкою коміркою. Вважаючи життя на околицях Ріджент-парку варіацією мешкання у нетрях, він обрав цю пролетарську квартиру, керуючись тим самим принципом, що і будь-який сноб, який заради адреси віддасть перевагу комірчині у престижному Мейфері. Чергова спроба втекти від свого оточення і стати поважним членом робітничого класу. Як і решта таких спроб, ця була приречена на невдачу. Ніколи чоловікові зі статком не вдасться вдавати із себе жебрака; про гроші, як і про подробиці злочину, рано чи пізно стане відомо.

На табличці, що була прикріплена до вхідних дверей, було написано:

В. Г. РЕВЕЛСТОН

«АНТИХРИСТ»

Квартира Ревелстона була на першому поверсі, а редакція розміщувалася внизу, у підвалі. «Антихрист» виходив друком щомісяця — видання з великими амбіціями сповідувало соціалізм лівого спрямування. Загалом, коли його погортати, то складалося враження, що на посаді головного редактора цього часопису перебував затятий нонкомформіст, який замінив Христа на Маркса і згуртував довкола себе прихильників білих віршів. Насправді ж, Ревелстон був не таким; як для головного редактора, він був занадто добродушний і м’який. На сторінках «Антихриста» могло з’явитися фактично будь-що, варто було йому почути, що автор гибіє недоїдаючи.

За хвилину з’явився Ревелстон, без капелюха, проте у лайкових рукавичках. З першого погляду видно статус. Одягнений був у типовому для інтелігенції стилі: старе твідове пальто (шили його на замовлення, і з часом воно набувало ще шляхетнішого вигляду), широкі фланелеві штани, сірий светр і черевики кавового кольору. В такому вигляді він вважав за потрібне з’являтися як на світських заходах, так і в ресторанах — демонстрував протест проти буржуазії, не розуміючи, що низам такі витівки не личать. Він був на рік старший за Гордона, але виглядав молодшим; високий, худорлявий, але широкоплечий, з грацією і аристократичними манерами. Та в цих його жестах і манері триматися було щось дружнє. Якась постійна готовність піти назустріч. Висловлюючи свою думку, він завжди чесав ніс, ніби за щось вибачаючись. Насправді, кожним своїм вчинком у житті він вибачався за свої статки. Якщо Гордона легко можна було образити натяком на порожні кишені, то Ревелстона — навпаки, фразою про грубий гаманець.

— Отже, ви вже пообідали? — інтелігентно перепитав Ревелстон.

— Так, щойно попоїв. Та, може, ви хочете їсти?

На годиннику було двадцять по восьмій. Востаннє Гордон їв опівдні. Так само, як і Ревелстон. Гордон не знав, чи Ревелстон голодний, але той чудово розумів, що поет, скоріше за все, давно нічого не їв, та й сам Гордон розумів, що редакторові про це відомо. Але кожен продовжував вдавати, що не хоче їсти. Вони лише зрідка обідали разом. Гордон не міг дозволити Ревелстону платити за себе, а ресторани і пристойні заклади були йому не по кишені. Сьогодні лише понеділок, а у нього тільки чотирнадцять пенсів. На них він міг дозволити собі хіба що кілька пінт пива, але аж ніяк не повноцінну страву. Кожна їхня зустріч відбувалася за мовчазної згоди, що вони не витрачатимуть більше шилінга за вечір. Таким чином зберігалася ілюзія, що їхні прибутки перебувають десь на одному рівні.

Вони рушили. Гордонові подобалося йти поруч із ним; він би з радістю взяв його під руку, хоча ніколи б не наважився зробити цього. Поруч з високим і ставним Ревелстоном він виглядав кволим і побитим життям. Свого редактора він обожнював і тому дещо соромився. Окрім елегантних манер, той був наділений рідкісними чеснотами і таким неймовірним ставленням до життя, якого Гордон ні в кого більше не зустрічав. Звісно, все це привілеї заможних людей. Гроші можуть дати дуже багато. Вони дозволяють бути терпимим, розважливим, не метушитися. Та попри все це, Ревелстон був іншим. Не заплив жиром, як більшість представників його класу (або ця доля оминула його, або ж це був результат його власних зусиль). Власне, більшість часу він і витрачав на те, щоб уникнути цієї долі. Саме тому він вкладав стільки зусиль і коштів у видання «Антихриста», який так і не зажив шаленої популярності на ринку. І це ще не все. Він підтримував жебраків на взірець поетів-невдах та вуличних артистів. Щодо витрат на себе, то Ревелстон намагався тримати їх на рівні восьмиста фунтів на рік. І страшенно соромився цього. Розумів, що бюджет не зовсім пролетарський, але не міг прожити на меншу суму. Вісім сотень для нього були як два фунти на тиждень для Гордона — базовий рівень витрат.

— Як справи на роботі? — поцікавився Ревелстон.

— Як завжди. Нудьга страшенна. Веду бесіди зі старими курками про стиль Г’ю Волпола. Але я не скаржуся.

— О, я мав на увазі вашу власну роботу. Письменницьку. Як просуваються «Принади Лондону»?

— О Боже, навіть не нагадуйте! Я з ними посивію скоро!

— Невже так погано? Не йде?

— Та ні йде, тільки не вперед, а назад.

Ревелстон зітхнув. Він настільки звик втішати зневірених поетів, що це стало його єством. Він не почав розпитувати Гордона, чому той «не може писати», або чому «не можуть писати» інші, або чому будь-які їхні спроби на виході звучать торохтінням горошин у великому барабані. Натомість він зі співчуттям відповів:

— Так, мушу визнати, поезія переживає зараз не найкращі часи. Та ви й самі це, певно, бачите.

Гордон притупнув черевиком по тротуару. Він волів би не говорити про «Принади Лондону». Вони йому нагадували про його холодний, самотній барліг і купу паперу, захованого під горщиком з аспідистрою. Він різко урвав Ревелстона:

— Уся ця писанина нікому не потрібна! Стараєшся, нервуєш. І для чого? Хто зараз цікавиться поезією? Навчити блоху танцювати принесло б більше користі.

— Та ви не можете дозволити собі занепасти духом. У наші дні ви робите важливий внесок у літературний процес. От взяти хоча б для прикладу ваших «Мишей».

— «Миші»! Мене від них нудить.

Гордон згадав про вбоге видання з півсотнею кепських віршів — зародків у лабораторних бляшанках з наліпками. «Перспективний» молодий поет. Та де там! Вдалося продати сто п’ятдесят три примірники, решта припадає пилом на полицях. Його накрило хвилею зневаги, ба навіть ненависті до своєї праці — таке трапляється з кожним митцем щоразу, коли мова заходить про плоди їхніх зусиль.

— Непотріб. Збірка відбірного, нікому не потрібного мотлоху.

— Мені здається, попит на книжки взагалі впав, а особливо на поезію. Завелика конкуренція.

— Я не це мав на увазі. Я про самі вірші. Вони бездушні. В них немає життя. І так з усім, чого я торкаюся. Вони не просто вульгарні чи недостатньо хороші, вони просто мертві. — Слово «мертві» відлунням прокотилося в його голові, збуривши цілий потік думок. — А мертві вони тому, що і сам я мрець. Як і ви. Як і всі ми. Мерці у мертвому світі, — додав він.

Ревелстон щось пробурмотів на знак згоди (в інтонації відчувалося, що він почувається винним). Так вони і підійшли до головної (принаймні для Гордона) теми — беззмістовності, хижої природи і приреченості людського існування в сучасному світі, якій неодмінно присвячувалося щонайменше пів години їхньої розмови. І кожного разу Ревелстон почувався ніяково. Звісно, «Антихрист» і мав на меті показати беззмістовність життя в добу занепаду капіталізму. Але цю думку він сприймав тільки в теорії. Бо якось дивно було думати про такі речі з його рівнем прибутків. У ті моменти, коли Ревелстон не розмірковував над долею шахтарів, китайських робітників і безробітних Мідлсбро, життя здавалося йому цілком приємним. До того ж він наївно сподівався, що настане час, коли соціалізм встановить справедливість. Йому здавалося, що Гордон завжди перебільшує. Тож між ними було певне непорозуміння, та манери і чемність редактора не дозволяли йому сперечатися з цього приводу.

Але Гордон — зовсім інший персонаж. З прибутком у два фунти на тиждень йому кортіло побачити, як вся сучасна цивілізація, в основі якої лежать гроші, котиться до дідька в пекло. Він щиро цього бажав. Вони йшли вниз по темній, проте пристойній вулиці з крамницями, які вже були зачинені на ніч. На рекламному щиті на розі виблискувала реклама бульйону швидкого приготування. З одного з вікон визирала аспідистра. Лондон! Один за одним тягнуться сірі ряди самотніх будинків, розділених на квартири й окремі кімнати; це не домівки, а кластери бездушних будівель, що височіють поміж хаосу, який всіх веде в одному напрямку — в могилу. Перед очима Гордона промайнув натовп живих мерців. Він навіть не замислювався над тим, що все це лише виплід його фантазії. Подумки він повернувся до того вечора, коли йому так кортіло, щоб над містом заревли двигуни ворожих літаків. Вхопивши Ревелстона за руку, він зупинився, щоб привернути його увагу до рекламного щита.

— Ось подивіться на це лайно! Тільки подивіться! Хіба вас від цього не нудить?

— Естетичної цінності, мабуть, таки бракує. Але не можу сказати, що мене це сильно дратує.

— А як такі речі можуть не дратувати? Все місто рябіє таким мотлохом.

— Вважаю, це не надовго. Капіталізм доживає свої останні дні. Сумніваюся, що з цього приводу варто перейматися.

— Але ж річ не тільки в цьому. Ви лише погляньте на пику цього хлопця, який на нас вирячився! У ній вся сучасна цивілізація: бездумна, бездушна і приречена. Так у голові і з’являються думки про зброю. Знаєте, на днях я, власне, думав про те, що непогано було б, якби почалася війна. Мені так цього кортіло — я жадав цього всією душею.

— Що тут скажеш! Половина молодих людей в Європі тієї ж думки.

— Сподіваюся. Тоді ще є надія.

— Е, ні, друже! Одного разу нам досить.

Роздратований Гордон крокував, прокручуючи в голові думку: «Хіба ж це життя? Це не життя, а стагнація! Затхле болото. Взяти хоча б усі ці будинки з мерцями всередині. Іноді мені здається, що всі ми мерці. Просто гниємо зсередини».

— Вам, Гордоне, варто взяти до уваги, що все може змінитися. Адже це триватиме доти, доки пролетаріат не візьме гору.

— О Боже! Тільки не кажіть мені про соціалізм.

— Вам би не завадило прочитати Маркса. Справді, дуже рекомендую. Тоді ви зрозумієте, що це лише історичний етап. Так не триватиме вічно.

— Хіба? А таке відчуття, що це триватиме вічно.

— На жаль, нам просто не пощастило з епохою. Помремо, а переродження не побачимо, якщо ви розумієте, про що я.

— Щодо смерті, то це точно, а от щодо переродження — маю сумніви.

Ревелстон потер носа: «Думаю, не варто втрачати надії. Ми маємо вірити у краще».

— Ще б грошей десь дістати, щоб мати надію, — похмуро бовкнув Гордон.

— Тобто?

— Така вже ціна оптимізму. За п’ять фунтів на тиждень я навіть соціалістом стану.

Ревелстон зніяковіло відвів погляд. Знову гроші! Всюди вони грають проти тебе! Гордон уже пошкодував про свої слова. Бо це одна з тих тем, яких не варто торкатися у розмові з тими, хто вищий за тебе за соціальним статусом. Якщо ж і склалася така розмова, то вона ніколи не має обертатися довкола якоїсь конкретної суми — тільки абстрактні поняття. Та його наче магнітом тягнуло до цієї клятої теми. Рано чи пізно, частіше за все після кількох чарок, Гордон поринав у прірву бездонного жалю до себе і починав бідкатися, нарікаючи на скруту життя з прибутком у два фунти на тиждень. Іноді, піддаючись нервовому пориванню, він міг почати вдаватись у подробиці, бентежачи оточуючих одкровеннями про те, що вже другий день не бачив цигарок, або розповідаючи про діряву білизну чи пальто під заставою. Але він вирішив, що сьогодні такого не можна допустити. Тож вони обережно відійшли від теми грошей, віддавши перевагу соціалізму.

Ревелстон уже кілька років безуспішно намагався навернути Гордона в соціалізм. За рогом у провулку світилася вивіска пабу. Звідти повіяло запахом пива. Ревелстон поморщився, а от Гордон навпаки — збадьорився.

— Чорт, а я б зараз випив! — заявив він.

— Я теж не проти, — підхопив Ревелстон.

Гордон штовхнув вхідні двері, його товариш увійшов слідом за ним. Останній переконував себе в тому, що паби йому до вподоби, особливо ті, що для простих смертних. Суто пролетарський заклад. Де ще знайти краще місце, щоб відчути атмосферу робітничого класу. Але один Ревелстон у паби не ходив (почувався там некомфортно), тільки у товаристві таких, як Гордон. У приміщенні з низькою стелею було важко дихати, всюди було брудно, підлога всіяна недопалками, на дерев’яних столах виднілися сліди від пивних кухлів. В одному з кутків сиділи чотири страшні на вигляд жінки з цицьками розміром з кавун кожна, сьорбали портер і сварили якусь місіс Круп. Спершись масивними голими ліктями на барну стійку, чорнява власниця закладу, яка більше скидалася на власницю борделю, спостерігала за тим, як листоноша з двома роботягами кидали дротики в картонну мішень. Щоб пробратися вперед, краще було пригнутися, аби уникнути траєкторії польоту дротика. На мить, доки вони йшли до барної стійки, запала тиша — Ревелстон привернув увагу присутніх. Джентльмени у пивних закладах з’являються не так уже й часто. Редактор удавав, що не помічає, як всі довкола витріщаються на нього. Він зняв рукавичку, і сягнувши рукою до кишені, щоб дістати гроші, запитавши Гордона: «Ви що будете?» Але Гордон випередив його, поклавши на барну стійку шилінг. За перший напій обов’язково маєш заплатити сам — це справа честі! Ревелстон сів за єдиний вільний столик. Люд довкола кидав на нього злі погляди, в яких читалося щось на кшталт «чого припхався». Гордон повернувся з двома кухлями темного елю. Грубі, наче скляні банки для варення, пивні кухлі були тьмяними і заплямованими; зверху плавала плівка жовтої піни. В повітрі стояла завіса тютюнового диму. Побачивши переповнену попільничку, Ревелстон відвернувся. В його голові промайнула думка, що пиво закачують з підвалу по брудній трубі, а кухлі взагалі не миють, ледь ополіскуючи в холодній воді. Гордонові страшенно хотілося їсти, але обміркувавши можливість узяти хліб із сиром, відмовився від цієї ідеї, бо вона б підірвала правдивість його версії про ситний обід. Він зробив великий ковток пива і затягнувся цигаркою, яка хоч і не надовго, але дозволяла відволіктися від відчуття голоду. Ревелстон теж жадібно ковтнув з кухля і обережно поставив його на стіл. Типове для Лондону пиво, що мало присмак якоїсь хімічної речовини, наштовхнуло його на згадку про вина Бургундії. Вони продовжили розмову про соціалізм.

— Знаєте, Гордоне, а вам би справді не завадило почитати Маркса, — обережніше, ніж зазвичай, почав Ревелстон (його дратував бридкий смак пива).

— Скоріш я місіс Гемфрі Ворд почну читати.

— Але немає жодної логіки у позиції, яку ви займаєте. Ви постійно нарікаєте на капіталізм, проте жодної альтернативи не сприймаєте. Неможливо залишатися осторонь. Треба обрати щось одне.

— Кажу ж вам, мене не цікавить соціалізм. Навіює нудьгу.

— Але що ви маєте проти нього?

— Тільки те, що ніхто туди не рветься.

— Це повний абсурд!

— А от і ні. Проблема в тому, що ніхто не розуміє його справжнього призначення.

— А ви розумієте?

— Як на мене, це щось на зразок «Прекрасного нового світу» Олдоса Гакслі, тільки не так дивовижно. По чотири години в день клепати на виробництві болт № 6003. Харчування порціями на комунальній кухні й групові екскурсії від будинку, в якому жив Маркс, до будинку, в якому жив Ленін. Клініки для проведення абортів з безкоштовними послугами на кожному кроці. І все ніби гаразд, ні до чого й причепитися. Та от тільки якось не дуже туди хочеться.

Ревелстон зітхнув. Щомісяця його «Антихрист» розвіював у своїх статтях подібні уявлення про соціалізм.

— Добре, а чого ж вам тоді хочеться? — ніяк не заспокоювався він.

— Якби ж то я знав! Ми завжди знаємо тільки те, чого ми не хочемо. Саме тому ми й страждаємо. Ми застрягли, як Буриданів віслюк. Альтернатив, щоправда, не дві, а три, і всі однаково неприємні. І соціалізм тільки одна з них.

— Які ж тоді інші дві?

— Католицька церква і самогубство.

Ці слова викликали посмішку на обличчі невіруючого Ревелстона.

— Католицька церква! Невже ви справді вважаєте її альтернативою?

— А хіба це не так? Вона вабить інтелігенцію.

— Я б цих людей не назвав інтелігенцією. Хоча, мушу визнати, в їхніх рядах був Еліот, — не встиг завершити редактор, як Гордон перебив його.

— І їхні ряди будуть поповнюватися, от побачите. Почнуть збігатися під тепле крило матері-церкви. Якось брудно все це, зате надійно.

Ревелстон замислився, потираючи ніс.

— Як на мене, це просто інша форма самогубства.

— В якомусь сенсі, звісно. Втім, як і ваш соціалізм. Усе це від розпачу. Але особисто я не наважився б на справжнє самогубство. Такий собі акт вияву покори долі. Я не збираюся віддавати комусь своє місце. Хотілося б спершу відправити на той світ кількох своїх ворогів.

Ревелстон знову посміхнувся.

— І хто ж ваші вороги?

— Будь-хто з прибутком у понад п’ять сотень на рік.

Запала мертва тиша. Ревелстон зніяковів — його прибуток після сплати податків складав близько двох тисяч на рік. Цього разу Гордонові не вдалось стриматися, ці слова просто вилетіли з нього. Аби порушити гнітючу тишу, Ревелстон підняв свій кухоль і, зібравши в кулак усю свою волю, зробив добрячий ковток пінистого пійла (такий, щоб здавалося, ніби він випив його до решти).

— Ще по одній? — дружнім тоном запропонував він. — Настав час повторити.

Гордон спорожнив свій кухоль і дозволив редакторові заплатити за наступний. Йому більше не було незручно через те, що Ревелстон пригощав його. За першу порцію напоїв він заплатив сам, тож його більше не гризли докори сумління. Ревелстон підвівся і рушив до бару. Люди продовжували його роздивлятися. Роботяги за барною стійкою мовчки дивилися на нього з виразом зневаги на обличчях. По дорозі редактор вирішив, що він більше не питиме цього пійла.

— Два подвійні віскі, будь ласка, — попросив він, ніби вибачаючись.

Сувора тітка зиркнула на нього з-під лоба: «Що?»

— Два подвійні віскі, — повторив він.

— Не тримаємо такого. Ми не продаємо міцних напоїв. У нас тільки пиво.

Роботяги почали реготати: «Віскі йому подавай, франту нікчемному!», «Дивитися треба, куди припхався!»

Ревелстон почервонів. Тільки зараз він розумів, що не всім пабам по кишені ліцензія на продаж міцних напоїв.

— У такому разі «бас», дві пляшки «басу», будь ласка, — попросив він.

Але пиво у пляшках тут теж не продавали. Тож довелося задовольнитися чотирма кухлями розливного. Заклад був дуже низького рівня. Гордон зробив добрячий ковток. Цей сорт виявився міцнішим за темне. Він відчував, як холодна рідина опускається вниз до шлунка, а оскільки був голодний, пиво відразу ж вдарило йому в голову. Водночас його ще більше потягло на філософські роздуми, а відчуття жалю до себе загострилося. Пообіцявши собі не починати знову скаржитися, він відчував, що от-от порушить цю обіцянку. Він різко заявив:

— Усе, про що ми тут говоримо, повний ідіотизм!

— Що саме?

— Соціалізм, капіталізм, стан речей в сучасному світі та інші дурниці. Чхати я хотів на сучасну цивілізацію та її майбутнє. Нехай вся Англія помирає з голоду, головне, щоб у мене і моїх рідних було що їсти. До інших мені немає жодного діла.

— Ну, ви, здається, перебільшуєте.

— Зовсім ні. Всі ці наші розмови — трансляція наших власних почуттів. А вони визначаються вмістом наших кишень. Я гуляю містом, всюди бачу мерців та занепад культури і мрію, що колись все це піде під три чорти. А чому? Та тому, що моя зарплатня — два фунти на тиждень, коли страшенно хотілося б отримувати п’ять.

Знову почувши непрямий натяк на рівень своїх доходів, Ревелстон почухав ніс і кілька разів постукав пальцем по переніссю.

— У чомусь ви, певно, маєте рацію. У Маркса йдеться приблизно про те ж саме: ідеологія — це наслідок економічних рішень.

— А ви все зі своїм Марксом! Ви ж навіть уявлення не маєте, як це зводити кінці з кінцями, маючи змогу витрачати лише на два фунти на тиждень. І питання не в побутових проблемах. Чорт з ними. Вся річ у тому, що це ницо і бридко. Зубожіння прирікає на самотність, бо коли немає грошей, друзі тебе навіть знати не хочуть. Називатися письменником і не написати нічого гідного. Живеш на дні, в каналізаційних трубах сучасної культури.

І от знову почалося. Цього неможливо було уникнути в їхніх інтелектуальних бесідах. Ця провінційність Гордона страшенно бентежила Ревелстона. Але той нічого не міг із собою вдіяти. Він мав поділитися з кимось своїм болем, а його редактор був єдиною людиною, здатною його зрозуміти. Бідність, як і будь яка рана, що гноїться, потребує того, щоб час від часу на неї звертали увагу. Гордон почав у подробицях описувати своє життя на Віллоубед-роуд — розповідати, як у приміщенні тхне сирістю і капустою, скаржитися на брудні пляшечки зі спеціями, що вже зашкарубли, на гидотну їжу, на засилля аспідистр. Розповів навіть про свої таємні ритуали чаювання і про те, як викидає спиті чайні листки на вулицю через вікно. Ревелстон мовчки сидів, втупивши погляд у кухоль з пивом. На груди йому тиснула товста чекова книжка у правій внутрішній кишені, де поруч з нею, як завжди, лежало кілька купюр — вісім фунтів і кілька десятків шилінгів. Які жахливі всі ці побутові подробиці! І Гордон ще не за межею бідності! А що ж тоді справжнє зубожіння? Як виживають роботяги на двадцять п’ять бобів на тиждень? Як можна безтурботно розгулювати містом з банкнотами і чековою книжкою у кишені, коли довкола таке зубожіння?

— Це нестерпно, — ледь чутно промовив він. І цієї ж миті подумав, як би відреагував Гордон, якби він зараз спробував дати йому десятку.

Вони випили ще по кухлю пива (платив знову Ревелстон) і вийшли на вулицю. Настав час іти по домівках. Гордон ніколи не проводив більше години (максимум двох) зі своїм редактором. Контакти із заможними особами, так само як і відвідини шанованих персон, мають бути короткими. Стояла темна, вітряна ніч. На небі ані зірочки. Свіже нічне повітря, пиво і тьмяне світло ліхтарів додали ясності думкам Гордона — він нарешті зрозумів, що неможливо пояснити всю ницість жебрацтва людині з гідним рівнем доходу (навіть такій пристойній, як Ревелстон). Саме тому Гордон відчув гостру необхідність зробити це саме зараз:

— Пам’ятаєте «Чоловіка закону» Чосера?

— Ні, навряд чи. Про що там ідеться?

— Я й сам забув, пам’ятаю тільки перші шість строф, у яких мовиться про бідність, про те, як вона наче автоматично дає всім право знущатися над тобою. Вона викликає ненависть, коли всім відомо, що в тебе за душею ні копійки. Люди принижують тебе просто заради втіхи, тому що розуміють, що ти не можеш належно їм відповісти.

— Та що ви! Ви перебільшуєте, — з болем у голосі урвав його Ревелстон.

— Ви б тільки бачили, що вони коять!

Гордонові не сподобалася фраза «ви перебільшуєте». Його певною мірою тішило усвідомлення того, що у світі повно негідників, яким КОРТИТЬ його принизити. Це цілком вписувалося в його картину світу.

І от, відчуваючи, що йому вже не стриматися, він заговорив про те, що так ятрило його душу протягом останніх кількох днів — як з ним вчинили Дорінги у четвер. Не соромлячись і в подробицях виклав усю історію. Редактор щиро не міг зрозуміти, чому поет настільки цим переймається. Так засмутитися через те, що пропустив якусь чайну вечірку, здавалося йому цілковитим абсурдом. Він би на таке і за гроші не погодився. Як це властиво всім заможним особам, він скоріше уникав товариства, ніж шукав його. Він перервав Гордона:

— Вам не слід приймати образи так близько до серця. Це ж такі дрібниці.

— Річ не у самому вчинку, а в контексті. Вони вважають нормою чинити так з тобою тільки тому, що ти не такий заможний, як вони.

— Але ж могло статися непорозуміння. Чому б це хтось вирішив відмовити вам у такий спосіб?

— «Якщо ти бідний, то приймай наругу від ближнього свого», — процитував Гордон.

— Це з Чосера? — поцікавився Ревелстон, який з повагою ставився навіть до думок тих, кого вже немає серед живих. — Тоді не можу з ним погодитися. Ніхто не ненавидить вас.

— Ще й як ненавидять, і мають на це повне право. Бо як же таких, як я, не ненавидіти? Це ж як у тій рекламі драже для свіжості подиху: «Він знову наодинці? Просуванню по кар’єрній драбині заважає неприємний запах із рота!» Так от, безгрошів’я — це той самий неприємний запах, тільки в переносному сенсі.

Редактор зітхнув. Поет, поза сумнівом, перебирає міру. Вони продовжували йти і розмовляти — Гордон відчайдушно намагався довести правоту своєї позиції, Ревелстон лиш осудливо хитав головою. У таких суперечках він був геть безпомічним. Розумів, що Гордон надто перебільшує, але відкрито йому не заперечував. Та і як тут заперечуватимеш? Як заможній людині сперечатися з бідняком?

— А те, як з тобою поводяться жінки, — ніяк не міг заспокоїтися Гордон, — це ще один бік цього проклятого безгрошів’я.

Ревелстон з похмурим виглядом кивнув. З цим важко сперечатися, тут Гордон мав рацію. Він згадав про свою дівчину — Герміону Слейтер. Вони два роки зустрічалися, а до весілля справа ніяк не доходила. «Стільки клопоту!» — ліниво відповідала Герміона щоразу, коли про це заходила розмова. Вона, звісно ж, була із заможної родини. Він почав згадувати її плечі — пружні, гладенькі, мов шовк, юні; коли Герміона знімала свій одяг, вона здавалася русалкою, що виринає з морських хвиль; її шкіру й волосся, від яких віяло якимось сонним теплом, як від пшеничного поля у сонячну днину. Будь-які згадки про соціалізм навіювали на Герміону нудьгу, а «Антихриста» вона жодного разу навіть в руках не тримала. «Терпіти не можу твоїх принижених, від них тхне», — казала вона. Ревелстон її обожнював.

— З жінками СПРАВДІ складно, — погодився він.

— Не просто складно, вони справжнє прокляття, і якщо у тебе не водиться грошей, вони й не подивляться у твій бік.

— Мені здається, це надто різка заява. Вони не такі жорстокі, як ви їх описуєте.

— Що мені з того соціалізму, коли з жінками така халепа! — продовжував Гордон. — Усе, що їм потрібно — це гроші на власний будинок, двоє дітей, фірмові меблі і вазон з аспідистрою. Єдиний неприпустимий для них гріх — це твоє небажання заробляти більше. Жінки оцінюють чоловіків виключно з погляду їхніх статків. До себе ставлення, звісно ж, зовсім інше. Варто заробляти певну суму — і тебе вже називають «гідним чоловіком». В іншому випадку ти нікому не милий. Ти грішник — згрішив проти аспідистри!

— Ви так часто згадуєте про аспідистру, — зауважив Ревелстон.

— Бо це важлива деталь, — відповів Гордон.

Ревелстон збентежено відвів погляд.

— Гордоне, ви не заперечуєте, якщо я запитаю, чи є у вас дівчина?

— Боже милостивий, навіть не згадуйте про неї! — відповів Гордон і одразу ж почав розповідати про Розмарі.

Ревелстон не був із нею знайомий. Тепер Гордон уже й не пам’ятав, як вона виглядає, він забув, як сильно вони були захоплені одне одним, якими щасливими почувалися в ті рідкісні хвилини, коли зустрічалися, і як терпляче вона зносила всі його вади. Зараз він пам’ятав лише те, що вона не хотіла з ним спати і вже тиждень не писала йому. Холодна ніч і хміль, що бродив у Гордоновій крові, тільки посилювали його відчуття жалю до себе. Вона була жорстокою до нього — це все, що засіло в його голові. Тільки щоб роз’ятрити собі душу ще більше і поставити Ревелстона у незручне становище, Гордон почав вигадувати образ Розмарі. Описав її як безсердечну особу, яка заради власної втіхи тримала його на відстані, але звісно, миттю впала б у його обійми, якби в нього з’явилися гроші. Ревелстон, який ніколи в житті не бачив Розмарі, перебив Гордона:

— Послухайте, Гордоне. Ця дівчина... міс Ватерло, так, здається, ви її називали? Ваша дівчина, Розмарі, хіба вона справді так до вас ставиться?

Гордона загризли б докори сумління, якби він сказав, що вона й справді так погано до нього ставиться.

— Та ні, все не так уже й кепсько. За її мірками, в неї, напевно, є до мене якісь почуття. Але вони не надто сильні, як самі бачите. Ех, були б у мене гроші! Вся річ у грошах.

— Невже гроші мають таке велике значення? Є ж і інші речі, важливіші.

— Що може бути важливіше? Хіба ви не бачите, що особистість нерозривно пов’язана зі статками? Особистість людини ґрунтується на її доходах. Як жебрак може привабити жінку? Пристойно не вдягнешся, не можеш запросити в театр чи на вечерю, повезти кудись на вікенд — тим паче, ані подарунка зробити, ані розважити. Як можна казати, що гроші не так уже й багато важать? Важать, та ще і як! Вам навіть немає де зустрітися, якщо бракує коштів. Ми з Розмарі влаштовували побачення тільки на вулиці і в картинних галереях. Вона живе у своєму жіночому гуртожитку, а моя хазяйка-відьма не дозволяє жінкам залишатися на ніч. Блукання вулицями — от із чим я асоціююся в Розмарі. Та хіба ж це моя вина?

Ревелстон аж засмутився через Гордона. Як же це кепсько не мати грошей навіть на те, щоб запросити свою дівчину на побачення! Він намагався підібрати потрібні слова, але не зміг. З відчуттям провини й водночас жаги він згадав оголене тіло Герміони — свіже, як стиглий фрукт. Сьогодні вони мали зустрітися. Можливо, вона вже чекає на нього. Чомусь він згадав про безробітних з Мідлсборо — як їм, певно, доводиться страждати, утримуючись від сексуальних утіх. Вони наближалися до його будинку. Ревелстон підвів очі й подивився на вікна — певно, Герміона вже там, чекає на нього. В неї був свій ключ.

Що меншу відстань залишалося пройти до дому Ревелстона, то більшу приязнь Гордон відчував до нього. Настав час прощатися з другом, якого він так обожнював, і повертатися до своєї самотньої комірки. Всі вечори закінчувалися для Гордона однаково — він завжди повертався тією самою темною вулицею до свого холодного ліжка, в якому на нього ніхто не чекав. Ревелстон зараз, напевно, запитає: «Заглянете на хвильку?», а Гордон, звісно, відмовиться. Ще одна заповідь жебрака — не зловживай часом і увагою ближнього свого.

Вони зупинилися біля хвіртки. Ревелстон узявся рукою за залізний прут огорожі.

— Не передумали? — запитав він, особливо не наполягаючи.

— Ні, дякую, час повертатися додому.

Ревелстон уже зібрався було відчиняти хвіртку, але зупинився. Дивлячись кудись удалечінь, він мовив:

— Послухайте, Гордоне, я можу вам щось сказати? Ви не будете ображатися?

— Кажіть.

— Мені страшенно не подобається вся ця ситуація з вашою дівчиною. Те, що ви не можете її нікуди запросити, і таке інше. Все це виглядає досить паскудно.

— Не переймайтеся.

Почувши від Ревелстона слово «паскудно», Гордон усвідомив, що перегнув палицю. І так завжди — спершу ляпне щось, а потім шкодує.

— Маю зізнатися, я трохи переборщив.

— Послухайте, Гордоне. Давайте я позичу вам десять фунтів. Запросите свою дівчину на вечерю чи поїдете кудись на вихідні. А там, можливо, щось і зміниться. Мені боляче думати...

Гордон різко пирхнув, майже роздратовано — аж зробив крок назад, ніби образившись. Але проблема була в тому, що спокуса пристати на пропозицію друга практично взяла над ним гору. На ці гроші можна було б стільки всього влаштувати! Перед очима вже стояла картина: як вони з Розмарі сидять у ресторані, на столі велика тарілка з виноградом і персиками, у відерці охолоджується пляшка червоного вина, десь поруч метушиться офіціант.

— Та ви що!

— Не відмовляйтеся. Послухайте, я хочу дати вам ці гроші В БОРГ.

— Дякую, але я хотів би зберегти нашу дружбу.

— Вам не здається, що це звучить доволі буржуазно?

— А ви справді вважаєте, що даєте мені В БОРГ? Я вам і за десять років не зможу цього боргу повернути.

— Нічого страшного, — сказав Ревелстон, відвівши погляд. Йому довелося вимовити це вголос: — У мене немало грошей.

— Це мені відомо. І саме тому я не хочу брати у вас в борг.

— Знаєте, Гордоне, ви іноді такий впертий!

— Нічого не можу з цим вдіяти.

— Що ж, в такому разі гарного вечора.

— І вам гарного вечора.

Десять хвилин по тому Ревелстон був у таксі. Поруч з ним сиділа Герміона. Повернувшись додому, він побачив її у вітальні — вона дрімала у великому кріслі навпроти каміна. За будь-якої нагоди його подруга засинала, мов кошеня. І що довше вона дрімала, то більше енергії мала після пробудження. Коли він нахилився до неї, вона сонно потягнулася до нього, вигинаючи спину й усміхаючись; від тепла каміна її щічки зарум’янились.

— Філіпе! Де ти був? Я зачекалася.

— О, я був з товаришем, Гордоном Комстоком. Навряд чи ти про нього чула. Він поет.

— Поет? І скільки він у тебе позичив?

— Ніскільки. Він не такий, як інші. У нього специфічне ставлення до грошей, до того ж він має деякі упередження. Але він дуже талановитий.

— Знову ти зі своїми поетами! Ти виглядаєш втомленим. Коли ти вечеряв?

— Взагалі-то я ще не вечеряв.

— Не вечеряв? Чому?

— Тут така річ... Не певен, що ти зрозумієш... Втім, справа ось у чому.

Ревелстон пояснив. Герміона залилася сміхом і випросталася в кріслі.

— Філіпе, ти просто старий бовдур! Пропустив вечерю, щоб догодити цьому паскудникові! Тобі треба поїсти, і то негайно! А твоя помічниця вже пішла додому. Чому б тобі не найняти повноцінної прислуги? Не розумію цього твого стилю життя. Їдьмо, повечеряємо в «Модільяні».

— Але вже по десятій. Там зачинено.

— Нічого подібного. Вони працюють до другої. Я зателефоную їм і забронюю столик. Не дозволю тобі заморити себе голодом.

У таксі вона, ще напівсонна, поклала голову йому на плече. Від думав про безробітних Мідлсборо — як вони товчуться у маленькій комірці й зводять кінці з кінцями за двадцять п’ять бобів на тиждень. Але Мідлсборо був так далеко, а його дівчина тут — зовсім поруч. До того ж він неабияк зголоднів, а вечеряти за його улюбленим столиком в кутку ресторану «Модільяні» — не те саме, що сидіти на твердих дерев’яних лавках за залитими пивом столами у дешевому пабі. Герміона крізь сон продовжувала давати йому настанови:

— Філіпе, скажи, чому ти обрав таке життя?

— Воно не таке вже й жахливе.

— Ні, жахливе! Навіщо прикидатися жебраком і жити в цій дірі без прислуги, ще й товаришувати з такими людьми?

— З якими «такими»?

— Такими, як цей твій приятель-поет. З усіма цими людьми, які друкуються у твоєму виданні. Всі вони роблять це тільки для того, щоб тягти з тебе гроші. Звісно, я знаю, що ти соціаліст. Всі ми сьогодні соціалісти. Але я не розумію, яким чином це зобов’язує тебе витрачати на них свої гроші й заводити таких друзів. Можна бути соціалістом і зберігати гідний рівень життя — це все, що я хочу сказати.

— Герміоно, будь-ласка, не називай їх людьми нижчого класу!

— Але чому? Вони і є нижчий клас, хіба ні?

— Це принизливе поняття. Називай їх краще представниками робітничого класу.

— Гаразд, нехай будуть представники робітничого класу. Але від цього вони не почнуть пахнути трояндами.

— Не варто так говорити про них, благаю тебе, — м’яко попрохав він.

— Знаєш, Філіпе, іноді мені здається, що ці люди тобі подобаються.

— Звісно, подобаються.

— Боже, як це бридко!

Вона замовкла, втомившись від суперечки, обійнявши його, мов сонна русалка. Від неї віяло жіночим ароматом — потужною мовчазною агітацією проти справедливості й гуманізму. Розрахувавшись з водієм таксі, вони вийшли перед рестораном «Модільяні» і рушили до вхідних дверей, аж раптом перед ними як з-під землі виріс жебрак. Наче послужливий вуличний пес, він обережно наблизився до Ревелстона, немов остерігаючись, щоб той його не вдарив. Його бліде, спотворене обличчя опинилося біля самого носа Ревелстона. «На чай не знайдеться, сер?» — протягнув жебрак. З його рота тхнуло гнилими зубами. Ревелстон з відразою відсахнувся від нього й інстинктивно поліз до кишені, але Герміона, підхопивши його попід руку, швиденько затягла до ресторану.

— Ти готовий останній пенні віддати!

Вони сіли за свій улюблений столик в кутку. Герміона ліниво перебирала пальцями виноград, а Ревелстон, неабияк зголоднівши, замовив стейк і пів пляшки божоле. Старий сивий офіціант, давній приятель Ревелстона, хутенько приніс замовлення. М’ясо й досі парувало. Ревелстон провів по стейку ножем — соковита багряна середина виглядала доволі апетитно. В цей час безробітні у Мідлсборо вже хроплять у своїх твердих ліжках, повечерявши сандвічем з маргарином і чаєм без молока. Він накинувся на смажене м’ясо із захватом пса, якому вдалося вкрасти овечу ніжку.

Гордон поспішав додому. На вулиці холодно, лише п’яте грудня, а вже справжня зима. За заповіддю Божою відрізати б свою плоть! Вологий вітер люто свистів, нагинаючи верхівки голих дерев. Різким поривом вітру... В Гордоновій голові зазвучали рядки вірша, над яким він почав працювати в середу й до цієї миті спромігся тільки на шість рядків. Зараз вони не викликали в нього відрази. Дивина, та зустрічі з Ревелстоном завжди поліпшували його настрій. Однієї розмови було достатньо, щоб піднестися духом. Навіть коли вона була не дуже приємною, у Гордона не залишалося відчуття, що він невдаха. Пошепки він повторював рядки вірша. Не такі вони вже й погані, зовсім не погані. Тоді почав згадувати, що наговорив редактору за вечір. У своїх висловлюваннях він був щирим. Принизливість зубожіння! Але їм цього не зрозуміти. Побутову скруту можна пережити, але приниження, це жахливе відчуття приниження! Воно, ніби індульгенція, дає іншим право ставитися до тебе як до худоби. Але Ревелстон цьому не вірить. Він надто пристойна людина. Йому здається, що можна зберегти гідне ставлення до себе, навіть перебуваючи в статусі жебрака. Та він краще знає! Гордон підіймався сходами, подумки повторюючи «він краще знає».

У коридорі на столику на нього чекав лист. Його серце завмерло. Цими днями таку реакцію в нього викликали абсолютно всі листи. Перестрибуючи через кілька сходинок, він влетів до своєї кімнатчини, замкнув її на ключ і запалив світло. Лист був від Дорінга.

Любий містере Комсток!

Дуже прикро, що ви не змогли завітати до нас цієї суботи. Я хотів вас де з ким познайомити. Ми ж повідомили вам, що вечірку перенесли з четверга на суботу, хіба ні? Дружина запевняє, що попереджала.

В будь-якому разі, 23-го ми влаштовуємо чергову вечірку — чаювання напередодні Різдва, так би мовити.

Час не змінився. Ви зможете приїхати? Тільки цього разу не переплутайте дати!

Щиро ваш,

Пол Дорінг.

Гордона поміж ребрами вхопила судома. Дорінг вирішив удати, що припустився помилки, що насправді не хотів його образити! В будь-якому разі він не міг у суботу піти в гості — по суботах він працює в книгарні, але запрошення для нього все одно мало значення.

Коли Гордон перечитав слова «хотів вас де з ким познайомити», його серце почало нити. Оце так пощастило! А що як він міг познайомитися з редакторами якихось впливових видань? Зрештою, вони могли б запропонувати йому написати рецензію на якийсь новий роман абощо, могли б зацікавитися його поезією. На мить йому так закортіло повірити в те, що Дорінг говорив правду. Можливо, вони СПРАВДІ попередили його, що вечірку перенесли на суботу. Можливо, він би навіть пригадав, якби доклав зусиль, а може, і знайшов би листа серед купи зіпсованого паперу. Але ж ні! Він поборов цю спокусу. Дорінги НАВМИСНО його образили. Він бідний, а отже, і ображати його дозволено. Так вже у людей заведено. В цьому він твердо переконаний і має залишатися вірним собі.

Він підійшов до столу, розірвавши листа. З підвіконня на нього дивилася аспідистра — темно-зелена, бридка, патетична. Сівши на стілець, він узяв до рук горщик з аспідистрою і почав уважно її роздивлятися. Між ними була якась прихована неприязнь. «Я тебе переживу», — процідив він крізь зуби.

Знайшовши чистий аркуш паперу, Гордон схопив ручку і написав посередині дрібним, акуратним почерком:

Любий ДОРІНГУ!

У відповідь на ваш лист — А не пішли б ви...!

Щиро ваш,

ГОРДОН КОМСТОК.

Він поклав листа у конверт, написав адресу і вийшов на пошту за марками. Краще надіслати його сьогодні — вранці вже буде не те. Рішуче вкинув його у поштову скриньку — і на одного друга стало менше.

6

Ох уже ці жінки! З ними самі лише проблеми! Якби ж то можна було позбутися цього жадання або принаймні жити, наслідуючи закони тваринного світу — лише зрідка переривати затяжні періоди цнотливості спалахами нестримної пристрасті. Взяти б, до прикладу, сільського півня — потоптав курку, зістрибнув і вмить про неї забув, наче нічого й не було. А тоді поводиться так, мов своїх подружок зовсім не помічає, а як тільки наблизяться — тюкне, щоб знали своє місце. І до виховання нащадків його не залучають. Пощастило ж півню! А от у раба Божого геть інша доля, доводиться все життя страждати, розриваючись між спогадами і муками сумління.

Цього вечора Гордон навіть не намагався вдавати, що працює. Одразу ж після вечері він вийшов на вулицю і повільно покрокував на південь. Жінки й далі володіли його думками. Ніч стояла м’яка, зовсім не холодна. Сутінки оповив туман, наче восени. Був вівторок, а грошей у Гордона лишилося чотири пенси. Він міг би піти посидіти в «Гербі» — напевно, Флексман з приятелями зараз був там. Але спогад про «Герб» навіяв на нього нудьгу, хоча в моменти цілковитого безгрошів’я це місце здавалося йому райським куточком. Він терпіти не міг запаху пива, задухи і стійкого чоловічого душку. До того ж там не зустрінеш жінок, окрім тієї, що стояла за барною стійкою із загадковою посмішкою, яка обіцяє все і водночас нічого.

Ех, жінки, жінки! Густий туман перетворював перехожих на привидів, силуети яких ледь вгадувалися на відстані не більше двадцяти ярдів; хіба що у блідому світлі ліхтарів де-не-де мелькали дівочі обличчя. Згадалася Розмарі. Він думав про неї увесь вечір. Сам лише спогад про її мініатюрне, але міцне тіло, яке він так і не побачив оголеним, викликав у нього сильну образу. Яка жорстока несправедливість — наділити людину бажаннями і позбавити можливості їх задовольнити! Хіба може брак грошей бути для цього причиною?! Хіба можна позбавляти людину її невід’ємного права, природного єства? Крокуючи вперед, вдихаючи холодне повітря, він відчув, як його груди наповнюються відчуттям надії. Він майже повірив у те, що десь попереду, у темряві, на нього чекає таємнича незнайомка. Але розумів, що це самообман — ніхто на нього не чекає, навіть Розмарі. Жодної звістки за останні вісім днів. Маленька негідниця! За вісім днів не написати жодного слова! Хоча знає, як багато значать для нього її листи. І чудово розуміє, що робить: демонструє, що їй немає жодного діла до його жалюгідного безгрошів’я та очікування теплих слів від неї. Цілком можливо, що більше вона ніколи й не напише. Він їй набрид; набрид тому, що у нього ніколи немає грошей. А на що тут ще можна розраховувати? Він не має над нею жодної влади. Немає грошей — немає і влади. Чим іще може прив’язати жінку до чоловіка, як не грошима?

Назустріч йому йшла молоденька дівчина. У світлі ліхтаря вдалося її розгледіти. Звичайна дівчина, представниця робітничого класу — без капелюшка, років вісімнадцяти, з кругленьким і рожевим, наче дика троянда, личком. Помітивши на собі його погляд, вона вмить повернула голову в інший бік. Боялася зустрітися з ним поглядом. З-під затягнутого паском на талії плаща виглядали стрункі ніжки. Він уже зібрався було розвернутися і піти слідом за нею. Але який сенс? Тільки б налякав її. Ще поліцейського гукне. «От і перша сивина вкрила мої золотаві пасма». Старий, побитий життям — які там жінки!

Жінки, жінки! Можливо, у шлюбі все інакше? Та Гордон давно заприсягся — ніколи не одружуватися. Шлюб — це пастка, яку налаштував бог грошей. Варто тільки втрапити на гачок, як опинишся в ній — і до гробової дошки будеш прикутий до «тепленького місця». Хіба ж це життя? Законні плотські втіхи в тіні аспідистри! Прогулянки з дитячим візочком, романи на стороні, за які отримаєш від суворої дружини скляною карафкою по голові — чорт!

Та все одно він розумів — таки доведеться колись одружитися. Шлюб — не найприємніша річ, та альтернатива ще гірша. На мить йому захотілося відчути, як це — бути одруженим, закортіло опинитися в тій пастці. І цей шлюб має бути справжнім: у багатстві і в бідності, допоки смерть не розлучить нас. Старий традиційний християнський шлюб з обітницями. Якщо вже подружня зрада і станеться, та муситимеш ВИЗНАТИ, що це була зрада. І жодних американських казочок про вільне кохання. Втамувавши голод бажання, стікаючи соком плоду забороненої пристрасті, повзти назад додому. І от над головою здіймається скляна карафка, починається скандал, діти плачуть, теща метає блискавки. Може, це краще цієї твоєї свободи? Принаймні, таким є реальне життя.

Та як же ти одружишся з двома фунтами на тиждень? Гроші, гроші, всюди потрібні гроші! Підступність всієї ситуації в тому, що поза шлюбом не завести пристойних відносин з жінкою. У пам’яті пронеслися спогади десятирічної давнини — скільки подружок він мав. З пів дюжини, так точно. Були й повії. «Comme au long d’un cadavre un cadavre etendu[4]...» Щоразу все починалося з його пристрасної наполегливості, а закінчувалося вульгарною зрадою. І знову гроші. Без них тобі нічого запропонувати жінкам. Та й обирати не доводиться — береш ту, яка погодиться, і згодом тікаєш, звісно. Вірність коштує грошей, як і інші цінності. У нього і з жінками не складалося через цей його бунт проти грошей, відмову погоджуватися на «тепленьке місце» заради стабільності. Зрікаючись грошей, він зрікався і жінок. Тут маєш вибирати щось одне: або служити богу грошей, або забути про жінок. І обидва шляхи були абсолютно неприпустимі.

За рогом промайнула велика світла пляма, було чути гул жвавого натовпу — двічі на тиждень на Лутон-стріт влаштовували нічний базар. Гордон повернув ліворуч і пішов поміж торгівельними рядами. Людей було стільки, що доводилося вивертатися, щоб протиснутися між ними. Під світлом електричних гірлянд на прилавках лежав товар — багряні шматки м’яса, гори помаранчів, купи зелених голівок броколі, зашкарублі тушки кроликів зі скляними очима, зв’язки домашньої птиці, що гордовито виставляла груди вперед, наче військові на параді. Картина трохи підбадьорила Гордона. Йому подобалася ця метушня, відчуття, що життя б’є ключем. Дивлячись на такі нічні базари, сповнюєшся надією, що для Англії ще не все втрачено. Та навіть тут йому не вдавалося позбутися відчуття самотності. Повз проходили молоді дівчата, роздивляючись дешеву спідню білизну і відповідаючи веселими усмішками галасливим хлопцям, що йшли за ними. І жодна з них навіть не дивилася у бік Гордона. Для них він був невидимий.

Над одним із прилавків над виробами зі штучного шовку схилили голівки троє дівчат — ніжний цвіт гвоздики і флокса. Серце забилося швидше. Звісно, жодна з них на нього навіть не глянула. Але от одна підняла свою голівку. Та вмить знову опустила її донизу. Її щічки порожевіли — відсахнулася від його відвертого, сповненого жаги погляду. «Тепер тікають від мене ті, які раніше так мене хотіли». Він рушив далі. Якби ж тільки тут була Розмарі! Він би все їй пробачив. Навіть те, що за тиждень не надіслала йому жодної звісточки. Вона все, що в нього є — єдина жінка, яка здатна врятувати його від принизливої, гнітючої самотності.

У цю мить він підвів очі й побачив те, що змусило його серце калататися ще сильніше. Він закліпав очима — подумав, що йому здалося. Але ні! Це була РОЗМАРІ!

Вона йшла йому назустріч — всього за двадцять-тридцять ярдів від нього. Наче сюди її привело його бажання. Поки що вона його не бачила — гнучка, жвава фігурка хутко оминала калюжі з брудом, з-під чорного чоловічого капелюха ледь можна було розгледіти обличчя. Наддавши ходи, він гукнув до неї:

— Розмарі! Агов, Розмарі!

Чоловік у синьому фартуху, який розкладав рибу на сусідньому прилавку, з подивом глянув на Гордона. Розмарі його не чула.

— Розмарі, Розмарі! — ще раз гукнув він.

І ось коли їх розділяло лишень кілька ярдів, вона зупинилася і підвела на нього очі.

— Гордоне, а ти що тут робиш?

— А ти?

— До тебе приїхала.

— Але як ти дізналася, що я буду тут?

— Ніяк. Я завжди йду до тебе цією дорогою.

Іноді Розмарі приїздила до Гордона на Віллоубед-роуд. Чекала на ґанку, доки місіс Візбіч підніметься до свого орендаря і з невдоволеним виразом обличчя повідомить, що «до нього з візитом якась молода особа». Тоді вони з Гордоном ішли гуляти вулицями. До помешкання Розмарі ніколи не запрошували, навіть у вітальню. Такі вже були правила. З уст місіс Візбіч слова «молода особа» звучали як звістка про пацюка, зараженого чумою. Гордон обняв Розмарі за плечі й притягнув до себе.

— Розмарі! О, який же я радий тебе бачити! Я був таким самотнім. Чому ти не приїздила раніше?

Відкинувши його руку, Розмарі відсахнулася і подивилася на нього поглядом, сповненим люті.

— Відпусти мене зараз же! Я дуже зла на тебе, майже вирішила більше ніколи з тобою не бачитися після того жахливого листа, якого ти мені надіслав.

— Якого жахливого листа?

— Ти все чудово розумієш.

— Ні, не розумію. Але давай краще підемо кудись звідси — туди, де можна спокійно поговорити.

Він спробував взяти дівчину за руку, але вона вирвала її, хоча продовжувала йти поруч. Кроки Розмарі були коротші й швидші. Поряд із ним вона здавалася маленьким пухнастим звірятком — якоюсь білочкою. Насправді ж вона була не набагато нижчою за Гордона і лишень на кілька місяців молодшою. Але ніхто б ніколи не наважився назвати її старою дівою під тридцять, якою вона насправді й була. Жваве, енергійне дівчисько з густим чорнявим волоссям і дуже виразними бровами на трикутному личку, що ніби зійшло з портрета XVI сторіччя. Як тільки вона знімала капелюха, в очі одразу ж впадало три білястих пасма на маківці. І вона геть не переймалася через те, що варто було б щось зробити з передвісниками сивини. І досі вважала себе юною дівчиною, такою її бачили й довколишні. Хоча, якщо придивитися, на її обличчі вже проступили перші ознаки старіння.

Поруч з Розмарі Гордон крокував впевненішою ходою. Він пишався своєю подругою. Люди помічали її, а отже, і його. З нею він більше не почувався невидимим для жінок. І вдягалася вона завжди дуже гарно — для Гордона залишалося загадкою, як їй вдавалося так пристойно виглядати зі своїми чотирма фунтами на тиждень. Особливо йому був до вподоби її капелюх — плаский, з широкими крисами (вони тоді саме входили в моду). Було в ньому щось зухвале. Це складно пояснити, але якимось чином форма цього капелюха пасувала до вигину її спини.

— Мені подобається твій капелюх, — сказав він.

Її вуста відтінила легка усмішка.

— Мені теж, — сказала вона, грайливо вдаривши по крисах капелюха.

Розмарі й далі ображалася на Гордона. Всіляко уникала його доторків. Нарешті, коли вони проминули всі ряди рундуків, вона зупинилася і суворо запитала:

— І що ти собі думав, коли писав мені того листа?

— Тобто?

— Що ти хотів сказати словами «ти розбила моє серце»?

— А хіба не так?

— Що ж, варто було б.

— Не знаю, тобі, певно, видніше.

Гордон відповів жартівливим тоном, але його слова змусили Розмарі уважніше придивитися до нього — занедбана зовнішність, бліде виснажене обличчя, волосся, за яким хтозна-скільки не доглядали. Її лице відразу ж стало м’якшим, хоча вона й продовжувала сердитися. «Чому він зовсім не стежить за собою?» — подумала вона. Дівчина пригорнулася до нього, Гордон обійняв її за плечі, і вони застигли у міцних обіймах, переповнених ніжністю і досадою.

— Гордоне, ти найжалюгідніша істота!

— Чому це?

— Невже так важко стежити за собою? Ти ж як опудало! Подивись лише на це дрантя!

— Цілком відповідає моєму статусу. На два фунти на тиждень не розженешся.

— Але ж це не означає, що треба ходити вбраним, як опудало! Подивися на цей ґудзик, він же геть розламаний.

Повертівши ґудзика в пальцях, вона з жіночою цікавістю підняла вицвілу краватку, очікуючи побачити, що на сорочці ґудзиків узагалі немає.

— Ну звісно! Жодного ґудзика! Гордоне, ти просто нестерпний.

— Кажу тобі, я на такі речі не зважаю. Мій дух вищий за це.

— Але ж ти міг би віддати сорочку мені, я б їх попришивала! О Боже, Гордоне! Ти навіть не поголився! Яке неподобство! Хоча б це ти в змозі робити кожного ранку?

— Я не можу собі дозволити голитися щоранку, — з образою промовив він.

— Гордоне, ти про що? Поголитися нічого не коштує!

— А от і ні. На все потрібні гроші: на чистоту, пристойний вигляд, енергійність, самоповагу — на все. Вся річ у грошах! Я тобі мільйон разів казав про це!

На вигляд доволі тендітна, Розмарі міцно стисла Гордона в обіймах, подивившись на нього як на неслухняного малюка, до якого вона, попри це, мала ніжні почуття.

— Яка ж я дурепа!

— Чому це?

— Тому що кохаю тебе!

— Ти кохаєш мене?

— Звісно. І ти це знаєш. Кохаю до безтями, хоча для цього, вочевидь, немає вагомих підстав.

— Тоді давай відійдемо в якийсь темний куток. Я хочу тебе поцілувати.

— О, так, можу собі це уявити! Цілуватися з чоловіком, який не поголився.

— Що ж, новий досвід.

— Що ж тут нового, Гордоне? Ми знайомі два роки.

— Ну годі вже.

Їм вдалося знайти темний закуток за будинками. Єдине місце, де вони могли залишитися наодинці, — це вулиця. Він притис її до холодної цегляної стіни, і вона, довірливо піднявши обличчя, припала до нього з дитячою ніжністю. І хоча вони відчували дотик тіл одне одного, було таке враження, ніби між ними є якийсь бар’єр. І поцілунок її був дитячим, невпевненим — вона бачила, що він чекає на нього. Так було завжди. Лише зрідка йому вдавалося пробудити в ній справжнє жагуче бажання, а коли навіть вдавалося, ці спогади швидко зникали з її пам’яті, тож йому щоразу доводилося починати все спочатку. В її маленькому тендітному тілі відчувався опір. Їй страшенно хотілося пізнати справжню фізичну близькість, але водночас вона цього боялася. Це б знищило її молодість, той її молодий світ, в якому не було місця сексу і в якому вона воліла жити.

— Ти мене кохаєш? — запитав він, відірвавшись від її вуст.

— Звісно, дурнику. Чому ти постійно питаєш мене про це?

— Мені подобається чути, як ти це кажеш. Чомусь мене завжди беруть сумніви.

— Але чому?

— Ти могла б передумати, наприклад. Варто визнати, я геть не ідеал для юної дівчини. Мені тридцять. Життя мене добряче потріпало.

— Ти кажеш дурниці, Гордоне! Так говориш так, ніби тобі не тридцять, а сто років. Ми ж однолітки, ти пам’ятаєш?

— Так, але ти виглядаєш молодшою.

Розмарі потерлася своєю щічкою об його щетину. Вони дотикалися животами, і Гордон подумав про те, як ці два роки жадав її. Наблизивши свої губи до її вушка, він прошепотів:

— Ти колись погодишся переспати зі мною?

— Так, колись. Але не сьогодні.

— Завжди те саме «колись». Я чую це вже два роки.

— Знаю, але нічого не можу з собою вдіяти.

Він сильніше притис Розмарі до стіни, зірвав з неї смішного капелюха і зарився обличчям в її волосся. Це просто нестерпно — бути так близько до неї і не досягти жодного результату. Він узяв її за підборіддя, підняв її маленьке личко, вдивляючись у нього і намагаючись роздивитися найдрібніші рисочки майже у цілковитій темряві.

— Пообіцяй, що будеш зі мною, Розмарі! Пообіцяй це мені!

— Кажу ж тобі, мені потрібен ЧАС.

— Так, звісно, я не маю на увазі, що це має статися конче зараз. Але пообіцяй, що це станеться незабаром, як тільки випаде нагода.

— Я не можу, не можу цього пообіцяти.

— Скажи «так», Розмарі! БУДЬ ЛАСКА!

— Ні.

Продовжуючи пестити її обличчя, він промовив:

Veuillez Іе dire done selon

Que vous estes benigne et doulche,

Car ce doulx motn’est pas si long

Qu’il vous face mal en la bouche[5].

— Що це означає?

Гордон пояснив їй.

— Я не можу, Гордоне. Не можу.

— Скажи «так», Розмарі! Скажи! Хіба сказати «так» не так само просто, як сказати «ні»?

— Ні, не так само просто. Для тебе, можливо, й так. Ти чоловік. У жінок все інакше.

— Ну скажи «так», Розмарі! «Так!» Це ж геть просто. Ну ж бо! Давай.

— Господи, Гордоне, люди подумають, що ти вчиш папугу розмовляти.

— Хай йому біс! Це не смішно.

Не було сенсу далі продовжувати сперечатися. Вони знову вийшли на головну вулицю і пішли далі. Із зовнішнього вигляду Розмарі, з того, як вона вдягалася, як виглядала, можна було багато сказати про її виховання і життєвий досвід. Вона була чотирнадцятою дитиною в одній з тих великих постійно голодних родин середнього класу. Батько її був юристом. Сестри давно повиходили заміж, або навчали дітей у школі, або клацали на друкарських машинках в офісах. Брати працювали на фермах у Канаді чи на чайних плантаціях на Цейлоні або служили в якихось сумнівних полках у Британській Індії. Як і будь-яка дівчина, чия юність була сповнена активної діяльності, вона не поспішала розлучатися з дівоцтвом. Розмарі хотілося залишитися дівчиною. Тому вона й була такою незрілою в інтимному сенсі — зберігала вірність цнотливій атмосфері великої родини. Вона з молоком матері увібрала два правила: жити чесно і не лізти в чужі справи. Вона була справді великодушною — настільки, що жодного разу не дорікнула Гордонові через те, що він мало заробляє.

Гордонові все це було чудово відомо, але зараз він переймався геть іншим. У світлі ліхтарів поруч з підтягнутим, струнким тілом Розмарі він почувався неотесаною потворою. Жалкував, що вранці не поголився. Нишком опустивши руку в кишеню, щоб перевірити, чи не загубив він свій дріб’язок, намацав монети, що залишилися — чотири шилінги і чотири пенси. Еге ж, на вечерю не запросиш. Знову доведеться вештатися вулицями, в кращому разі заскочити в «Ліоне» на чашку кави. От же паскудство! Розважатися з порожніми кишенями!

— Ось так, що не кажи, а все зрештою зводиться до грошей, — продовжив він.

Ці слова здивували Розмарі.

— Тобто, «все зводиться до грошей»? — піднявши очі, запитала вона.

— Тобто, що у мене все не так, як у людей. Бо в основі всього лежать гроші. Особливо в основі наших стосунків. Саме через них ти і не можеш мене покохати. Вони — як перешкода на шляху наших почуттів. Я відчуваю це щоразу, коли цілую тебе.

— Гроші! Який в біса стосунок до нас із тобою мають гроші, Гордоне?

— Гроші мають стосунок до всього. Були б вони у мене, ти б мене покохала.

— Що за дурниці? Авжеж, ні.

— Ти б просто нічого не могла вдіяти. Хочеш сказати, що гроші не роблять чоловіка більш гідним кохання? Поглянь на мене! Подивись на це обличчя, подивись на цей одяг, на мій вигляд. Думаєш, так би я виглядав, якби заробляв по дві тисячі на рік? Якби у мене було більше грошей, я був би зовсім іншою людиною.

— Якби ти був зовсім іншою людиною, я б тебе не покохала.

— Дурниці. Сама подумай: ти б спала зі мною після весілля?

— Що це за запитання такі? Ну звісно! Інакше навіщо одружуватися?

— Так-так! А якби у мене був непоганий статок, ти б вийшла за мене заміж?

— Чому ти про це запитуєш? Ти сам знаєш, що ми не можемо дозволити собі весілля.

— Так, знаю. Але якби могли, вийшла б за мене?

— Не знаю. Мабуть, так.

— Ага! Ось бачиш, гроші справді мають значення!

— Ні, Гордоне, ні! Так нечесно! Ти все перекручуєш.

— Ні, не перекручую. Як будь-яка жінка, в глибині душі тобі хочеться грошей. Ти б хотіла, щоб я мав гарну роботу, хіба ні?

— Певна річ, але все не так, як ти це бачиш. Авжеж, мені б хотілося, щоб тобі більше платили.

— Тобто ти б хотіла, щоб я й надалі працював у «Новому Альбіоні»? Щоб повернувся туди і знову почав вигадувати рекламу для Кью-Ті соусу і сніданків швидкого приготування? Цього ти хочеш?

— Ні, я ніколи такого не казала.

— Але думала про це. Всі жінки так думають.

Гордон був неправий, і він це розумів. Розмарі ніколи навіть на думку не спало б запропонувати йому повернутися до «Нового Альбіону». Але цієї миті він думав не про це. Його боляче вразило те, що Розмарі вкотре відмовила йому у близькості. Та разом із тим Гордон був задоволений собою — все-таки він не помилявся у своїх переконаннях. Між ними стояли гроші. Знову ці кляті гроші! І тут Гордон вибухнув саркастичною промовою:

— Ви, жінки, завжди применшуєте масштаби наших задумів. Нам без вас ніяк, а від вас зажди чути те саме: «Заховай свої моральні цінності подалі і заробляй більше грошей». «Заховай свої моральні цінності подалі, цілуй дупу керівництву і купи мені шубу — таку, щоб була кращою, ніж у сусідки», — ось що у вас на думці. Хоч куди подивися, всюди чоловіки, в яких на шиях висять жінки і тягнуть їх донизу — до жалюгідної вілли на кілька господарів у передмісті з меблями в оренду, з портативним радіопередавачем і аспідистрою на підвіконні. Жінки тільки стримують наш розвиток. Стоять на шляху прогресу. Але в нього я й сам не вірю, — невдоволено сказав Гордон.

— Гордоне, ти кажеш ДУРНИЦІ! Наче жінки винні в усіх гріхах.

— Бо, зрештою, так воно і є. Бо саме жінки слідують заповідям грошей. А чоловіки тільки потурають їм. А що ще їм робити? Так, ми сповідуємо це, але не віримо. Та рушійною силою тут є жінки. Жінки зі своїми віллами у передмісті, шубами, дітлахами і аспідистрами.

— Річ НЕ в жінках, Гордоне! Хіба це жінки вигадали гроші?

— Яка різниця, хто їх вигадав? Правда в тому, що ви, жінки, поклоняєтеся їм. У вас є якесь інтуїтивне чуття до них. Добро і зло в жіночій свідомості визначаються виключно двома категоріями — наявністю або браком грошей. Поглянь на нас із тобою. Ти відмовляєшся спати зі мною через те, що у мене недостатньо грошей. Так, так, ти сама визнала це хвилину тому. — Він стиснув її руку, щоб не дати заперечити. — А якби я мав пристойну зарплатню, все було б інакше. Я не кажу, що ти чекаєш, доки я заплачу тобі за те, щоб ти лягла зі мною в ліжко. Все не так жахливо. Але глибоко всередині тебе живе переконання, що чоловік без грошей не гідний тебе. Бо чоловік без грошей — чоловік тільки наполовину. Так тобі здається. Адже Геркулес — бог сили і грошей, почитай у Лампрієра. І саме жінки підживлюють цей міф.

— Жінки, — з іншою інтонацією повторила Розмарі. — Терпіти не можу, коли чоловіки так розмірковують про ЖІНОК. «Жінки те», «жінки се» — наче всі ми однакові!

— Ну звісно, однакові! Ви ж всі прагнете одного — стабільного доходу, двох малюків, вілли у передмісті й аспідистру на підвіконні.

— Знову ти про свою аспідистру!

— Е, ні, якраз про ТВОЮ аспідистру! Це ж ви, жінки, їх культивуєте.

Стиснувши його долоню, Розмарі засміялася. Вона справді мала золотий характер. До того ж усі ці його промови скоріше тішили її, ніж сердили. Та і вся ця війна Гордона з жіноцтвом була не всерйоз. В основі боротьби статей завжди лежить гра. З цієї причини цікаво зайняти позицію феміністки чи антифеміністки. Крокуючи далі, вони сперечалися з приводу вічної боротьби протилежностей. В хід пішли ті самі аргументи (ця тема часто була центральним предметом їхніх дискусій) щодо жорстокості чоловіків і бездуховності, вродженого бажання слабкої статі підкорятися і насолоджуватися цим станом. Подивіться лишень на лагідну Гризельду чи леді Астор! А багатоженство, яке практикують на Близькому Сході? А яка доля чекає на індійських вдів після смерті чоловіка? А згадайте ті часи, коли жінки ховали під спідницями мишоловки і прагнули каструвати кожного чоловіка, який зустрічався у них на дорозі? Гордону і Розмарі ця тема ніколи не набридала. Вони добродушно сміялися над абсурдними аргументами іншого. Між ними жила радість. Навіть сперечаючись, вони йшли пліч-о-пліч, насолоджуючись своєю близькістю. Вони були дуже щасливі. Були об’єктами насмішок один для одного і водночас предметом обожнювання. Вдалечині в тумані замерехтіли неонові вогні. Вони дісталися Теттенгем-корт-роуд.

Обійнявши Розмарі за талію, Гордон підштовхнув її в бік темного провулка. Їх обох переповнювало щастя, вони мали неодмінно поцілуватися. Вони стояли, обійнявшись, під вуличним ліхтарем, усміхаючись один одному. Вона ніжно потерлася своєю щічкою об його.

— Гордоне, ти такий зайчик! І чому я так кохаю тебе? З оцією твоєю товстезною щетиною?

— Кохаєш, це правда?

— Так, усім серцем.

Усе ще в його обіймах, вона трохи відхилилася назад, з дитячою ніжністю роздивляючись його обличчя.

— Життя — чудова річ! Ти згоден, Гордоне?

— Іноді так.

— Якби ж ми могли бачитися частіше. Тижнями тебе не бачу!

— Знаю, знаю. А як я ненавиджу свої самотні вечори!

— Мені постійно бракує часу. Раніше сьомої ніяк не виходить піти з офісу. Чим ти займаєшся у вихідні, Гордоне?

— Господи, дивлюсь у стелю і намагаюся відігнати від себе погані думки. Як і всі, зрештою.

— Чому б нам якось не поїхати на прогулянку за місто? Так ми змогли б провести цілий день разом. Наступної неділі, наприклад?

Гордон похнюпився. Пропозиція Розмарі знову змусила його думати про гроші, і це після того, як він на пів години успішно забув про них. Поїздка за місто потребує витрат, причому набагато більших, ніж він може собі дозволити. Тож Гордон вирішив перевести розмову у русло абстрактного обговорення.

— Непогана ідея. Можна податися до Річмонд-парку або Гемстед-Гіз. Але треба вирушати рано-вранці, до того як набіжить натовп.

— Так, але Річмонд-парк у місті. Я думала про Сюррей чи Бернгем-бічез. Уявляєш, як там зараз гарно — листя, що вкриває землю, як ковдра, і навколо ні душі. Ми б могли цілий день гуляти там, а повечеряти у пабі. Було б так весело! Зробімо це!

Бац! Знову ці гроші. Навіть подорож до Бернгем-бічез, до якого не так уже й далеко, обійшлася б у десять бобів. Хутко підрахувавши, він дійшов висновку, що на п’ять бобів він ще міг розраховувати — «позичив» би у сестри (тобто взяв би у борг і не повернув), та з другого боку, він не міг порушити своєї заповіді — не позичати у неї гроші. Гордон продовжив у такому ж тоні:

— Так, було б весело! Думаю, можна щось організувати. Напишу тобі пізніше на тижні.

Вони вийшли на головну вулицю, тримаючись за руки. У будинку на розі на першому поверсі був паб. Розмарі піднялася навшпиньки, тримаючись за Гордона, щоб заглянути у вікно.

— Гордоне, там є годинник. Уже майже пів на десяту. Ти, напевно, страшенно голодний.

— Ні, — тут же відповів він, збрехавши.

— А я помираю з голоду. Давай зайдемо кудись перекусити.

От знову гроші! Рано чи пізно йому доведеться зізнатися в тому, що у нього лишень чотири шилінги і чотири пенси до п’ятниці.

— Їсти я, мабуть, не буду, — невпевнено протягнув він. — А от від кави не відмовився б. Давай заскочимо в якесь кафе. Вони ще мають бути відчинені.

— О, ні! Тільки не кафе! Тут недалечко є один затишний італійський ресторанчик. Можемо піти туди і замовити спагеті по-неаполітанському і пляшку червоного вина. Обожнюю спагеті! Ходімо!

Душа Гордона втекла у п’яти. Нічим хорошим це не закінчиться. Далі приховувати своє жалюгідне фінансове становище не вдасться. Вечеря на двох в італійському ресторані потягне не менше ніж на п’ять бобів.

— Взагалі-то я збирався додому, мені вже час, — промимрив він.

— Як? Уже? Але чому, Гордоне?

— Гаразд! Якщо тобі так вже кортить дізнатися, то у мене лишилося тільки чотири шилінги і чотири пенси. І мені на них треба дожити до п’ятниці.

Розмарі різко зупинилася. Вона була на нього така зла, що з усієї сили стисла його долоню.

— Гордоне, який же ти бовдур! Ідіот! Найбільший серед тих, кого я знаю!

— Чому це я ідіот?

— Тому, що немає жодного значення, є в тебе гроші чи ні. Бо це я ЗАПРОШУЮ тебе на вечерю.

Вивільнивши свою руку, він зробив крок убік. Не хотів дивитися їй в очі.

— Невже ти могла подумати, що я піду з тобою в ресторан і дозволю за себе платити?

— А що в цьому такого?

— Тому що так не можна! Це не за правилами.

— Не за правилами? А хто ці правила встановив? Що це взагалі означає?

— А те, що я не можу дозволити тобі платити за свою їжу. Чоловік має платити за жінку, а не навпаки.

— О Боже, Гордоне! Хіба ми живемо в добу королеви Вікторії?

— Так, бо ці правила й досі діють. Уклад речей так швидко не змінюється.

— Але МОЇ власні правила змінилися.

— Ні, не змінилися. Тобі так тільки здається. Тебе виховували як жінку, і ти не можеш поводитися інакше, хай би як тобі цього хотілося.

— Що ти маєш на увазі: «ПОВОДИТИСЯ ЯК ЖІНКА»?

— А те, що всі жінки однакові, коли йдеться про одну річ — ніхто з вас не матиме поваги до чоловіка, який від вас залежить. Ви можете казати, що це неправда, але насправді це так. І тут нічого не вдієш. Якщо я дозволю тобі заплатити за свою вечерю, ти мене зневажатимеш.

Із цими словами Гордон відвернувся від Розмарі. Він розумів, що поводиться жахливо, але йому треба було це сказати. Відчуття того, що всі довкола, навіть Розмарі, ЗНЕВАЖАЮТЬ його, було сильнішим. Тільки за допомогою жорсткої оборони він міг зберегти бодай якусь самоповагу. Цього разу Розмарі справді почала непокоїтися. Вона схопила його за руку і змусила подивитися собі в очі. А тоді міцно обійняла його.

— Гордоне! Я забороняю тобі таке казати! Як ти можеш навіть думати, що я тебе зневажаю?

— Бо так і буде, якщо я стану твоїм нахлібником.

— Нахлібником? Це ж треба було таке слово дібрати! Тобто те, що я хочу пригостити тебе вечерею, — це нахлібництво?

Він відчував дотик її маленьких грудей — твердих і округлих. Вона подивилася йому прямо в очі, готова заплакати. В її погляді читався осуд — вона намагалася зрозуміти, чому він такий жорстокий до неї. Через те, що вона була так близько, йому важко було зосередитися. Він думав про те, що вона відштовхувала його протягом цих двох років. Не давала йому того, чого він так жадав. Який тоді сенс прикидатися, що кохаєш, якщо зрештою не хочеш віддатися? Він продовжив з насмішкою в голосі:

— І все ж таки ти мене зневажаєш. Ні, ні, я знаю, що подобаюся тобі. Але ти мене не сприймаєш всерйоз. Для тебе я лише об’єкт для насмішок. Тобто тебе до мене вабить, але ти не сприймаєш мене як рівню.

Гордон не сказав нічого нового. Але цього разу його слова звучали набагато впевненіше. Він промовив їх так, ніби насправді в них вірив. У відповідь Розмарі заплакала:

— Ні, ні, Гордоне. Я НЕ зневажаю тебе!

— А от зневажаєш. Тому й не спиш зі мною. Хіба раніше я тобі про це не казав?

Вона подивилася йому просто в очі і раптом, ніби від різкого удару, впала обличчям на його груди. Заховати свої сльози. Плакала, мов дитина, ображаючись на нього та водночас міцно притискаючись до нього. І ці дитячі сльози, які вона ховала на його грудях, вразили його найбільше. Згадав обличчя інших жінок, які рюмсали так само. Гордонові здалося, що єдине бажання, яке він викликає у жінок, — це бажання плакати. Він погладив її по плечах, незграбно намагаючись втішити.

— Ти довів мене до сліз! — рюмсала вона.

— Розмарі, люба, вибач! Не плач, БУДЬ ЛАСКА, не плач!

— Гордоне, коханий, чому ти так зі мною поводишся?

— Вибач, вибач! Але іноді я просто нічого не можу з собою вдіяти.

— Але чому?

Опанувавши себе, вона відхилилася назад і почала шукати, чим би витерти сльози. Ані у неї, ані у нього не було носовичка. Зрештою, вона витерла їх кулачком.

— Чому в нас завжди так?! Гордоне, бодай раз будь слухняним хлопчиком! Ходімо до ресторану повечеряємо. Дозволь мені пригостити тебе.

— Ні.

— Це ж тільки один раз. І забудь про гроші, будь ласка. Зроби це заради мене.

— Кажу тобі — не можу. Я маю притримуватися своїх принципів.

— Яких ще принципів?

— Я оголосив війну всьому матеріальному і маю дотримуватися певних правил. Перше з них — не приймати подачок.

— Подачок? О Боже, Гордоне! Який же ти БОВДУР!

Вона знову міцно стиснула його у своїх обіймах. Це її заспокоювало. Розмарі важко було зрозуміти Гордона, і вона, певно, ніколи його не зрозуміє, але приймала його таким, яким він є, навіть з його впертим бажанням опиратися очевидним речам. Торкнувшись своїми вустами її, Гордон відчув на них солоний присмак — сльози Розмарі котилися по її щоках. Він пригорнув дівчину до себе. Її оборона впала. Заплющивши очі, вона піддалася йому, її тіло тануло в його руках — вона розтулила свого мініатюрного ротика, її язик пестив його вуста. Таке траплялося з нею вкрай рідко. Цієї миті він відчув, що боротьба між ними завершена. Зрозумів, що вона готова віддатися йому в будь-яку мить; і хоча це не вияв почуттів, а радше акт щедрості, бажання заспокоїти його, відчуття відрази до себе у Гордона притупилося. Без жодних слів про це говорило тіло Розмарі. Але навіть якби обставини були сприятливими, він би не скористався ними. Зараз він просто відчував до неї чисте кохання. Його бажання зачаїлося в очікуванні іншого моменту, коли між ними не стоятимуть жодні суперечки, а його думки будуть вільними від підрахунку дріб’язку, що лишився у кишенях.

Розімкнувши вуста, вони стояли поруч, продовжуючи обійматися:

— І чому ми сваримося через такі дурниці, Гордоне? Ми ж так рідко бачимося.

— Знаю. Це моя вина. Але я нічим не можу зарадити. Все так складно, а ще постійно проблеми з цими грошима.

— Знову ти про гроші! Ти витрачаєш на них стільки енергії!

— А як інакше? Про що мені ще турбуватися?

— Але ж ми у будь-якому разі ЇДЕМО за місто в неділю? Було б так добре!

— Так, я б хотів поїхати. Краще виїхати рано-вранці, щоб провести там цілий день. Я дізнаюся ціни на потяг.

— Але я платитиму за себе сама.

— Ні, я б волів заплатити за нас обох. Поїдемо, обіцяю.

— І ти так і не дозволиш пригостити тебе вечерею? Всього один раз — доведи, що довіряєш мені.

— Ні, ні, в жодному разі. І я вже пояснив чому.

— Що ж, любий, у такому разі нам час прощатися. Вже пізно.

Але вони й далі продовжували розмовляти — так довго, що Розмарі зрештою лишилася без вечері. До себе, щоб не дратувати стару відьму-комендантку, вона мала повернутися до одинадцятої. Гордон пішов у напрямку Тоттенгем-корт-роуд і сів у трамвай (на пенні дешевше за автобус). Вмостився посеред горішньої дерев’яної лавки навпроти кремезного шотландця, який, сьорбаючи пиво, читав футбольні новини. Щастю Гордона не було меж. Розмарі буде його коханкою. Зненацька порив зловісного вітру, високі тополі гнуться додолу... Під гуркіт трамвая, що летів по бруківці, він мовчки повторював віршовані рядки. От уже є сім рядків. А потрібно дев’ять. Непогано. Годиться! В ньому зміцнювалася віра в себе. Так, він поет. Гордон Комсток, автор «Мишей». Навіть знову повірив у «Принади Лондону».

Його думки кружляли довкола неділі. Вони домовилися зустрітися о дев’ятій біля Паддингтонського вокзалу. На поїздку йому знадобиться близько десяти бобів — він знайде гроші, навіть якщо доведеться закласти останню сорочку. Розмарі стане його коханкою; можливо, вже цієї неділі, якщо випаде така нагода. Тепер усе було зрозуміло. Без жодних слів.

Боже, якби тільки була погожа днина! Зараз середина зими. Якби пощастило, якби не було вітру, щоб як улітку — коли можеш майже цілий день пролежати на траві. Але такі дні зараз — велика рідкість (хіба з десяток випаде за цілу зиму). Ще й дощ може вперіщити. Тепер у Гордона почали закрадатися сумніви щодо того, чи вдасться їм взагалі погуляти на свіжому повітрі. Проте хіба вони мають інші варіанти? Скільки у Лондоні таких закоханих пар, яким так само нема куди подітися — лишень вулиці і парки, в яких завжди зимно й незатишно. Непросто бідаку займатися сексом за такого суворого клімату. Тема браку часу і місця недостатньо розкрита в художній літературі.

7

До затягнутого рожевим серпанком неба здіймалися прямовисні пасма диму.

О восьмій десять Гордон сів в автобус. Вулиці все ще бачили недільні сни. На ґанках, мов почесна варта, вишикувалися білі пляшки з молоком. У Гордона залишилося чотирнадцять бобів, тобто вже менше — мінус три пенси за проїзд. Дев’ять бобів зосталося від зарплати (краще навіть не думати, у що це має вилитися за тиждень), і ще п’ять позичив у Джулїї.

До сестри він навідався у четвер. Кімната, яку вона орендувала, хоч і на третьому поверсі та з вікнами, що виходили у двір, була пристойнішою за Гордонову. Вона виглядала практично як вітальня. Джулія радше померла б з голоду, ніж погодилася на ті умови, в яких мешкав її брат. І меблі, які вона старанно добирала протягом років, насправді вартували їй чималих зусиль. Диван-ліжко, що виглядав як звичайний диван, круглий дубовий стіл, два «антикварні» стільці, лавка для ніг і оббите ситцем крісло біля старої газової пічки (взяла кредит на тринадцять місяців); кілька світлин у рамках — батька й матері, Гордона, тітки Анджели, а ще абсолютно непридатний для використання календар з березових дощечок ручної роботи (чийсь подарунок). Джулія наганяла на Гордона страшенну нудьгу. Він повсякчас намагався переконати себе в тому, що треба частіше до неї навідуватися, та все закінчувалося тим, що приходив до неї, тільки щоб позичити грошей.

Він постукав у двері три рази — третій поверх, а отже, і стукати треба тричі, Джулі відчинила йому, провела до своєї кімнати і присіла навколішки, щоб розпалити вогонь у пічці.

— Зараз знову запалю, — сказала вона. — Чай питимеш?

Гордон зауважив це її «знову». В кімнаті стояв страшенний холод — цього вечора вона не топила. Джулія завжди економила на собі. Він кинув погляд на її худу спину: як же швидко вона постаріла! Ще трохи — і стане «сивою бабцею».

— Ти ж любиш міцний? — запитала Джулія, пораючись біля чайника.

Гордон пив чай стоячи, втупившись у календар. Ну ж бо! Ти зможеш! Серце почало калатати. Знову опускатися до цього. І скільки ти вже у неї «напозичав» за ці роки?

— Слухай-но, Джул, мені страшенно ніяково тебе знову просити, але тут така справа...

— Так, Гордоне? — тихо перервала його вона. Джулія вже здогадалася, про що йдеться.

— Послухай, мені незручно, але чи не могла б ти позичити мені п’ять бобів?

— Так, Гордоне. Думаю, можу.

Джулія висунула шухляду, в якій зберігала білизну, і дістала маленький потертий шкіряний гаманець. Гордон практично читав її думки — доведеться економити на різдвяних подарунках. Зараз, у такий важливий для неї час перед святами, коли після роботи поспішаєш пробігтися по крамницях, роздивляючись яскраві вітрини, на закупи всіляких дрібничок, який так обожнюють жінки: носовички, підставки для листів, заварники, манікюрні набори, дерев’яні календарі з крилатими фразами. Весь рік — копійка до копійки — вона відкладала з кожної своєї мізерної зарплатні на «щось на Різдво» або ж на «щось на день народження». Гордону, який «захоплюється поезією», минулого Різдва вона подарувала збірку віршів Джона Дрінквотера — томик у зеленій палітурці, який він пізніше продав за півкрони. Бідолашна Джулія! Посидівши для годиться ще з пів години, Гордон пішов, забравши п’ять бобів. І чому у заможного приятеля позичати гроші соромно, а у сестри, що ледь зводить кінці з кінцями, легко? Бо це ж «родичі», це інше.

В автобусі, по дорозі додому, Гордон взявся за підрахунки. В кишені у нього тринадцять і дев’ять. Проїзд туди-назад — п’ять бобів, ще два на автобус — сім, плюс два на пиво з сендвічами у пабі — дев’ять, чай за вісім пенсів — от уже й дванадцять, боб на цигарки — тринадцять. І ще лишається дев’ять пенсів про всяк випадок. Цього наче має вистачити. Але як потім дотягнути до п’ятниці? На тютюн не зостається жодного пенса. Та Гордон відігнав від себе ці думки. Воно того варте!

Розмарі з’явилася вчасно. Вона завжди була пунктуальною і зараз, попри ранню пору, сяяла свіжістю і бадьорістю. Виглядала вона, як завжди, мило — в тому самому чудернацькому капелюсі, який так сподобався Гордонові. На вокзалі майже не було пасажирів. Безлюдний, похмурий простір спроквола прокидався від сну, як після затяжної гулянки. Небритий співробітник вокзалу підказав їм найкращий маршрут до Бернгем-бічез, і сівши у вагон третього класу, в якому дозволено палити, вони поїхали на захід. Замість безрадісних краєвидів передмістя нарешті замелькали темні смуги полів з рекламними щитами, які постійно нагадували про «Піґулки від болю в печінці». Стояла напрочуд тиха, тепла днина. Нарешті були почуті Гордонові молитви: такій погоді позаздрило б навіть літо. Крізь ранковий туман пробивалися промені сонця. Вони з Розмарі були щасливі: яка ж це чудова пригода — втекти з Лондону і цілий день провести «на природі»! Розмарі кілька місяців, а Гордон уже рік не виїжджали за місто. Вони сиділи, притиснувшись один до одного, на колінах в них лежало свіже видання «Санді Таймс», та вони обоє дивилися у вікно, розглядаючи мальовничі пейзажі, що миготіли за ним. Їм обом так подобалося подорожувати потягами, що хотілося, аби ця насолода тривала вічно.

Вони вийшли у Слау і пересіли на низенький автобус шоколадного кольору, що прямував до Фернгем-коммон. Розмарі пригадала, як від автобусної зупинки дістатися букових гаїв — спершу треба йти сільським путівцем, а тоді уздовж болота, минаючи галявину з голими березами. Їх зустріли казкова тиша і спокій — ані травинка, ані листок не ворухнеться. Гордон і Розмарі ніяк не могли намилуватися чудовим краєвидом — тиша, роса, шовковисті стовбури берізок і м’який торф під ногами. Хоча спершу вони почувалися мов не у своїй тарілці (як і всі мешканці Лондону, які виїжджають за місто). Гордона охопило відчуття, ніби він увесь цей час жив десь у підземеллі — йому стало соромно за свій блідий і нездоровий колір обличчя. Примруживши очі від сонця, він ішов слідом за Розмарі, щоб вона не бачила його обличчя. Незабаром обоє почали задихатися, бо звикли до лондонських відстаней. Перші пів години вони майже не розмовляли. Нарешті зайшли у ліс і попрямували навмання — байдуже куди, тільки б подалі від міста.

Довкола височіли стрункі, як свічки, букові стовбури з гладенькою, але зморшкуватою біля окоренка корою. Під ними нічого не росло, тільки сріблясто-мідний килим із листя вкривав землю. Довкола ні душі. Гордон наздогнав Розмарі, далі вони йшли, тримаючись за руки, розкидаючи ногами сухе листя. Час від часу, вони проходили повз алеї, що вели до ошатних резиденцій, які влітку приймали натовпи гостей, а зараз стояли зачинені й самотні. Пурпуровим світлом переливався багряний візерунок парканів у серпанку. Час від часу повз пролітали пташки — сойки, що стрибали з гілки на гілку, і фазани, які неквапливо волочили за собою довгі хвости, майже як домашні кури, які знали, що вони тут у безпеці. Місцина була оповита сонною тишею. Важко було повірити, що до Лондону якихось двадцять миль.

Зрештою, обоє пристосувалися до швидкого кроку, в їхніх жилах почала вирувати кров, і відкрилося друге дихання. В такі хвилини відчуваєш, ніби можеш здолати і сотню миль. Повернувшись назад на дорогу, вони побачили кущі, вкриті діамантовими крапельками роси. Крізь хмари пробивалося сонячне проміння. Світло м’яко падало на поля, виграючи несподіваними відтінками — здавалося, наче дитині дозволили погратися з набором фарб. Розмарі взяла Гордона за руку і пригорнулася до нього:

— О, Гордоне! Який чудовий день!

— Твоя правда, чудовий.

— Ой, дивись, дивись! Це ж зайці! Там, у полі.

Справді, по той бік поля паслася ціла купа зайців.

Раптом під сусіднім кущем щось заворушилося: мелькнувши білим хвостиком, сахнувся і побіг геть кролик, що лежав у траві. Розмарі злякалася і припала до Гордонових грудей. Вони розчинилися у теплих дитячих обіймах. Сонце припікало, наче влітку. Його промені безсоромно видавали вік Розмарі. Їй майже тридцять, і йому стільки ж, але на вигляд більше. Але яке це має значення? Він зняв її чудернацького капелюха. У чорному волоссі блиснули сиві пасма — такі ж красиві, як і вона, такі ж любі.

— Як же чудово бути тут разом з тобою! Добре, що ми приїхали сюди!

— О, Гордоне, у нас попереду цілий день удвох! І дощ не пішов. Як же нам пощастило!

— Так, і тому ми маємо принести щось у жертву богам.

Їхньому щастю не було меж. Захоплення викликало буквально все, що потрапляло на очі: лазурове пір’я сойки, віддзеркалення гілок у чорному плесі озера, нарости на стовбурах дерев, що стирчали мов вуха якихось чудовиськ. Вони довго обговорювали, яким епітетом краще описати бук, та зрештою дійшли згоди, що найбільше ці дерева нагадують живих істот. Вся річ у їхній гладенькій корі й особливих вигинах стовбурів. Гордон порівняв горбочки на корі з жіночими сосками, а плавні вигини товстих гілок з хоботами слонів. Розмарі з ним не погоджувалася. Час від часу їхня суперечка ставала запеклою. Тоді Гордон почав дражнити її, проводячи паралелі буквально з усім, що бачив довкола. Сказав, що листя буків дуже нагадує пишні копиці жіночого волосся пензля Берн-Джонса, а хижий плющ в’ється довкола стовбурів чіпкими пальчиками скромних дівчаток Дікенса. Дійшло до того, що він зібрався розтоптати купку мухоморів, які скидалися на ілюстрації Рекгема, на яких танцюють ельфи. Розмарі обізвала його бездушним поросям. Бредучи по сухому листю, Розмарі вигукнула:

— О Боже, Гордоне! Тільки подивись на це листя! Воно ж виблискує на сонці, як золото.

— Ти ще скажи «щире золото». Не розповідай мені казочок. Взагалі-то, цей колір більше нагадує томатний суп.

— Гордоне, ну не будь таким поросям! Послухай, як воно шарудить під ногами. «І наче шелест листопаду, бринять джерела у Валломбросі».

— Чи як один із тих сніданків швидкого приготування. «Дітлахам так і кортить похрумтіти!»

— Бовдур!

Вона засміялася. Вони йшли далі, тримаючись за руки, пробираючись крізь купи листя:

«І наче шелест листопаду,

Шарудять злаки в тарілці —

З поля до столу».

Обоє зареготали так, що ледь не луснули від сміху. Тим часом ліс скінчився, і довкола з’явилися люди, хоча машин, якщо не виходити на трасу, майже не було. Іноді до них долинав звук церковних дзвонів, і вони звертали вбік, щоб не перестріти вірян. Вони гуляли селищами, в яких гордовито височіли «старовинні» маєтки, вишикувавшись в ансамблі з гаражами, кущами і пожовклими газонами. Гордона ця картина тішила — він переконував себе в тому, що скоро настане кінець і цій цивілізації маклерів-брокерів, частиною якої він є, разом з її полями для гольфу, пихатими дружинами, віскі та абердинськими тер’єрами на прізвисько Джеккі.

Так, у балачках і суперечках, вони пройшли ще з чотири милі. На ясному небі купкою ніжного пір’я біліли хмаринки. Втома поступово починала давати про себе знати, та й голод став докучати. В якийсь момент розмова пішла про їжу. Ані у Гордона, ані у Розмарі не було з собою годинника, та паби вже повідчинялися, тож мало бути десь по обіді. Вони зупинилися біля забігайлівки під вивіскою «Синиця в руках» — Гордон був не проти щось тут перехопити (певно, сендвіч з сиром дорого не коштуватиме). Та Розмарі сказала, що це місце виглядає надто вбого, що було правдою, і вони рушили далі у пошуках якогось пристойнішого закладу. Хотілося знайти затишне місце із залою з дубовими лавками і, можливо, опудалом щуки, що висіло б під склом на стіні. Та у селищі не виявилося інших пабів, і вони знову опинилися посеред поля — сам на сам із природою. Почав закрадатися страх — о другій паби зачиняться, і тоді з їжі у них залишиться тільки пачка крекерів. Відчуття голоду наростало. Вони видерлися на пагорб в надії вгледіти сусіднє селище. Селища вони не побачили, але внизу на обох берегах зеленої річки розкинулося розлоге містечко (вони не впізнали рідної Темзи).

— Дякувати Господу! — з полегшенням сказав Гордон. — Там має бути вдосталь пабів. Краще нам зайти до першого-ліпшого.

— Так, саме так і зробимо. Вмираю з голоду!

Та містечко зустріло їх підозрілою тишею. Гордон губився у здогадах — чи то всі на недільній месі, чи вже обідають по своїх домівках. Тоді він збагнув: тут ніхто не живе. Вони опинилися у Крикгемі-на-Темзі — одному з тих маленьких прибережних містечок, що оживають тільки під час літнього сезону, а решту року перебувають у глибокій сплячці. Воно простягалося вздовж берега на милю — і всюди самі лише будиночки риболовів (всі зачинені й безлюдні). Жодних ознак життя. Зрештою, вони натрапили на рибалку з червоним носом і кошлатими вусами, який сидів з вудочкою на пірсі, посьорбуючи пиво. Намагаючись викрасти наживку, на воді довкола поплавка кружляли пара лебедів.

— Не підкажете, де тут можна поїсти? — запитав Гордон.

Товстун, здавалося, чекав на запитання і відповів із самовдоволеним виразом обличчя:

— Тут ви не знайдете, де поїсти. Нема де, — сказав він.

— Дідько! Геть ніде? Тобто у всьому місті немає жодного пабу? Ми прийшли сюди аж з Фернгем-коммон.

Дядько зморщив носа і задумався на хвилину, не відводячи погляду від поплавця.

— Можете спробувати піти у ресторан-готель. До нього десь пів милі. Там вам, може, і пощастить.

— А вони працюють?

— Та хто ж їх зна, може, і працюють, — спокійно відповів чоловік.

— А котра година, не підкажете? — ввічливо запитала Розмарі.

— Уже десять хвилин на другу.

Вони рушили у бік готелю — за ними слідом чимчикували лебеді (мабуть очікували, що їх нагодують). Майже не було надії на те, що там на них хтось чекатиме. Довкола панувала атмосфера занепаду і запустіння — типова ситуація для курортів, коли закінчувався сезон. Фарба на парканах полущилася, деревина вся в тріщинах, крізь запилюжені вікна було видно порожні приміщення. Не працювали навіть гральні автомати, що вишукувалися в ряд на набережній. Вдалині виднівся міст. Гордон вилаявся.

— Які ж ми бовдури, що не зайшли у той паб, коли мали таку нагоду!

— Любий, я вже не можу. Думаєш, нам краще повернутися?

— А який сенс? По дорозі сюди не трапилося жодного пабу. Треба йти далі. Той готель має бути по той бік моста. Якщо він на головній дорозі, то, може, нам і пощастить. В іншому випадку нам гаплик.

Ледь пересуваючи ноги, вони попленталися вперед. Аж ось побачили те, на що так чекали — прямісінько за мостом, в кінці вузенької вулички стояв великий вишуканий готель із заднім двором, що простягався до самої річки. Вочевидь, він був відчинений. Гордон з Розмарі кинулися туди, та раптом зніяковіло зупинилися.

— Тут, мабуть, дуже дорого, — сказала Розмарі.

Готель насправді виглядав розкішно — це був один із тих закладів з претензією, в якому ціни за обслуговування можуть бути захмарними. На табличці край дороги було написано:

ГОТЕЛЬ «РЕВЕНСКРОФТ».

ВХІД ДО РЕСТОРАНУ ДЛЯ ВІДВІДУВАЧІВ ВІЛЬНИЙ.

БРОНЮВАННЯ ТЕНІСНИХ КОРТІВ

І ТАНЦЮВАЛЬНОЇ ЗАЛИ.

Біля входу виблискували дві автівки на два місця. Гордон злякався. Грошей в його кишені було негусто, а ця місцина геть не схожа на затишний паб, на який вони так розраховували. Але він був дуже голодний. Розмарі смикнула його за руку.

— Жахливе місце. Ходімо, пошукаємо щось інше.

— Але нам треба поїсти. Це наш останній шанс. Ми тут більше нічого не знайдемо.

— У таких закладах завжди несмачно готують. Холодні стейки, що смакують так, наче м’ясо зберігали ще з минулого року. Ще й обдеруть як липку.

— У такому разі замовимо тільки хліб із сиром і пиво. Це всюди коштує приблизно однаково.

— Вони такого терпіти не можуть. Нас засміють і змусять замовити повноцінний обід. Та ми маємо наполягати на своєму.

— Ну гаразд. Саме так і зробимо. Ходімо.

Вони зайшли досередини, твердо вирішивши не замовляти нічого, крім хліба з сиром. У просторій залі стояв запах чужого заможного життя — запах корків з пляшок з вином, зів’ялих квітів та річкової свіжості. Типовий аромат готелю, що стоїть на березі річки.

Такі місця були добре відомі Гордонові. Один із тих безлюдних готелів біля головної дороги, куди брокери по неділях возять своїх шльондр. Тут тебе можуть принизити й оком не повести.

Розмарі притислася до нього. Вона теж була налякана. Побачивши на дверях напис «Салон», вони штовхнули їх, припустивши, що там має бути бар. Та замість бару за дверима виявилася простора гостьова кімната з оксамитовими диванами; її можна б було переплутати зі звичайною вітальнею, та статус видавали попільнички з рекламою віскі «Байт Хоре» на них. У приміщенні майже нікого не було — тільки за одним столиком сиділа компанія власників автомобілів, що чекали надворі: два доволі огрядні біляві чоловіки, одягнені надто молодіжно як для їхнього віку, та дві неприємні на вигляд, проте елегантні молоді жінки (певно, щойно пообідали). Біля них метушився офіціант, наповнюючи їхні келихи.

Гордон з Розмарі зупинилися на порозі. Компанія зміряла їх поглядом, сповненим осуду заможного середнього класу. Вони виглядали виснаженими, не дуже чепурними й чудово це розуміли. Ідея замовити тільки хліб із сиром одразу ж відпала. У такому місці, мабуть, не можна було просто попросити «хліба з сиром»; «обід» — єдине, що тут було прийнятно озвучити для замовлення. Офіціант майже не приховував свого презирства — відразу ж оцінив, що у них мізер грошей, і, розгадавши їхній намір втекти, не дав їм цього зробити.

— Сер? — повільно протягнув він, підіймаючи зі столу тацю.

Ну от і настала ця мить. Просто скажи: «Хліб із сиром і пиво». І чорт з тим, що подумають! Ну ж бо! Але хоробрість раптом кудись зникла. Тут треба було замовляти тільки «обід». Гордон розгублено опустив руку в кишеню, щоб переконатися в тому, що гроші нікуди не зникли (мало б залишитися сім бобів і одинадцять пенсів). Офіціант не зводив з нього очей. Гордонові здавалося, що той бачить його наскрізь і може перерахувати кожний пенні в його кишені. Намагаючись додати своєму голосу впевненості, Гордон вимовив:

— Ми б хотіли замовити обід.

— Обід, сер?

— Так, сер.

— Прошу за мною.

Чорнявий, з дуже блідою шкірою, молодий офіціант з приємними рисами обличчя скидався на російського князя. Йому пасував бездоганно пошитий костюм, але мав такий вигляд, наче його власник не знімав його навіть на ніч. Скоріш за все, він був англійцем, але вважав іноземний акцент невід’ємним атрибутом своєї професії. Гордон і Розмарі слухняно пішли за ним до обідньої зали на заскленій терасі, що виглядала точнісінько, як акваріум із зеленого скла, в якому було так волого, що можна було відчути, наче справді опинився під водою. Це враження немало посилювала близькість річки. На кожному столику стояв букетик штучних квітів, а біля однієї зі стін (певно, щоб доповнити образ акваріума) — всіляка зелень: пальми, аспідистри й таке інше. Влітку така кімната могла б виглядати доволі приємно, але зараз, коли сонце зайшло за хмари, тут було похмуро. Розмарі була пригнічена не менше за Гордона. Сівши за столик, вона скорчила гримасу в спину офіціанта, який кудись пішов.

— Я сама за себе плататиму, — прошепотіла вона Гордону.

— Е, ні.

— Яке жахливе місце! І їжа, мабуть, тут несмачна. Краще б не заходили сюди.

— Тсс!

Офіціант підійшов до їхнього столика з пом’ятим аркушем паперу, на якому було надруковане меню. Вручивши його Гордонові, він став у нього за спиною, зверхньо спостерігаючи за його реакцією, ніби знав, що у них тут ні на що не вистачить грошей. Серце Гордона пішло у п’яти. Зціпивши зуби, він почав читати меню. Дякувати Богові, вибір великий. Найдешевше, що можна було замовити, це холодне м’ясо із салатом за шість пенсів.

— Нам холодного м’яса із салатом, будь ласка, — вичавив він з себе.

— ЛИШЕ холодного м’яса, сер? — відверто демонструючи здивування, перепитав офіціант.

— Так, цього буде достатньо.

— То, крім цього, ви більше НІЧОГО не будете, сер?

— Ні. Гарячого ми не будемо.

— А як щодо риби? Тільки холодне м’ясо, сер?

— Розмарі, ти хочеш риби? Ні? Ні, риби ми не хочемо.

— А що вам запропонувати на десерт, сер?

Гордон ледь стримувався. Здавалося, нікого і ніколи він не ненавидів так сильно, як цього офіціанта.

— Ми вас покличемо, якщо захочемо ще чогось.

— Що будете пити, сер?

Гордон хотів замовити пиво, але не міг наважитися. Треба було відновити свій статус.

— Покажіть мені вашу винну карту, — недбало кинув він.

Офіціант приніс ще один пожмаканий аркуш. Усі вина в переліку виглядали неймовірно дорогими, та в самому низу було зазначене якесь столове червоне вино без назви за два і дев’ять за пляшку. Гордон швиденько підрахував — це він собі міг дозволити, і вказав офіціантові пальцем на назву у списку.

— Пляшку, будь-ласка.

Офіціант знову здивовано подивися на Гордона. Він дозволив собі в’їдливо перепитати:

— УСЮ пляшку, сер? Не бажаєте замовити половину?

— Усю пляшку, — холодно відповів Гордон.

Ледь хитнувши головою, демонструючи у такий спосіб свою зневагу, офіціант пішов. Це просто нестерпно! Гордон зловив на собі погляд Розмарі. Вони мали поставити його на місце! За мить той повернувся з пляшкою дешевого вина, ховаючи його під рушником, наче тримав щось непристойне. Гордон міркував над тим, як йому помститися. Побачивши пляшку, він насупився.

— Червоне вино так не подають! — заявив він.

— Сер? — на мить, тільки на мить, отетерів офіціант.

— Холодне як лід! Поверніться і нагрійте його.

— Як скажете, сер.

Та це було складно назвати перемогою. Гордонові слова не вибили офіціанта з колії. Гріти таке вино? Він незворушно поніс пляшку назад, показуючи всім своїм виглядом, який це сором замовляти такий дешевий напій і потім просити його нагріти.

М’ясо із салатом були такими холодними й несмачними, що язик не повертався назвати це їжею, а булочки такими глевкими, що тісто прилипало до зубів. Здавалося, що Темза просочилася навіть у харчі. Не дивно, що і вино смакувало, як болотяна вода. Та, принаймні, це був алкоголь — він виконав свою місію. Після кількох келихів Гордонові полегшало. Офіціант стовбичив у дверях і шкірився, змушуючи Гордона з Розмарі почуватися некомфортно. Та Гордон розвернувся до нього спиною і через деякий час забув про його присутність. Градус повернув їм сміливість. Розмова стала легшою, їхні голоси зазвучали голосніше.

— Поглянь-но, ці лебеді прийшли сюди за нами, — сказав він, визираючи у вікно.

Справді, внизу, на зеленкуватій воді, плавало двоє лебедів. Сонце вийшло з-за хмар, і похмурий акваріум наповнився світлом. На душі знову стало радісно. Вони весело щебетали, забувши про бундючного офіціанта. Гордон знову наповнив келихи, і їхні погляди зустрілися. В її очах читалася легка іронія: «Авжеж, я буду твоєю коханкою. Аж самій смішно». Якоїсь миті вона обхопила своїми колінами його ногу. Гордон здригнувся — по тілу розтеклася тепла хвиля передчуття насолоди і ніжності. Вона стане його коханкою! Як тільки вони залишаться десь на самоті, її оголене тіло опиниться в його руках, нарешті належатиме йому. Він думав про це цілий ранок, але до кінця не вірив у таке: кілька годин — і вона буде в його обіймах. Гріючись на теплому сонечку, торкаючись одне одного колінами, вони дивилися один одному в очі, і їм здавалося, що все це вже сталося. Між ними виникло відчуття глибокої близькості. Так вони могли б сидіти годинами, обговорюючи дрібниці, які мали значення тільки для них. Вони впоралися з обідом за двадцять хвилин. Гордон забув не тільки про офіціанта, а й про те, що вони опинилися в закладі, який їм не по кишені. Аж ось сонце знову сховалося за хмари, у залі стало похмуро, і вони немов отямилися, зрозумівши, що настав час іти.

— Рахунок, будь-ласка, — сказав Гордон, обернувшись до офіціанта.

Той вирішив не втрачати можливості вколоти його востаннє.

— Рахунок, сер? Як, без кави, сер?

— Так, без кави. Рахунок.

Офіціант хутко повернувся зі складеним білим аркушем на таці. Гордон розгорнув його — шість шилінгів і три пенси! Майже все, що у нього лишилося — в кишені було сім і десять! Він, звісно, приблизно уявляв, яким буде рахунок, але ця цифра стала для нього шоком. Підвівшись, він дістав з кишені гроші. Блідолиций молодий офіціант кинув оком на жменьку монет — певно, розумів, що це все, що мав Гордон. Розмарі теж підвелася, підійшла до Гордона і дала йому знати, що хоче заплатити за себе. Та він зробив вигляд, що нічого не помітив. Відрахувавши шість бобів і три пенси, по дорозі до виходу він кинув на тацю ще один шилінг. Гидливо підхопивши монету, офіціант покрутив її в руці, а тоді, скривившись, поклав у кишеню жакета.

Гордон почувався розгубленим, ошелешеним. Одним махом просадити всі свої гроші! Який жах! Навіщо вони взагалі сюди прийшли! Весь день було зіпсовано — і все через якесь холодне м’ясо і пляшку гидкого вина. Тепер він зможе дозволити собі хіба що чай, та й цигарок лишилося тільки шість, а ще ж і за автобус треба заплатити, і взагалі невідомо, що ще може статися. Вони вийшли з готелю, почуваючись так, ніби їх вигнали. Відчуття близькості вмить зникло. Варто було їм переступити поріг того закладу, як усе змінилося — вони якось охололи один до одного. Розмарі мовчки йшла попереду, нервуючись. Гордон спостерігав за тим, як рухаються її стрункі ніжки. Він так давно хотів оволодіти нею, але зараз її тіло зовсім його не збуджувало. Тобто він не перестав бажати її, але волів швидше з усім цим закінчити. Запал згас. Просто неймовірно, як ця ситуація з рахунком зіпсувала йому настрій — і все через гроші. За якийсь час йому доведеться зізнатися, що у нього не лишилося грошей на квиток, і доведеться взяти у Розмарі в борг, знову палаючи від сорому. І тільки алкоголь всередині не дозволяв йому зовсім занепасти духом.

Особливо не поспішаючи, зовсім скоро вони вийшли на високий пагорб, а річка залишилася далеко позаду. Обоє відчайдушно намагалися знайти тему для розмови, та марно. Наздогнавши Розмарі, Гордон взяв її за руку і тісно переплів її пальці зі своїми. Трохи полегшало. Та на груди і далі тиснув невидимий тягар якогось непорозуміння, що раптом постало між ними. Цікаво, чи відчувала вона те саме?

— Навколо, здається, ні душі, — першою озвалася вона.

— Неділя. Всі, мабуть відпочивають під своїми аспідистрами після обіду зі смаженої яловичини і пудингу.

І знову запала тиша. Пройшовши ще ярдів з п’ятдесят, він вичавив із себе:

— Сьогодні напрочуд тепло. Було б непогано десь посидіти.

— Звісно, якщо хочеш.

Зайшли у перелісок. Довкола голі стовбури, жодної травинки, та вдалечині виднілася темна пляма зелених хащів — схоже на терен. Обійнявши Розмарі, Гордон мовчки повів її туди. Вони проходили повз огорожу, в якій побачили дірку, перемотану залізним дротом; Гордон обережно підняв його, дозволивши Розмарі прослизнути першою. Його серце знову тенькнуло — яка ж вона спритна! І сильна! Він пішов слідом за нею, та останні дві монетки в кишені, дзвякнувши, остудили його запал.

Пролізши через дірку в огорожі, вони побачили перед собою готову альтанку: з трьох боків густий терен, а з четвертої — круча, з якої відкривався вид на широкі безлюдні лани. Внизу виднілася хатинка, що на такій відстані здавалася зовсім іграшковою. Дим з димарів не здіймався, у дворі, здавалося, нікого не було — ідеальне місце для того, щоб усамітнитися. Землю вкривав густий шар моху.

— Треба було взяти із собою якогось плаща, — зауважив Гордон, опускаючись на землю.

— Та байдуже, земля геть суха, — відповіла Розмарі.

Він притягнув її до себе, зняв з неї смішного капелюха і почав цілувати обличчя дівчини. Розмарі лежала під ним, не опираючись. Його руки почали пестити її груди. Глибоко в душі у неї чаївся страх. Так, вона це зробить, виконає свою обіцянку, не відступить назад. Та, попри все, її не залишало відчуття страху. А в ньому полум’я пристрасті ледь жевріло, і це викликало тривогу. Йому з голови ніяк не йшли кляті гроші. Як займатися коханням, коли постійно думаєш про свої вісім пенсів у кишені? Але він і досі жадав її. Він не міг без Розмарі. Його життя без неї було б порожнім. Досить довго він просто лежав, поклавши голову їй на плече і роздивлявся її волосся та шию, не роблячи жодних рішучих спроб.

Сонячні промені, пробившись крізь хмари, навскісно лягли на землю. Незабаром почне вечоріти. До цього було прохолодно, та варто було небу розвиднітися, як ласкаве сонечко зігріло їх. Було так тепло, наче влітку. Вони підвелися.

— Гордоне, подивися! Поглянь, як сонячні промені заповнили простір своїм світлом.

Сонце, що вже було на вечірньому прузі, залило золотавим світлом всю долину. Трава виблискувала смарагдовою зеленню, хатинка внизу заграла яскравими барвами. Тільки тиша без пташиного співу нагадувала про те, що зараз зима. Гордон обійняв Розмарі. Дівчина припала до нього, і вони завмерли, щока до щоки, насолоджуючись краєвидом. Повернувши її личко до себе, він поцілував її.

— Я ж тобі подобаюся?

— Обожнюю тебе, дурнику.

— Ти ж будеш чемною?

— Чемною?

— Дозволиш мені?

— Мабуть.

— Будь-що?

— Так, що завгодно.

Він притиснув її до трави. Цього разу все було інакше. Ніжність сонця наповнювала їхні тіла солодким бажанням. «Роздягайся, люба», — прошепотів він на її вушко. Розмарі не стала зволікати. Вона не соромилася Гордона, до того ж місцина була така безлюдна, що ніхто їх все одно не побачив би. Він розклав її одяг на землі, влаштувавши з нього щось на кшталт постелі. І от вона лежала перед ним — оголена, заклавши руки за голову, заплющивши очі, з легкою усмішкою на вустах, ніби все вже подумки для себе вирішила і з усім змирилася. Він довго роздивлявся її. Вона сяяла красою. Її тіло здавалося таким юним, а безтурботне обличчя — майже дитячим. Гордон ліг поряд з нею. Знову дзвякнули останні пенні в кишені. Не думай про них, не думай! Підсунувши свої долоні їй під спину, він запитав:

— Можна?

— Так.

— Тобі не страшно?

— Ні.

— Обіцяю бути ніжним.

— Це не має значення.

А за мить Розмарі як закричить:

— Ні, Гордоне, ні!

— Що? Що сталося?

— Ні, Гордоне, не можна.

Вона із силою відштовхнула його від себе. Вираз її обличчя різко змінився — тепер вона виглядала відстороненою, наляканою, майже войовничою. Як же неприємно було йому відчувати, що вона відштовхує його саме в цю мить. Таке враження, наче на нього зненацька вилили відро крижаної води. Гордон відсунувся від неї, поспіхом одягаючись.

— Що сталося? В чому річ?

— Гордоне, я думала... ти... — сказала вона, від сорому сховавши обличчя в долонях.

— Та в чому ж річ?

— Ти зовсім не подумав?..

— Не подумав про що?

— Сам знаєш про що!

Серце Гордона зайшлося. Він і гадки не мав, що мала на увазі Розмарі, хоча розумів, що взагалі ні про що не попіклувався заздалегідь. А мав би! Він підвівся і відвернувся від неї. Все, продовження годі чекати. Дурнувата вигадка — робити таке взимку, в кущах, на холодній землі! Ще мить тому це здавалося чимось таким природним і нормальним, але зараз — аж ніяк.

— Не очікував такого від тебе, — з образою мовив він.

— Та хіба ж я винна, Гордоне? Ти мав би подумати про ЦЕ.

— Думаєш, мав би?

— А як же інакше? Чи пропонуєш мені завагітніти?

— Це вже як вийде.

— О Боже, Гордоне, ти просто нестерпний!

Вона лежала і пильно дивилася на нього, не роблячи спроби одягнутися. Його розчарування перетворилося на лють. Гроші, знову гроші! Втручаються навіть у найінтимніші моменти життя, псують все своїми мерзенними пересторогами. Гроші, гроші. Завжди гроші! Бог грошей всюди пхає свої лапи — навіть у подружнє ліжко. Ніде від нього сховатися. Зрештою Гордон відійшов убік, засунувши руки до кишень.

— Знову все впирається в гроші. Навіть тут, де ми з тобою наодинці, вони мають над нами владу, — сказав Гордон.

— До чого тут гроші?

— Якби річ була не в грошах, ти б ніколи не переймалася тим, що можеш завагітніти. Навпаки — ти б ХОТІЛА завагітніти від мене. А зараз запитуєш у мене, як я про це не подумав. Тобто не подумав? Та ти б ніколи не наважилася, бо тобі б довелося звільнитися з роботи, а моїх грошей на двох не вистачило б, і нам би довелося ледь животіти. Всі ці контрацептиви — просто черговий спосіб контролювати нас. А ти готова брати в цьому участь.

— Але що я маю робити? Що?

Сонце сховалося за хмарою. Стало холодно. З боку сцена виглядала, мабуть, комічно — оголена жінка, що простяглася на землі, і вдягнений кавалер, який стоїть над нею з руками в кишенях. Все це здавалося абсурдним і непристойним.

— Але що ще я маю робити? — повторила Розмарі.

— Принаймні почни з того, що одягнися, — холодно сказав Гордон.

Він сказав це, щоб помститися їй, та їй стало настільки боляче, що він не міг на неї дивитися і був вимушений відвернутися. Розмарі хутко вдягнулася. Він чув, як вона сьорбала носом — от-от заплаче, але з усіх сил намагалася стриматися. Гордонові було неймовірно соромно. Він хотів впасти на коліна, обійняти її і попросити вибачення, але чомусь не міг цього зробити. Йому ледь вдалося вичавити із себе кілька слів, щоб бодай якось виправити і без того безглузду ситуацію.

— Готова? — байдуже запитав він.

— Так.

Вони повернулися на дорогу, пролізли під дротом і мовчки почали спускатися вниз. Набігли хмари. Все сильніше відчувався холод. Ще якась година, і все поглине темрява. Вони пройшли повз той самий готель, що був свідком їхнього приниження.

— Куди ми йдемо? — тихо запитала Розмарі.

— На зупинку. Тут десь має бути дороговказ.

І знову замовкли. І так кілька довгих миль. Розмарі була засмучена, вона зробила кілька спроб взяти Гордона за руку, щоб якось зняти напругу. Але він вперто відмовлявся йти на контакт. Так вони і прямували до зупинки — на відстані один від одного, по різні боки дороги. Їй здавалося, що вона смертельно образила його. І все через те, що відштовхнула його в такий напружений момент. Якби тільки він дав їй шанс, вона б вибачилася перед ним. Але Гордонові думки тепер були поглинуті геть іншим. Гроші — от що його турбувало. У нього лишилося всього вісім пенсів, а ще ж треба заплатити за автобус, а тоді за чай, цигарки, а в Лондоні ще за один автобус, певно, і зголодніють до того часу. Його дріб’язку на все не вистачить. Рано чи пізно, а доведеться позичати у Розмарі. Яка ганьба! Просити гроші у того, з ким щойно сперечався. Якесь безглуздя! Кілька хвилин тому він читав їй нотації, а зараз муситиме просити в неї грошей. Ось вони, кляті гроші, у всій своїй красі, скрізь дістануть!

О пів на п’яту геть стемніло. Лиш тьмяне світло, що падало з вікон будинків, і фар автівок, що пролітали повз, розбавляло придорожню імлу. Вони добряче змерзли, і зігріти їх могла тільки швидка хода. Було неможливо більше грати у мовчанку. В якусь мить вони розговорилися. Розмарі взяла Гордона за руку і змусила зупинитися.

— Гордоне, ЧОМУ ти так жахливо до мене ставишся?

— Жахливо?

— Ти ані слова не вимовив за весь цей час!

— А, от ти при що.

— Ти й досі злишся на мене через те, що сталося?

— Ні, я не злюся на тебе. ТИ ні в чому не винна.

Майже у цілковитій темряві вона вдивлялася в його обличчя, намагаючись щось зрозуміти з його виразу. Він обійняв її й поцілував. Тіло Розмарі обм’якло в його обіймах. Здавалося, саме цього вона й чекала.

— Гордоне, ти мене кохаєш?

— Звісно, кохаю.

— Якось погано все це вийшло. Я злякалася, вибач.

— Нічого. Наступного разу все буде гаразд.

Вона опустила голову йому на плече. Він відчував, як калатає її серце. Здавалося, Розмарі ніяк не наважується щось йому сказати.

— Мені байдуже, — мовила вона, сховавши обличчя в його піджаку.

— Що саме байдуже?

— Ну, те, що я можу завагітніти. Можеш робити так, як тобі хочеться.

Її покірність розбурхала в ньому бажання, яке, втім, досить швидко згасло. Він знав, чому вона це сказала: не тому, що їй так кортіло кохатися з ним просто тут і зараз, а через бажання ризикнути, аби тільки не розчарувати його.

— Зараз? — здивовано запитав він.

— Так, якщо хочеш.

Гордон замислився. Йому дуже кортіло відчути свою владу над нею. Але посилювався холодний вітер. Трава блищала вологою. Не найкращі умови. До того ж ця проблема з грошима. Він просто не мав більше настрою для цього.

— Я не можу, — зрештою заявив він.

— Не можеш? Але ж, Гордоне! Я думала...

— Я знаю, але зараз все інакше.

— Ти й досі розлючений?

— Якоюсь мірою так.

— Чому?

Він обережно відсторонив її від себе і знічено пробурмотів:

— Маю для тебе жахливу новину. Це весь день не дає мені спокою.

— Ти про що?

— Розумієш, у мене скінчилися гроші. Ти не могла б мені позичити? Тієї суми, яку я взяв із собою, мало б вистачити, якби не цей клятий ресторан. У кишені лишень вісім пенсів.

Зойкнувши від подиву, Розмарі вивільнилася з його обіймів:

— ЯК? Вісім пенсів? То все це через такі дрібниці?

— Ніякі це не дрібниці. Тепер тобі треба буде платити не тільки за себе, а й за мене. Але ж це я тебе запросив! Ти мала бути моєю гостею. Який сором!

— Твоєю ГОСТЕЮ? Гордоне, невже ти так переймався саме через це?

— А як тут не перейматися?

— Яка ж ти ще дитина, Гордоне! Як можна дозволити собі переживати через такі речі? Наче я б тобі грошей не позичила! Хіба ж я не пропонувала заплатити за себе?

— Пропонувала. І ти знаєш, що я проти цього. Днями ми це вже обговорювали.

— Але це така нісенітниця! Ну, закінчилися гроші. Чого тут соромитися?

— Як це чого? Це єдине, чого ВАРТО соромитися у цьому світі.

— Однак як це могло змусити тебе передумати займатися зі мною коханням? Я не розумію. Спершу хочеш, потім не хочеш. До чого тут гроші?

— До всього.

Він узяв її за руку, і вони рушили далі. Їй ніколи цього не зрозуміти. Але він мав пояснити.

— Хіба ти не розумієш, що неможливо почуватися повноцінним членом суспільства, коли порожньо в кишенях?

— Ні, на мою думку, це дурниці.

— І річ не в тому, що я не хочу з тобою кохатися. Хочу. Але з вісьмома пенсами в кишені не можу. Тим паче тоді, коли тобі про це відомо. Просто не можу. На фізичному рівні.

— Але чому? Чому?

— Почитаєш у Лампрієра, — туманно відповів він.

Питання закрили. Більше вони його не обговорювали.

Це вже вдруге, коли Гордон так поводився, а винною почувалася Розмарі. Вони мовчки йшли далі. Вона все одно не могла зрозуміти його, але все пробачила. Діставшись зупинки, вони сіли в автобус. Скориставшись темрявою, Розмарі непомітно опустила в Гордонову кишеню півкрони — щоб йому не було соромно на людях, що його дама платить за себе сама. Щодо самого Гордона, то він радше пішов би до Слау пішки, але знав, що Розмарі на таке не погодиться. А там би він одразу сів у потяг до Лондону, та Розмарі навідріз відмовилася їхати додому, не випивши чаю. Тож їм довелося зайти до найближчого готелю, який виглядав доволі непривабливо. За чай з двома крихітними сендвічами і несвіжими тістечками вони віддали по два шилінги кожен. Після довгих суперечок пошепки Гордон змусив її прийняти свій внесок у вісім пенсів.

До Лондону вони поїхали потягом, який вирушав о сьомій. Він був переповнений туристами у спортивних шортах. Розмарі з Гордоном сиділи мовчки, тримаючись за руки. Подорожні із зацікавленням дивилися на них, намагаючись вгадати, через що вони посварилися. Гордон вдивлявся у темряву за вікном. День, якого він так чекав, добігав кінця. І от він повертається назад на Віллоубед-роуд, до свого нестерпного життя. Попереду цілий тиждень страждань — навіть цигарки не зможе собі дозволити купити (хіба що станеться якесь диво). Яким же бовдуром він був! Розмарі не тримала на нього зла. Продовжувала стискати його долоню у своїй. Цей похмурий профіль, цей зношений піджак, який давно варто було замінити на новий, переповнювали її почуттям жалю і ніжності до нього. Всім своїм жіночим єством вона відчувала, яким нещасним він був і як непросто йому велося в житті.

— Проведеш мене додому? — запитала вона, коли вони вийшли з потяга.

— Якщо ти не проти йти пішки. Мені немає чим заплатити за проїзд.

— Я можу заплатити. Але ж ти мені не дозволиш... А як ти сам збираєшся діставатися додому?

— Пішки піду. Тут недалеко.

— Е, ні. Я цього не дозволю. Це бозна-де. А ти такий втомлений. Будь чемним хлопчиком і дозволь за тебе заплатити.

— Нізащо! Ти вже достатньо платила за нас обох.

— Любий, не будь таким впертим!

— Давай прощатися, — сказав він, взявши її за руку.

— Бувай, любий Гордоне. Дякую, що повіз мене за місто. Я чудово провела час.

«Чудово провела час!» Авжеж. Гордон знову повернувся думками в ті ранкові години, коли вони гуляли безлюдними стежинами, а в його кишенях ще були гроші. Його почало гризти сумління. Він поводився, як цілковитий Дурень!

— Ти ж не тримаєш на мене зла? — запитав він, стиснувши її долоню у своїй.

— Звісно, ні.

— Я не хотів, щоб так вийшло. Це все через гроші. Завжди все через них.

— Не переймайся, наступного разу буде краще. Ми поїдемо деінде. У Брайтон, наприклад. Можна на цілий тиждень.

— Можливо, коли у мене з’являться гроші. Ти ж писатимеш?

— Так.

— Твої листи — єдине, що тримає мене на плаву. Скажи, коли напишеш. Я чекатиму.

— Напишу завтра ввечері й надішлю у вівторок. І того ж вечора ти отримаєш мого листа.

— Добре, бувай, люба Розмарі.

— Бувай, любий Гордоне.

Він залишив її біля каси й пішов. Відійшовши ярдів на двадцять, він відчув, як хтось вхопив його за руку. Обернувшись, Гордон побачив Розмарі. Вона засунула йому в кишеню пачку «Золотого димку» і кинулася до метро, перш ніж він встиг щось сказати.

Гордон ішов додому, минаючи квартали Марлібона та Ріджент-парку. Вулицями ширилися тиша і втома після недільного дня, який, вочевидь, міг стомити не менше за робочий. Ближче до ночі здійнявся вітер. Зненацька порив зловісного вітру... Після пройденого десятка миль ноги гуділи, терзав голод. Сьогодні Гордон майже нічого не їв — зранку не поснідав як слід, а обід у тому розкішному ресторані навряд можна було назвати нормальною їжею. Місіс Візбіч він попередив, що їде на цілий день, тому на вечерю вдома теж годі розраховувати.

На Гемпстед-роуд довелося зупинитися і перечекати довгий потік автівок. Незважаючи на світло ліхтарів і блиск вітрин ювелірних крамниць, навіть тут атмосфера була доволі похмурою. Крижаний вітер пробирав до кісток. Зненацька порив зловісного вітру, високі тополі гнуться додолу... Вірш майже готовий, бракує тільки кількох рядків. Він знову повернувся подумки в ті вранішні години, коли вони з Розмарі блукали самотніми стежками і насолоджувалися тишею і свободою. І на душі було так спокійно! Звісно, річ була в грошах. Усе через те, що тоді ще в його кишені брязкотіли грошики. Сім бобів і одинадцять пенсів дали йому змогу вирватися з-під влади бога грошей і втекти у хащі Астарти. Та недовго музика грала. Гроші зникають, а разом з ними і твоя свобода. Залишається змиритися і обрізати плоть свою. Ще й не можна скаржитися, і повсякчас доводиться підлаштовуватися.

У наступному потоці машин його увагу привернув довгий, розкішний лімузин, що виблискував сріблом. Який красень — певно, на тисячу гіней потягне, подумав він. За кермом — напружений шофер з кам’яним виразом обличчя, затягнутий у форму; в салоні весело сміються і курять дві елегантні пари юнаків з красунями. Він кинув оком на їхні рожеві порцелянові личка, немов підсвічені м’яким світлом статків.

Нарешті Гордонові вдалося перейти дорогу. Сьогодні він залишиться без вечері. На щастя, гасу вистачить, щоб нагріти води для чаю. Він уявив своє подальше життя: щовечора та сама картина — самотня кімната, холодне ліжко і вірш, якого йому, здається, не судилося дописати. Він зайшов у глухий кут — він не закінчить «Принад Лондону», не одружиться з Розмарі, і ніколи в його житті не буде ладу. Так і буде плисти за течією й потроху тонути, як і всі в його родині, тільки закінчить гірше — дістанеться до самого дна. Це був його свідомий вибір — оголосити війну грошам і матеріальним цінностям. Або служи грошам, або йди на дно. Іншого шляху немає.

Відлунням під ногами задрижала підземка. Перед очима постала картина лондонського життя, життя всього західного світу: мільйони рабів, що метушаться біля трону свого господаря — бога грошей. Зорані поля, доки, шахтарі, які не розгинають спини з ранку до вечора, обливаючись потом, клерки, що поспішають на службу з восьмої до п’ятої, тремтячи від страху перед керівництвом. Навіть у ліжку зі своїми дружинами вони тремтять від страху. Але від страху перед чим? Перед володарями світу — вищим класом, стадом молодих рум’яних кроликів у дорогих автівках, маклерів-брокерів, які захоплюються гольфом, солідних адвокатів і стиляг-денді, банкірів, газетярів, письменників бозна-якої статі, жінок-авіаторів, акторів, поетів і бандитів з Чикаго.

Пройшовши ще п’ятдесят ярдів, Гордон зупинився — у голові народилася рима для останніх рядків. Дорогою додому він шепотів:

Зненацька порив зловісного вітру,

Лихого, того, що зміта все довкола.

Дими оповили осінню палітру,

Високі тополі гнуться додолу.

Вітер шматує рекламні афіші,

Трамваї довкола гуркочуть, цокочуть.

Натовпи клерків в метро, як ті миші,

Чого вони прагнуть, чого вони хочуть?

Губи шепочуть: «Зима вже на носі,

Якось протриматись все ж таки мушу!»

Морози підкрались, глибока осінь,

Крижаним списом пронизує душу...

Все водночас звалилось на мене:

Ціни, робота, оренда квартири.

Так закрутило життя навіжене,

Що вибратись годі мені з цього виру.

Блукав безтурботно гаями Астарти,

Та літо минає — не зупинити.

Сіверко лютий не дає спати,

Знову до боса треба проситись.

Всі ми є діти грошей і Бога,

Чекаєм від нього тепла і притулку.

Так, він зігріє, коли вам знемога,

Відтак обдере вас як оту липку.

Дивиться, заздрить — стежить за нами,

В душі влізає нам, у наші мрії.

Нас одягає, вабить словами

Про нашу долю, про наші надії.

Злегка, знічев’я він гнів наш остудить,

А мріям нашим підітне крила,

Дарунками вас обкладе і підкупить,

І вибратись вам уже буде несила.

Звагу солдата скує ланцюгами,

Думку поета він змусить мовчати,

Синього неба не стане над вами,

А між коханими виростуть ґрати.

8

Щойно годинник пробив першу, Гордон розчахнув двері крамниці й кинувся до відділення Вестмінстерського банку, що в кінці вулиці.

Він притримував піджак, притискаючи його правою рукою до грудей. Там, у внутрішній кишені, лежало дещо просто фантастичне — блакитний конверт з американською маркою, а в ньому чек на п’ятдесят доларів, чек на ім’я Гордона Комстока! Він сприймав конверт шкірою, йому здавалося, що той гарячий, мов жар. Увесь ранок Гордон відчував його у себе біля грудей і витягав що десять хвилин, аби вкотре подивитися на чек. Зрештою, чеки — річ підступна; якась дрібна помилка з підписом чи датою, і все — тобі не бачити грошей. І взагалі, ще й загубитися може, навіть зникнути, як золото з Ельдорадо.

Чек прийшов з «Каліфорнійської панорами» — американського часопису, куди він кілька місяців тому майже випадково надіслав свого вірша. Він давно про це забув, аж тут зранку такий лист! Жодна редакція в Англії ніколи так не напише — «ми були приємно вражені вашою роботою», і «зробимо все можливе» для того, щоб опублікувати його у наступному номері, і що вони «з радістю розглянули б» решту моїх творів («з радістю розглянули б»? «оце так-так, хлопче!» — сказав би Флексман). Гордон просто повірити не міг у те, що 1934 року знайшовся той, хто ладний заплатити за вірш півсотні доларів. Та ось перед ним чек, який виглядає доволі реалістично.

Гордонові кортіло якнайшвидше отримати ці гроші (зрештою, могло статись і таке, що банк відмовиться приймати чек). Перед очима вже вимальовувалися дивовижні картини: усмішки дівчат, пляшки дорогого вина, кухлі пива, новий костюм, пальто з ломбарду, вікенди з Розмарі у Брайтоні, новенька купюра у п’ять фунтів, яку він вручає Джулії. Передовсім — повернути борг сестрі, звісно ж. Він одразу згадав про неї, щойно побачив чек. Половину грошей треба було віддати їй. Скільки ж він «напозичав» у неї за всі ці роки! Увесь ранок ця думка ятрила йому душу. Гордон міг на пів години забути про неї, відволіктися на мрії про те, як витрачатиме ще не отримані гроші, та згодом образ Джулії знову поставав у його уяві. Старенька Джулія! Вона заслужила на свою частку. П’ять фунтів — то навіть не десята частина того, що він був їй винен. Зрештою, Гордон твердо вирішив — п’ять фунтів віддасть їй.

Банк прийняв чек без жодних заперечень. У Гордона не було свого рахунку, але там його добре знали (завдяки містерові Маккечні). До того ж раніше він уже отримував тут якісь свої гонорари. Після короткої консультації з керівництвом банку касир повернувся на місце:

— Якими купюрами, містере Комсток?

— П’ять фунтів і решту по фунту, будь ласка.

Касир через мідні ґратки просунув шість новеньких банкнот і жменьку шилінгів, крон і півкрон. Гордон висипав їх у кишеню, не перераховуючи. Він не розраховував отримати більше десяти фунтів за п’ятдесят доларів. Обережно згорнувши банкноту у п’ять фунтів, він вклав її у блакитний конверт. Це для Джулії. Треба відправити з найближчого поштового відділення.

Гордон не пішов додому обідати. Навіщо намагатися запхати у себе майже прозорий біфштекс, якщо у кишені десять фунтів? (Власне, не десять, а п’ять, але навіть це цілий статок.) Перебуваючи у полоні нових вражень, Гордон так і не зайшов на пошту. Дивно — варто грошам завестися в кишені, і відчуваєш себе геть іншою людиною; не багатієм, звісно, але набагато впевненішим у собі. Ще вчора він був невдахою, який потайки заварював чай на керосиновій лампі на Віллоубед-роуд. Натомість сьогодні з’явився Гордон Комсток — поет, якого знають по два боки Атлантики. Автор книжок «Миші» (1932) і «Принади Лондону» (1934). Майбутнє поеми тепер здавалося цілком визначеним — ще місяці три-чотири, і він її завершить. Біла обкладинка. Доля усміхнулася йому, і тепер Гордонові все до снаги!

Він зайшов поїсти до «Принца Вельського». Салат, пінта світлого і пачка «Золотого димку» — погуляв на кілька бобів. І попри це в кишені залишилося ще більше десяти (п’яти!) фунтів. Зігрітий пивом, Гордон сидів, міркуючи над тим, на що можна витратити решту. Новий костюм, чи вікенд біля моря, або день-другий у Парижі, чи кілька вечірок, або ж з десяток вечерь у ресторанах Сохо. Раптом Гордонові спало на думку: а чому б їм з Розмарі та Ревелстоном не повечеряти сьогодні втрьох? Треба ж відсвяткувати таку подію. Зрештою, не щодня тобі з неба на голову падають гроші. От вони сидять за столиком зі смачними наїдками і вином, і ціни їх зовсім не хвилюють — краса! Єдине застереження, яке стримувало Гордона, — не витратити всі гроші відразу. Та він міг собі дозволити виділити кілька фунтів на свято. За хвилину він уже телефонував Ревелстонові:

— Алло, Ревелстоне? Це Комсток. Послухайте, не хочете сьогодні повечеряти зі мною?

Голос на тому кінці дроту було ледь чути: «Е, ні! Це я вас запрошую!» Але Гордон наполягав на своєму. Він САМ хотів запросити Ревелстона на вечерю. Зрештою, той погодився: «Згода, дякую, з радістю». Ревелстон відразу ж здогадався, в чому справа (Гордонові звідкілясь надіслали гонорар, який він мав якнайшвидше витратити), але через свою природну скромність не міг наважитися відмовити тому. Лишилося визначитися з місцем. Ревелстон запропонував один із затишних ресторанчиків у Сохо. Та варто було йому натякнути, що поїсти там можна задешево, як Гордон навідріз відмовився. Що це ще за дурниці! Вони підуть до пристойного закладу. Гордон був готовий викласти за вечерю два-три фунти. То де зазвичай вечеряє Ревелстон? У «Модільяні»? Але його товариш відразу ж почав говорити про те, що там дуже... (але ні, навіть по телефону він не міг принизити Гордона словом «дорого»). Навіщо зайвий раз нагадувати Гордонові про його фінансове становище? Що ж, отже, «Модільяні»! Домовились зустрітися о пів на дев’яту. Чудово! Навіть якщо він і витратить на вечерю три фунти, у нього залишиться ще два на нові черевики, штани і жилет.

З Розмарі було простіше — з нею Гордон домовився відразу ж. Зателефонував їй на роботу. В «Новому Альбіоні» не любили кликати до телефону співробітників, але один раз можна зробити виняток. Після тієї невдалої поїздки за місто він отримав від неї лишень одного листа, та відтоді вони жодного разу не бачилися. Почувши голос Гордона, Розмарі зраділа: «Вечеря? Сьогодні? Звісно!» Тож за десять хвилин все було залагоджено. Гордон давно хотів познайомити Ревелстона з Розмарі, але якось не траплялося слушної нагоди. Як же легко зайва готівка вирішує такі питання!

Таксі мчало вечірніми вулицями. До ресторану їхати три милі, та зараз Гордон міг собі це дозволити. Не стане ж він економити, коли в кишенях є гроші. І навіщо обмежувати себе двома фунтами? Захоче — і більше витратить: три, навіть чотири фунти. Бодай на кілька годин забути про ці кляті гроші! О, до речі, він так і не надіслав Джулїї п’ять фунтів. Та нічого, завтра зранку відразу піде на пошту. Стара добра Джулія. Вона на них заслуговує!

Яке ж це приємне відчуття — влаштуватися на м’якому сидінні! Перед тим як виїхати, Гордон перехилив кілька чарок. Таксист — кремезний чолов’яга з пильним оком, схильний до філософських роздумів — поставився до нього з розумінням. Коли вони наближалися до центру, водій зупинився біля пабу за рогом. Він знав, що потрібно Гордонові, й був не проти приєднатися до нього, звісно, якщо клієнт готовий пригостити.

— Читаєте мої думки! — сказав Гордон, вилізаючи з таксі.

— Так, сер.

— Я швиденько.

— Звісно, сер. Не поспішайте!

— А ви не хочете?

— І хочу, і можу!

— То ходімо! — покликав Гордон.

Влаштувалися біля стійки. Водій таксі дістав цигарки. Гордон був у чудовому гуморі й вирішив викласти йому історію свого життя. До них підійшов бармен у білому фартуху:

— Що бажаєте, сер?

— Джин, — відповів Гордон.

— Два, — підхопив таксист.

На цій дружній ноті вони підняли свої склянки.

— Нехай щастить! — сказав Гордон.

— У вас сьогодні день народження, сер?

— В якомусь розумінні. День мого відродження, якщо можна так сказати.

— Я не кінчав університетів, сер.

— Це я в переносному сенсі.

— Гарна ця мова — англійська.

— Мова Шекспіра.

— А ви часом не письменник?

— А що, так занехаяно виглядаю?

— Та ні, сер. Маєте розумний вигляд.

— Що ж, ви вгадали. Я поет.

— Поет! Творите свій власний світ?

— Так, і він фантастичний.

Сьогодні Гордон мав ліричний настрій. Вони випили ще по склянці джину і повернулися до таксі, притримуючи один одного під руки. На цей момент за плечима Гордона було вже п’ять порцій джину. В тілі відчувалася така легкість — алкоголь теплою хвилею розтікався по венах. Відкинувшись на м’яку спинку заднього сидіння, він роздивлявся яскраві вивіски, які пролітали повз, і неонові вогні реклами зараз його заспокоювали, а не дратували. Таксі рухалося так плавно, що здавалося, наче пливеш у гондолі. Вся річ у грошах! Гроші змащують колеса! Гордон думав про вечір, який чекав на нього: смачна їжа, вишукане вино, приємна розмова, а найголовніше — жодного клопоту через гроші. Жодних думок про те, що «ми не можемо собі цього дозволити»! Звісно, Розмарі з Ревелстоном намагатимуться пригасити його запал, але він не відступить. Витратить стільки, скільки вважатиме за потрібне. Хоч би й усі десять фунтів! Принаймні п’ять — це точно. У голові знову промайнула думка про Джулію, але одразу ж і зникла.

На той час, коли вони дісталися «Модільяні», Гордон майже повністю протверезів. Велетень-швейцар, що застиг біля дверей, наче воскова фігура, з поважним виглядом відчинив двері, кинувши косий погляд на костюм Гордона. Ні, тут не було правил щодо одягу, але богема в цьому закладі віддавала перевагу дещо іншому стилю. Та Гордонові було начхати. Розпрощавшись з водієм таксі, він залишив йому півкрони на чай, змусивши погляд швейцара стати м’якшим. У цю мить на порозі з’явився високий аристократичний силует Ревелстона. З вигляду його обличчя було зрозуміло — він уже підраховував, скільки Гордону коштуватиме ця вечеря.

— А, от і ви, Гордоне!

— Вітаю, Ревелстоне! Розмарі з вами?

— Можливо, чекає всередині. Ми ж з нею ніколи не бачилися, і я навіть не знаю, як вона виглядає. Але послухайте, перш ніж ми зайдемо, я хотів би...

— А ось і Розмарі!

Усміхаючись, вона йшла їм назустріч легкою невимушеною ходою, наче швидкий катер, що спритно маневрує поміж огрядними баржами. Одягнута була, як завжди, мило — цього вечора капелюх сидів на її голівці під особливо провокаційним кутом. Гордонове серце закалатало, адже це була його дівчина! Його переповняла гордість — зараз він познайомить Ревелстона з нею. Розмарі була у доброму гуморі — було зрозуміло, що їхня суперечка під час подорожі залишилася в минулому. Можливо, вона трохи голосніше сміялася, ніж варто було б, але вона відразу сподобалася Ревелстону. Це і не дивно: Розмарі всім подобалася.

Інтер’єр закладу буквально засліпив Гордона своєю вишуканою аристократичністю. Розсувні столи з темного дерева, олов’яні підсвічники, картини сучасних французьких художників на стінах (одна з них була схожа на полотна Утрілло). Гордон розправив плечі — ну ж бо, сміливіше! Чого тут боятися? Зрештою, у тебе в кишені конверт з банкнотою у п’ять фунтів. Це, звісно, гроші Джулії, але з ними спокійніше. Як з талісманом. Ревелстон, прямуючи до свого улюбленого столика у кутку, трохи притримав Гордона і прошепотів до нього:

— Гордоне, послухайте мене...

— Що?

— Сьогодні я вас запрошую на вечерю.

— Нізащо! Це я вас запросив сюди.

— Я залюбки буду вашим гостем, але я не можу дивитися на те, як ви тринькаєте свої гроші.

— Так, більше ні слова про гроші, — сказав, як відрізав, Гордон.

— Дозвольте мені оплатити бодай половину рахунку.

— Ні, сьогодні пригощаю я, — твердо відповів Гордон.

Ревелстонові довелося поступитися. Біля їхнього столика вже стояв і усміхався огрядний офіціант-італієць. Але усміхався він не до Гордона, а до Ревелстона. Відчувши, що настав час дати про себе знати, Гордон відклав меню убік:

— Пропоную визначитися з напоями, — діловито розпочав він.

— Для мене пиво, — тут же замовив Ревелстон. — Обожнюю пиво.

— І для мене, — промовила Розмарі.

— Та годі вам, краще замовимо хорошого вина. Яке вам більше смакує — біле чи червоне? — І до офіціанта: — Принесіть, будь ласка, карту вин.

— У такому разі давайте замовимо бордо, «Медок» чи «Сен-Жульєн», — запропонував Ревелстон.

— Люблю «Сен-Жульєн», — підтримала Розмарі, якій пригадалося, що ця марка має бути однією з найдешевших.

Гордон подумки чортихнувся — і коли це вони встигли змовитися проти нього? Адже цілком очевидно, що вони всіляко намагалися втримати його від великих витрат, керуючись отим своїм «ти не можеш собі цього дозволити». Це зачепило ще більше Гордона. Може, взяти щось геть екстравагантне? Ігристе? Шампанське? Ні, шампанського вони нізащо не дозволять йому замовити. Ну й чорт з ними!

— У вас є «Асті»? — запитав він у офіціанта.

Обличчя того засяяло (він умить підрахував, скільки покладе собі в кишеню від його продажу). Офіціант зрозумів, що платить не Ревелстон, а Гордон, і почав торохтіти, звертаючись тепер уже до нього і вставляючи французькі словечка:

— «Асті», сер? Так, сер, є! Найкраще «Асті»! Très fin! Très vif![6]

Ревелстон кинув на Гордона стурбований погляд. «Ти не можеш цього собі дозволити», — читалося в ньому.

— Це якесь з ігристих вин? — запитала Розмарі.

— Так, мадам. Там багато бульбашок. Très vif! Пшик! Як фонтан! — допомагав собі жестами офіціант.

— «Асті», — повторив Гордон, перш ніж Розмарі встигла зупинити його.

Ревелстон почувався ніяково. Він знав, що за таку пляшку Гордонові доведеться віддати десять-п’ятнадцять шилінгів. Але той вдавав, ніби нічого не помічає, і завів розмову про Стендаля, про якого згадав у зв’язку з герцогинею Сенсевериною, почуття якої «вирували, як асті у келиху». Тим часом принесли «Асті» у відерці з льодом (не за правилами, подумки зауважив Ревелстон). Вилетів корок, і пінистий струмінь полився у широкі келихи. З першим ковтком атмосфера за столом змінилася — всі троє відчули дію вина: Розмарі заспокоїлася, Ревелстон припинив нервувати через гроші, а Гордон перестав удавати із себе поважного сера. Їли тарталетки з анчоусами, запеченого лосося, смаженого фазана під хлібним соусом, але в основному випивали і розмовляли. І якою ж жвавою була та розмова (принаймні, так їм самим здавалося)! Говорили про беззмістовність сучасного життя і культури; а про що іще говорити? І як завжди, хоча й дещо інакше (бо тепер у кишені в нього були гроші), Гордон критикував сучасність: кіно, таблоїди, кулемети! Цього разу його голос не був пронизаний таким болем — викривати світ, що доживає свої останні дні, набагато легше з келихом вина у руці і делікатесами на столі. Всі троє вправлялися у високодумстві, іронізували. А Гордон сповна насолоджувався своїм зірковим часом — тільки те й робив, що критикував знаних авторитетів: Шоу, Джойса, Єйтса, Гакслі, Льюїса, Гемінґвея. Кілька дошкульних фраз — і всі відправлялися на смітник. Як же хотілося, щоб ці веселощі не кінчалися! І зараз Гордону, звісно ж, здавалося, що все це триватиме вічно. Розмарі випила один келих «Асті», Ревелстон — два, а Гордон, допиваючи третій, помітив, що його роздивляється дівчина за сусіднім столиком. Струнка, елегантна, з порцеляновою шкірою і мигдалевидними очима — відразу видно, що багатійка. Гордон зацікавив дівчину, вона намагалася вгадати, хто він такий. А він продовжував жартувати, сипати гострими фразами. І тут без грошей не обійшлося! «Змащують і колеса, і мозок», — подумав Гордон. Але чомусь друга пляшка «Асті» такого захвату не викликала. Спочатку Гордонові було ніяково замовити ще одну.

— У вас знайдеться ще одна пляшка такого ж? — запитав він у офіціанта.

— О так, сер! Mais certainement, monsieur[7]! — з ентузіазмом відповів він.

— Гордоне, зупинися! Не треба, — спробувала напоумити його Розмарі.

— Що не треба?

— Замовляти ще одну пляшку. Годі вже.

— Дідько! Принесіть нам іще одну пляшку!

— Так, сер!

Втупивши погляд у свій келих, Ревелстон потер ніс і подивився на Гордона:

— Гордоне, дозвольте мені заплатити за цю пляшку. Мені буде приємно.

— Е, ні!

— У такому разі замов пів пляшки, — попросила Розмарі.

— Цілу пляшку, — повторив Гордон офіціантові.

Після цього запал згас. Вони так само продовжували розмовляти і жартувати, але дотепність Гордона якось потьмяніла, і дівчина за сусіднім столиком відвернулася. Друга пляшка — майже завжди помилка. Це те саме, що ще раз пірнути у воду перед тим, як поїхати додому: хай би яким теплим був день, хай би як тобі подобалося плавати, але останній заплив завжди залишає відчуття смутку. Вино більше не дарувало відчуття магії, здавалося, що й піниться воно вже не так, і бульбашок стало менше (вишуканий напій немов перетворився на звичайну брагу, яку п’ють тільки заради того, щоб якнайшвидше сп’яніти). Гордон відчув, що алкоголь вдарив йому в голову, а точніше сказати, відчув, що досяг балансу між станом тверезості і сп’яніння (коли здається, що тіло твоє розпухло і важко ворушити пальцями). Та попри це, твереза його частина чудово чула все, що відбувається навколо. Розмова більше не викликала такого захвату. Розмарі з Ревелстоном намагалися поводитися стримано — як пара, яка щойно посварилася. Говорили про Шекспіра. Почалося довге обговорення «Гамлета». Всім стало нудно. Розмарі мало не позіхала. Твереза половина Гордона робила якісь зауваження, а сп’яніла лише спостерігала за всім і переповнювалася гнівом. Зіпсували йому весь вечір, хай їм біс! Навіщо було починати цю суперечку через другу пляшку? Все, чого йому зараз хотілося, — це напитися і покінчити з цим усім. Гордон випив дві третини другої пляшки. Але ж хіба від цього ігристого сп’янієш як слід? Зараз би пива — і пінтами, квартами! Справжньої випивки! Але що вдієш. Пізніше замовить. В конверті ще є п’ятірка — може собі дозволити.

Майстерно замаскований серед інтер’єру годинник пробив десяту.

— Будемо рушати? — запитав Гордон.

Ревелстон дивився на свого товариша благальним поглядом: «Дозволь мені оплатити половину рахунку з тобою», — читалося в ньому. Але Гордон його ігнорував.

— Їдьмо в кафе «Імперіал»! — оголосив він.

Навіть рахунок не зупинив його (два фунти за їжу і ще півтора за випивку). Цієї суми він нікому, звісно ж, не показав, але Ревелстон і Розмарі бачили, як він платив. Кинувши офіціанту чотири фунти, Гордон зверхньо додав: «Решту можете залишити собі». Окрім грошей у конверті, у нього залишилося ще десять бобів. Ревелстон допомагав Розмарі одягнути пальто. Поведінка Гордона вивела його з рівноваги. Він і подумати не міг, що вечеря стане в таку суму. Йому боляче було бачити, як Гордон розкидається грошима. Гордона страшенно бісив похмурий вигляд товариша. Чому вони ніяк не заспокояться? У нього є ще цілих п’ять фунтів. І він мав намір спустити їх усі, до останнього пенні. Зовні Гордон виглядав і тримався доволі пристойно.

— До кафе, мабуть, поїдемо на таксі, — сказав Гордон.

— Краще прогулятися! — почала заперечувати Розмарі. — Тут недалеко.

— Ні, ми викличемо таксі.

Сівши у таксі поруч з Розмарі, Гордон, незважаючи на присутність Ревелстона, хотів було обійняти свою подругу, аж раптом з вікна прямісінько йому в чоло хлинув потік холодного повітря. Гордон умить прийшов до тями — йому здалося, що він прокинувся посеред ночі від кошмару з чітким усвідомленням того, що от-от помре і що все його життя — одна велика невдача. Десь хвилину він сидів непорушно. Він чудово розумів, яку дурість вчинив — узяв і викинув просто на вітер п’ять фунтів. На мить перед його очима промайнув образ Джулїї, її сивина, її потьмяніле обличчя. Стара добра Джулія! Присвятила йому все своє життя, а він тільки те й робить, що тягне з неї фунт за фунтом, а тепер навіть не має мужності зберегти цих п’ять фунтів, щоб надіслати їй! Сама лише думка про це вмить повернула тверезість. Скоріше б утекти від цих думок і випити, випити! Так кортіло повернути те відчуття радощів, яке захопило його, як тільки вони переступили поріг «Модільяні». За вікном промайнула яскрава вітрина: італійська бакалійна лавка ще працювала. Гордон постукав у скло до водія і, ледь таксі загальмувало, поліз через коліна Розмарі до виходу.

— Гордоне, ти куди?

— За захватом!

— Що?

— Краще запастися випивкою зараз, за півгодини паби зачиняються.

— Ні, Гордоне! Я не дозволю тобі знову пити. Сьогодні ти вже достатньо випив.

— Чекайте на мене.

Він вийшов з лавки, тримаючи в руці пляшку к’янті. Хазяїн крамнички люб’язно відкоркував її. Розмарі з Ревелстоном тільки зараз здогадалися, що Гордон, напевно, добряче хильнув ще до ресторану. Вони неабияк стривожилися. До кафе вони все ж таки зайшли, але думали тільки про те, як би відправити свого товариша додому. «Будь ласка, не дозволяйте йому більше пити», — шепотіла Ревелстону Розмарі за спиною Гордона. Той тільки похмуро кивав головою у відповідь. Гордон впевнено крокував попереду, не помічаючи нікого довкола. Вони сіли за столик і замовили каву, ледь відмовивши Гордона замовляти бренді. Всім трьом було якось не по собі в цій просторій, задушливій залі з химерним інтер’єром, серед шуму сотень голосів, дзвону посуду і гуркоту джаз-оркестру. Всім їм хотілося залишити це місце. Ревелстон продовжував нервувати через гроші, Розмарі через те, що Гордон напився, а Гордон ніяк не міг вгамуватися, а тепер його ще й почала діймати спрага. Звісно, це була його ідея прийти сюди, але зараз він хотів піти. А от сп’янілій його частині й досі хотілося свята. Так і бачив перед собою барну стійку з кранами для крафтового пива і кухлі, з яких піна ллється через край. Гордон кинув погляд на годинник — зараз майже половина одинадцятої, а за пів години вже зачиняться навіть вестмінстерські паби. Ще можна встигнути (пляшку пива планувалося залишити на потім). Розмарі сиділа навпроти і розмовляла з Ревелстоном, вдаючи спокій, хоча видно було, що вона стурбована. Вони й досі говорили про Шекспіра. Гордон терпіти не міг Шекспіра, а от роздуми Розмарі про його творчість пробуджували у ньому страшенний потяг до дівчини. Її лікті спиралися на стіл, сама вона ледь нахилилася вперед — так, що під тканиною сукні чітко окреслилися її маленькі груди. Гордон згадав її оголене тіло, яке не так давно лежало перед ним на холодній траві. Це його дівчина! Він може займатися з нею коханням тоді, коли йому захочеться. І він вже сьогодні збирався втілити свою мрію в життя. А чому б і ні? Вечір добігав кінця. Вони б могли без жодних проблем знайти якийсь затишний готель, в якому ніхто не ставитиме їм зайвих запитань. Гордон і досі не витратив ті п’ять фунтів. Він спробував грайливо торкнутися своєю ногою її туфельки, але замість цього наступив їй на пальці. Вона відсахнулася від нього.

— Ходімо звідси, — різко сказав Гордон і відразу ж підвівся.

— Так, ходімо, — з полегшенням у голосі погодилася Розмарі.

Вони знову повернулися на Ріджент-стріт. Вдалечині мерехтіли вогні Пікаділлі. Розмарі подивилася у бік автобусної зупинки.

— Уже пізно. Я маю бути вдома до одинадцятої.

— Що за нісенітниці! Спершу ми знайдемо пристойний паб. Ще встигаємо випити пива.

— Ні, Гордоне, тільки не в паб! Я більше не можу пити. І тобі не варто.

— Дурниці! Ходімо!

Обійнявши її, він повів дівчину вниз по вулиці, тримаючи так міцно, ніби боявся, що вона втече. Про Ревелстона він геть забув. Той плентався позаду них і ніяк не міг наважитися залишити їх наодинці (глибоко в душі він відчував, що його обов’язок — наглядати за Гордоном). Розмарі спробувала вирватися з міцних обіймів свого супутника.

— Куди ти мене ведеш, Гордоне?

— У темний провулок. Хочу поцілувати тебе.

— Не думаю, що я цього хочу.

— Ну звісно, хочеш.

— Ні!

— А я кажу так!

Зрештою Розмарі піддалася. Розгублений Ревелстон залишився чекати їх на розі Ріджент-стріт. Пара завернула за ріг, опинившись на темній вузенькій вуличці. З під’їздів довколишніх будинків виглядали бліді, густо обсипані пудрою, обличчя повій. Розмарі стало ніяково. Гордон кинув:

— Певно, вважають тебе за свою.

Обережно поставивши пляшку на тротуар, він раптом схопив Розмарі і притиснув її до стіни. Далі стримуватися не було жодних сил. І витрачати час на прелюдії він теж не збирався, тож почав жадібно, незграбно цілувати її. Спершу Розмарі не опиралася, але її налякала його напористість. Від Гордона тхнуло алкоголем, і вона почала відвертатися, відштовхуючи його від себе.

— Припини, Гордоне!

— Чому?

— Що ти робиш?

— А ти як думаєш?

Нависнувши над нею, він намагався задерти поділ її сукні, похапцем перебираючи тканину руками. Це її вкрай розізлило, і вона почала люто вириватися з його обіймів.

— Гордоне, припини зараз же!

— Але чому?

— Якщо ти не зупинишся, отримаєш ляпаса!

— Отримаю ляпаса?

— Йди геть!

— А згадай-но, як нам було в неділю, — хтиво прошепотів він.

— Гордоне, востаннє попереджаю: якщо не відчепишся, я тебе вдарю!

— А от і не вдариш!

Він грубо запустив руку їй під сукню. Розмарі відчувала, ніби її мацає якийсь незнайомець. Вона більше не була його дівчиною, а стала лишень одним із жіночих тіл. Ця думка вразила її. Нарешті, вирвавшись від нього, вона вліпила йому добрячого ляпаса і вмить відскочила.

— Навіщо ти це зробила? — запитав Гордон, притискаючи долоню до щоки.

— Я не маю наміру цього терпіти. Їду додому. Завтра сам усе зрозумієш.

— Як би не так! Ти приїхала зі мною, а отже, і поїдеш зі мною.

— Бувай, — кинула вона і пішла геть.

Гордон хотів був наздогнати її, але відчував, що ледь може пересувати ногами. І взагалі, який в цьому сенс? Він поплентався назад до Ревелстона, стурбованого як Гордоновим станом, так і парочкою повій, що отиралися поруч. «Добряче напився», — подумав Ревелстон, побачивши бліде обличчя товариша, на якому червонів слід від ляпаса.

— А куди ділася Розмарі? — запитав він.

— Пішла, — махнувши рукою, відповів Гордон. — Але це не привід припиняти веселощі.

— Гордоне, послухайте: вам час їхати додому спати.

— Так, спати, але не наодинці.

Гордон вдивлявся у місяць, що висів над його головою. Зненацька накотилася втома. Обличчя палало, тіло обм’якло і розпухло, а голова, здавалося, от-от лусне від напруги. Ще й неонові вогні миготять довкола. Якось усе збіглося докупи — його внутрішній стан і зловісний блиск, що залив площу і нагадував вогні корабля, який іде на дно. Вхопивши Ревелстона за руку, Гордон озирнувся.

— Б’юся об заклад, вогні пекла виглядають так само.

— Мені б не хотілося в цьому переконатися, — сказав Ревелстон, виглядаючи таксі. Він мав негайно відвезти Гордона додому і вкласти його спати.

Гордон намагався зрозуміти власні відчуття. Що це? Блаженство чи агонія? Це жагуче відчуття, яке розривало зсередини, лякало його до смерті. Та твереза частина його хотіла жити. Він і досі чудово усвідомлював усі свої дії, розумів, що завтра шкодуватиме про те, що накоїв сьогодні. Викинув на вітер п’ять фунтів, які належали Джулії, образив Розмарі. А завтра настане час розплати. «Додому! Скоріше додому», — волав голос тверезості в його голові. «Котися під три чорти!» — відповідав йому голос сп’янілого Гордона. Останньому все ще хотілося продовження вечора. І ця його частина перемогла. Годинник навпроти показував за двадцять одинадцяту. Хутчіш, доки паби не зачинилися! Haro! La gorge m’ard[8]! Поетом знов заволодів ліричний настрій. Аж раптом він відчув під рукою щось кругле, гладеньке — відкоркована пляшка к’янті! Ревелстон стояв поруч, намагаючись зупинити таксі. Він почув за спиною якийсь звук. Обернувшись, побачив, як Гордон, закинувши голову, п’є вино просто з пляшки.

— Агов, Гордоне!

Ревелстон підскочив до Гордона і вихопив пляшку у нього з рук. По його сорочці потекла цівка вина. — Заради Бога, Гордоне, схаменіться! Ви що, хочете, щоб вас забрали у поліцію?

— Я хочу випити, — насупився Гордон.

— Але тут не можна пити!

— Тоді ведіть мене у паб!

Ревелстон розгублено почесав носа.

— О Господи! Тільки не тут, посеред тротуару. Гаразд, ходімо. Вип’єте краще там.

Обережно вставивши корок назад у пляшку з к’янті, поет вчепився за лікоть свого товариша (хоча в цьому не було жодної потреби — він міцно тримався на ногах). Пропустивши потік машин, вони перейшли дорогу і попрямували далі до Геймаркету.

У пабі висів густий пивний туман з гострим запахом віскі. Біля барної стійки товпилися спраглі пропустити по останній пінті пива перед його закриттям. Гордонові не становило проблеми протиснутися між товстуном-комівояжером, що попивав «Гіннес», і високим худорлявим чоловіком з обвислими вусами, словниковий запас якого обмежувався фразами «це ж треба!» і «от як!» Гордон жбурнув на стійку півкрони.

— Кварту міцного, будь ласка!

— Де великі кухлі? — гукнула жінка за барною стійкою, відміряючи в склянку віскі й водночас стежачи за годинником.

— На горішній полиці, Еффі, — пролунав голос господаря з іншого кінця зали.

Жінка тричі натиснула на кран і підсунула Гордонові повний кухоль пива. Оце так келих! Гордон підняв його догори — оце так вага! Ну що ж, до справи! Довгий ковток пива розтікся по його горлу. Він ледь не вдавився. Наступний ковток приснув через носа. Гордон почув крик господаря: «Зачиняємося! Останні замовлення, джентльмени!» Передихнувши, Гордон знову повернувся до свого кухля. Три ковтка — і по всьому.

— Агов! Повторіть!

— От як? — з подивом відреагував худорлявий чоловік.

— Добре пішло? — поцікавився комівояжер.

Ревелстон спостерігав за Гордоном здалеку — кинув на нього повний докору погляд і похитав головою, соромлячись висловити свій осуд вголос. «Вам час зупинитися», — хотів сказати він. Поет намагався міцніше утвердитися на ногах — було вже не так просто зберігати рівновагу. Здавалося, що голова розбухла до нечуваних розмірів, тіло налилося свинцем. Він ліниво підняв кухоль, але більше не хотів пити. Його вже нудило від запаху пива — бридка, жовта рідина, що нагадує сечу. «І я маю це проковтнути?» — подумав Гордон. Але шляху назад не було. «Тоді навіщо ти сюди прийшов? Маєш випити все до кінця! Ковтай! Ну ж бо!»

Аж раптом сталося щось страшне: горло відмовилося приймати пиво чи то пиво не хотіло текти в рота, але рідина вихлюпнулася на Гордонове підборіддя. Вона була всюди. Просто якийсь потоп! Рятуйте! Він кашляв, задихаючись, а люди порснули врізнобіч, аби бризки не потрапили на них. Бах! Кухоль упав на підлогу. Гордон захитався — все довкола поплило перед очима, він падав, втрачаючи свідомість. Єдина надійна точка опертя — чорний пивний кран, який стирчав просто перед його носом. Він вхопився за нього, щоб не впасти. За якийсь час карусель зупинилася, у голові розвиднилося. За стійкою репетувала жінка:

— Агов, ти за що вчепився?

— Усі штани мені заляпав, — скаржився комівояжер.

— Навіщо я за кран вчепився?

— ТАК! Навіщо?

Гордон хитався з боку в бік. Обернувшись, він упізнав обличчя високого чоловіка з довгими вусами.

— Запитує, «навіщо я за кран вчепився».

— От як?

Ревелстон, протиснувшись поміж чоловіками, підійшов до Гордона, обхопив його рукою за талію і допоміг підвестися.

— Підводьтеся, Гордоне, заради Бога! Ви добряче напилися.

— Напився? — здивовано перепитав Гордон.

Усі довкола заходилися сміхом. Обличчя Ревелстона спалахнуло.

— А хто платитиме за цих п’ять кухлів? — з образою в голосі запитала жінка за барною стійкою.

— А за мої зіпсовані штани?

— Я заплачу, — відповів Ревелстон. — І, розрахувавшись за збитки, попросив Гордона: — Ходімо звідси, ви ледь на ногах тримаєтеся.

Однією рукою притримуючи товариша, а в другій тримаючи пляшку к’янті, яку він ще раніше відібрав у нього, Ревелстон повів Гордона до виходу. Але той вивільнився з твердим наміром продемонструвати свою здатність триматися на ногах без сторонньої допомоги. У властивій йому величавій манері Гордон мовив:

— Ви, здається, сказали, що напився?

— Маю визнати, що це так, — відповів Ревелстон, притримуючи поета за лікоть.

— Летіла лелека, заклекотіла до лелеченят, — відтарабанив Гордон.

— Гордоне, ви НАПИЛИСЯ. Що швидше ви опинитесь у ліжку, то буде краще.

— Та ви не бачите колоди у власному оці, зате помічаєте порошинку в братовому, — парирував Гордон.

— Додому поїдете на таксі, — сказав Ревелстон, вивівши поета на вулицю.

Поблизу не було видно жодної вільної автівки. З пабу, який зачинявся, повалив натовп. На свіжому повітрі Гордонові полегшало. Думки стали чистими і прозорими, як скло. Диявольські неонові вогні підказали йому блискучу ідею.

— Ревелстоне, — смикнув він свого товариша за руку.

— Що?

— Давайте знімемо парочку повій!

Не варто було звертати уваги на балачки сп’янілого Гордона, але ці слова неабияк роздратували Ревелстона.

— Любий друже, обійдемося без цього.

— Не будьте таким снобом! Чому б не розважитися?

— Та як же так можна, коли ще півгодини тому з вами була чарівна Розмарі?

— Уночі всі кішки сірі, — сказав Гордон, відчуваючи себе мудрим циніком.

Ревелстон вирішив не вступати у дискусію.

— Мабуть, нам краще піти до площі. Там у нас більше шансів зловити таксі.

Закінчувалися театральні вистави. У мертвому світі неонових вогнів туди-сюди снували люди і автівки. Гордон чудово розумів усе, що накоїв і що ще скоїть. Але це його чомусь не турбувало. Вдалечині, наче у перевернутому біноклі, пролетіли тридцять років його змарнованого життя, заманячило безнадійне майбутнє, п’ять фунтів для Джулії, Розмарі. Захотілося пофілософствувати:

— Погляньте-но на цю блакитну неонову вивіску над крамницею. Бачите, як мерехтить? Це означає, що мене прокляли.

— Цілком може бути, — не вникаючи у слова поета, автоматично відповів Ревелстон. — А от і таксі! Агов, таксі! Хай йому біс, не побачив. Чекайте на мене тут.

Залишивши Гордона біля входу в метро, Ревелстон побіг на другий бік вулиці. У якийсь момент думки Гордона змішалися, а коли він знову прийшов до тями, побачив перед собою два молоденькі хижі личка з тоненькими лініями чорних брівок під маленькими капелюшками, що були вульгарними копіями того, який носить Розмарі. Він перекидався з ними жартівливими фразами:

— Ну що, Доро, Барбаро (виявляється, він навіть знав їхні імена), як справи? Як життя-буття під крилом старої Англії?

— А що з твоєю щокою?

— А ви, дівчата, що тут робите о такій порі?

— Вийшли прогулятися.

— Як лев на полювання? Виглядаєте жертву?

— Еге ж, а друга щока геть біла. Поглянь, Доро. Точно хтось дав ляпаса!

Ревелстон зловив таксі і під’їхав до місця, де залишив Гордона. Вийшовши з авто, він побачив поета у компанії двох дівчат і зупинився як вкопаний.

— Гордоне, заради Бога! Що це в дідька ви робите?

— Дозвольте відрекомендувати: це Дора, а це Барбара.

На якусь мить на обличчі Ревелстона з’явилася тінь люті, але він не вмів злитися по-справжньому. Він міг засмутитися, почуватися ніяково, але злитися — ні. Намагаючись ігнорувати дівчат, він простягнув Гордонові руку, запрошуючи його до таксі.

— Гордоне, сідайте, благаю вас. Водій чекає. Відвезу вас додому і вкладу спати.

Аж раптом Дора схопила Гордона за руку, як сумочку, що її намагаються вкрасти, і заверещала:

— Не пхайте носа до чужих справ!

— Ви ж не хочете образити цих двох леді? — запитав Гордон.

Знітившись, Ревелстон відступив. Тут він мав би продемонструвати твердість характеру, але йому була геть не притаманною ця риса. Він переводив погляд з Дори на Гордона, з Гордона на Барбару — фатальна помилка. Не варто було дивитися їм в очі. Ревелстон збагнув, що програв — вони теж люди, хіба можна їх так ображати? Той самий імпульс, що змушував його лізти в кишеню за дріб’язком, як тільки на шляху траплявся жебрак, змусив його почуватися безпомічним. Бідолашні створіння! В нього забракло духу відправити їх додому. Він зрозумів, що доведеться приєднатися до Гордона в його пригоді. Вперше в житті він зіштовхнувся з перспективою провести ніч з повією.

— Чорт з ним! — пробурмотів Ревелстон.

— Allons-y![9] — скомандував Гордон.

У таксі Дора назвала адресу. Гордон забився в куток і вмить провалився в туманну безодню, з якої час від часу повертався у реальність, лишень частково усвідомлюючи, де він і що відбувається. Він летів крізь темряву, що мерехтіла неоновими вогнями (чи це вогні пролітали повз нього?) Наче на дні океану поміж табунців риб, що випромінюють зеленкувате світло. Згадав, що він проклята душа, якій судилося горіти в пеклі, — там краєвид буде приблизно таким самим: чорна безодня з язиками пекельного полум’я. Та у пеклі на нього чекатимуть муки. А що тут? Гордон спробував визначитися з власними відчуттями. Провали у пам’яті остаточно його знесилили. Він почувався слабким, тіло його не слухалося, голова, здавалося, от-от лусне. Гордон поворушив рукою — вона намацала жіноче коліно, підв’язку, чиюсь долоню. В наступний момент його торсав за плече Ревелстон.

— Прокидайтеся, Гордоне! Прокидайтеся!

— Що?

— О Боже, Гордоне! Causons en francais. Qu’est-ce que tu as fait? Crois-tu que je veux coucher avec une sale-oh, damnation[10]!

— Парле-ву-франсе, — зареготали дівулі.

Гордон був приємно здивований. Хороший все-таки Ревелстон товариш — поїхав разом із ним до повій. Затятий соціаліст — і їде до повій! Оце справді по-пролетарському. Ніби здогадавшись про думки Гордона, Ревелстон якомога далі відсунувся від Барбари. Таксі зупинилося на темній вулиці біля якогось сумнівного на вигляд будинку з вивіскою «Готель». У вікнах було темно, та зсередини долинали звуки якоїсь вечірки. Гордон виліз з машини і сперся на руку Дори. Дай-но мені руку, Доро! Обережно, сходинка!

Вони опинились у темному й тісному передпокої з лінолеумом на підлозі. Повітря було спертим. В одній з кімнат ліворуч було чути протяжні звуки, схожі на церковний орган. З’явилася покоївка — косоока і непривітна на вигляд. Здається, вони з Дорою були знайомі. Оце так пика! Звісно, про жодну конкуренцію не могло бути й мови. Чийсь голос затягнув пісню:

Молодику, що цілує красуню,

А тоді йде пліткувати з матір’ю,

Варто б язика за зубами тримати...

Згодом спів став дещо тихішими. Голос належав якомусь молодикові — юному бідоласі, якому б удома з матір’ю і сестрами сидіти та грати у квача. Певно, компанія молодих хлопців, що понапивалися і розважалися з повіями. У Гордона пісня пробудила якийсь спогад. Він повернувся до Ревелстона:

— А де моя пляшка з к’янті?

Ревелстон простягнув йому пляшку. Він зблід, виглядав наляканим, наче побачив привида. Від Барбари він намагався триматися якомога далі — йому ставало ніяково від самої думки глянути на неї. Їхні з Гордоном погляди зустрілися: «Заради всього святого, забираймося звідси!» — благали його очі. Але у відповідь поет кинув на нього сердитий погляд (мусиш терпіти, назад дороги немає). Взявши Дору за руку, Гордон почав підійматися нагору. Але дівчина швиденько відтягнула його вбік. Темними сходами спускалася пара: молода дівчина, що квапливо застібала рукавички, та голомозий чоловік середнього віку у вечірньому вбранні — чорне пальто, біле шовкове кашне, в руках циліндр. До виходу він прямував, опустивши очі та вдаючи, що нікого не помічає — такий собі порядний сім’янин, який дозволив собі деякі пустощі. Гордон дивився на його гладеньку лисину, на якій виблискувало світло гасової лампи, — попередник! Напевно, щойно з того самого ліжка. На тих самих святих простирадлах!

А тепер, Доро, наша черга! Ох вже ці сходи! Difficilis ascensus Averni[11]. Правильно, майже дійшли! «Обережно», — люб’язно промовила Дора. Вони зайшли до кімнати. На підлозі лінолеум з візерунком шахівниці, білі двері й кислий запах несвіжих простирадл.

Нам сюди, а вам туди. Ревелстон завмер біля сусідніх дверей, тримаючись за ручку. Він не міг, він просто НЕ МІГ цього зробити. Не міг переступити порога цієї кімнати. Він дивися на свого товариша поглядом зляканого цуценяти, якого от-от відгамселить господар. «Невже я повинен?» — стояло в його очах німе запитання. У відповідь Гордон суворо глянув на нього (мужайся, чоловіче! Подивися в очі своїй долі! Atqui sciebat quae sibi Barbara[12]. Це справжній пролетарський вчинок!) Раптом обличчя Ревелстона засяяло від несподіваної думки: він міг просто заплатити цій дівчині, відмовившись від її послуг. Господи, яке щастя! Розправивши плечі, він зайшов досередини. Двері за ними зачинилися.

І от ми всередині тісної, злиденної кімнати. Покриття з лінолеуму, гасова пічка, широке ліжко з простирадлами не першої свіжості. На стіні репродукція «Життя парижанки» — неозброєним оком помітно, що не оригінал. Прокляття! На бамбуковому столику біля вікна — аспідистра! Як ти знайшла мене тут, мій враже? Ходи-но сюди, Доро. Хочу краще тебе роздивитися.

Він уже, здається, лежить у ліжку. Погляд замріяний. Над ним схиляється молоде личко з чорними бровами.

— А як щодо мого подаруночка? — вимогливо запитала вона.

— Його треба заробити. Ходи до мене. Який ротик! Ближче, ближче.

Ні. Не виходить. І хоче, та не може. Душа жадає, а тілу бракує сили. Спробую ще раз. Ні, ніяк. Певно, треба випити. Сьогодні, мабуть, не мій день. Гаразд, Доро, не хвилюйся. Отримаєш свої два фунти. Оплата у нас за процес, не за результат.

— Давай краще вип’ємо. Принеси он ту пляшку з трюмо, — незграбним жестом вказав він.

Дора повернулася з пляшкою. Що ж, усе, що робиться, робиться на краще. Принаймні, не згрішив. Нечутливими пальцями він вчепився у пляшку к’янті. Вино, що мало политися в його судомно стиснуту горлянку, ринуло через ніздрі. Гордон мало не захлинувся. Це стало останньою краплею. Він сповз з ліжка і впав головою на підлогу, ноги ж лишилися лежати на простирадлах. Якийсь час він продовжував так лежати, розмірковуючи над тим, як довго можна протриматися у такому положенні.

Знизу доносилися голоси:

Ввечері свято, а вранці реа-альність,

Ввечері свято, а вранці реа-альність.

9

І вранці справді чекала реальність!

Виповзаючи з обіймів глибокої дрімоти, Гордон ледь розплющив очі і його погляд відразу ж упав на полицю з книжками. Там панував безлад. По-перше, вони не стояли, а лежали. А по-друге, обкладинки стали ідеально білими, наче порцеляна. Розплющивши очі ширше, він поворушив рукою. Кожен рух одразу ж відгукувався болем у всьому тілі, причому в найнеочікуваніших місцях (у литках, наприклад, чи у вилицях). Лежав він на боці, щокою на твердій подушці, під неприємною на дотик ковдрою, страшенно колючою. Окрім цих незручностей, Гордона турбувало загальне відчуття дискомфорту, яке він не міг локалізувати.

Зненацька він підскочив, скинув ковдру і сів — поліцейська камера! У цей момент його шлунок скрутив спазм. Помітивши в кутку унітаз, він кинувся до нього, і його кілька разів знудило.

Слідом за цим — довгі хвилини агонії. Здавалося, от-от йому настане кінець — ноги не тримали, голова тріщала від болю, а світло безжально випікало очі розпеченою лавою. Повернувшись до ліжка, Гордон обхопив руками голову.

Трохи прийшовши до тями, він роззирнувся. Камера два на чотири метри, висока стеля, облицьовані білою плиткою стіни, чистою-чистісінькою. «І як їм вдається мити їх аж під стелею?» — здивувався Гордон. З одного боку вузеньке віконце з ґратами, з іншого — лампа над дверима. Замість ліжка — відкидна полиця з кусючою ковдрою і твердою подушкою. Сталеві двері пофарбовані у зелений колір — посередині маленьке вічко. Втомившись від споглядання цього невибагливого інтер’єру, Гордон ліг і натягнув на себе ковдру. Його не цікавив тюремний побут. Він пам’ятав у подробицях події минулої ночі — принаймні до того моменту, як опинився у Дори, в її лігві з аспідистрою. Тільки Богові відомо, що сталося потім. Наче трапилася якась бійка, він упав на підлогу. Може, він когось убив? Начхати. Розвернувшись до стіни, він укрився з головою і вимкнув світло.

Через якийсь час хтось зазирнув у шпарину в дверях. Гордонові довелося докласти зусиль, щоб повернути голову — м’язи шиї нестерпно боліли. Крізь вічко на нього дивилося блакитне око:

— Чай будеш?

Спробувавши підвестися, він знову відчув слабкість у всьому тілі. Обхопивши голову руками, він застогнав. Від чаю він, звісно, не відмовився б, але на думку про цукор його знову почало нудити.

— Так, якщо ваша ласка.

Констебль відкинув заслінку і просунув повну чашку чаю. З цукром. На Гордона дивився дужий хлопець років двадцяти-двадцяти п’яти, з добрим обличчям і рум’янцем на щоках. Його широкі плечі нагадували вола у ярмі. У нього була пристойна вимова, а от словникового запасу вочевидь бракувало:

— Бачив би ти себе минулої ночі!

— Мені зле.

— Вчора було гірше, повір мені. Навіщо ти на сержанта кидався?

— Я кидався на сержанта?

— Ну не я ж! Та ти вчора геть розуму позбувся. Горлав мені на вухо: «Та він на ногах не тримається, ось зараз я йому вріжу!» У протоколі затримання так і записали: «Дебош у стані алкогольного сп’яніння». Якби ти сержанта не чіпав, то просто записали б, що «затримали у стані алкогольного сп’яніння».

— І скільки мені за це світить?

— Штраф у п’ять фунтів чи відсидиш два тижні. Сьогодні судитиме містер Грум. Тобі пощастило, що не містер Волкер — той би без жодних альтернатив запроторив на місяць за ґрати. Він дуже суворий до п’яниць. Сам не вживає.

Гордон зробив ковток. Тепла рідина настільки приємно зігрівала, що він залпом проковтнув решту чаю, незважаючи на його нестерпно солодкий смак. Цієї миті з коридора пролунав чийсь злісний голос (вочевидь того сержанта, якого Гордон вчора намагався відгамселити):

— Виведи його і вмий. «Чорна Мері» вирушає о пів на десяту.

Констебль відімкнув двері камери. В холодному коридорі Гордонові стало зле. Не встиг він зробити й кількох кроків, як все перед очима пішло обертом. «Мене зараз знудить», — вигукнув він і кинувся до стіни, відчувши, що втрачає свідомість. Констебль підхопив його, і в цей момент з позеленілого Гордона полилася огидна рідина. Чай! По кам’яній підлозі розтікалася смердюча калюжа.

— Паскудний покидьок, — процідив крізь зуби вусатий сержант, що спостерігав за ними з протилежного кінця коридору.

— Ну ж бо, тримайся, старий, — допоміг підвестися Гордону констебль. — Зараз почуватимешся краще.

Він поволочив поета до рукомийника, де почав його роздягати — поводився з ним, наче нянька з немовлям. Гордонові вистачило сили, щоб самотужки вмитися і як слід прополоскати рота. Констебль протягнув йому дірявого рушника і відвів назад у камеру.

— Сиди тихо. Скоро по тебе приїдуть. І моя тобі порада — у суді визнай свою провину і пообіцяй більше так не чинити. Містер Грум буде поблажливим.

— Де моя краватка? — запитав Гордон.

— Її вчора забрали. Повернуть перед засіданням. Колись у нас тут один на краватці взяв та й повісився.

Гордон сів на ліжко. Спершу спробував зайняти себе підрахунком білосніжних кахляних плиток на стіні, а тоді схилився додолу, впершись ліктями у коліна і обхопивши голову руками. Все тіло нило, він почувався геть виснаженим, а головне — йому було нестерпно нудно. Менше за все йому зараз хотілося їхати до суду. Сама лише думка про те, що доведеться трястися в машині через пів Лондону, тинятися коридорами, сидіти у камері й відповідати на запитання наганяла на нього страшенну нудьгу. Все, чого він хотів, це щоб йому дали спокій. За дверима пролунали голоси, а тоді звуки кроків, що наближалися. Відчинилася заслінка.

— До вас відвідувачі, — повідомив констебль.

Ця новина не викликала у Гордона захвату. Знехотя він підвів голову і побачив перед собою Флексмана та Ревелстона. Хтозна, як вони сюди потрапили, але в цю мить Гордона це не цікавило. Краще б забиралися скоріше.

— Привіт, друже, — озвався Флексман.

— А ти що тут робиш? — втомлено запитав Гордон.

Ревелстон мав жахливий вигляд. Він провів усю ніч на ногах — шукав Гордона. В поліцейській камері він опинився вперше. Унітаз в кутку викликав на його обличчі гримасу відрази. Але Флексмана таким було не здивувати. Він подивився на Гордона.

— І не таке бачили, — оптимістично заявив він. — Налити б йому зараз склянку чогось міцного! Але ж і очі у тебе, Гордоне! Наче їх витягли, кинули в окріп і вставили назад.

— Я добряче напився вчора, — протягнув Гордон, не відриваючи рук від голови.

— Чули вже, друже.

— Послухай, Гордоне, — почав Ревелстон. — Ми принесли гроші, щоб внести за вас заставу, але здається, спізнилися. За кілька хвилин вас повезуть до суду — дешевий театр. Не треба було вам називати свого справжнього імені.

— А я сказав їм своє ім’я?

— Ви все їм розповіли. Я не вслідкував за вами, і якимось дивовижним чином ви вислизнули з того будинку.

— І тинявся по Шафтесбері-стріт з пляшкою в руках, — підхопив Флексман. — Але не варто було чіпати сержанта, друже. Тут ти вчинив дуже нерозумно. Ще й місіс Візбіч запідозрила, що щось не так. Довідалася від твого приятеля, що ти у відділку, і вирішила, що ти когось убив.

— Послухайте, Гордоне, — знову почав Ревелстон.

На його обличчі з’явився знайомий вираз — йому було незручно через те, що він збирався сказати. Стосувалося це, як завжди, грошей. Гордон глянув на нього.

— Так?

— Щодо вашого штрафу. Залиште це на мене, я заплачу.

— Ні, в жодному разі.

— Любий друже, але ж ви потрапите за ґрати, якщо не дозволите мені цього зробити.

— Начхати.

Йому було байдуже — нехай хоч на рік саджають. Звісно, сплатити того штрафу він не міг — для цього не треба було навіть до кишень заглядати, певно, віддав усе до останнього пенні Дорі. Гордон знову ліг на ліжко, відвернувшись від своїх відвідувачів — йому хотілося, щоб вони пішли. Зробивши ще кілька спроб заговорити до нього і не почувши нічого у відповідь, вони нарешті залишили його. Дзвінкий голос Флексмана відлунням котився по коридору.

Решта дня минула ще гірше. Жахлива трясучка у «Чорній Мері» — тісному боксі розміром не більше за кабінку громадської вбиральні. Нестерпне очікування в камері перед засіданням у приміщенні суду (точна копія камери в поліцейському відділку — навіть білосніжних кахляних плиток стільки само, тільки набагато брудніших). Повітря дуже холодне, але від смороду не продихнути. Постійно приводять новеньких: запхнуть до клітки, тоді висмикнуть на кілька годин на час слухання і повернуть назад — чекати рішення судді чи появи нового свідка. Сиділи по п’ять-шість чоловік, і всі на одній лавці. Та найжахливішим було те, що справляти потребу доводилося прямо там, на очах в інших людей. А що робити? Ще й зливний бачок не працював.

Так Гордон просидів до обіду, намагаючись триматися якомога далі від туалету і не зважати на своїх співкамерників. Вони викликали у нього відразу. Але згодом, коли головний біль трохи влігся, він вирішив, що спостерігати за ними не так уже й нудно. Худорлявий хатній грабіжник із сивим волоссям страшенно нервував через те, що станеться з його дружиною і дітьми, якщо його посадять. Затримали його за те, що «огинався біля будинку з наміром незаконного проникнення» — доволі туманне формулювання звинувачення, але з огляду на попередні судимості була небезпека потрапити за ґрати. Він ходив туди-сюди камерою, нервово загинаючи пальці на правиці. Біля Гордона сидів глухонімий, від якого страшенно тхнуло. Далі — єврей середнього віку у пальті з хутряним коміром. Поїхав до Абердина закуповувати кошерне м’ясо для великої компанії, спустив двадцять сім фунтів на повій і тепер вимагав, щоб його справу передали рабину. За ним сидів власник пабу, який привласнив кошти Різдвяного клубу — дебелий, вельми люб’язний чоловік років тридцяти-тридцяти п’яти з червоним обличчям (якби не тримав пабу, міг би легко зійти за букмекера). Його родичі повернули вкрадені гроші, але члени клубу вирішили все одно позиватися до суду. Щось у вигляді цього чоловіка тривожило Гордона. Тримався він з гідністю, але час від часу його погляд згасав, а в очах застигала така порожнеча, що Гордонові ставало лячно. Ось він — власник закладу в дорогому вбранні, якийсь ще місяць тому жив повнокровним життям, а тепер його майбутнє зруйноване. Опинився в тій самій пастці, що і решта власників лондонських пабів, — згодом його майно продадуть, власність конфіскують, а після в’язниці йому вже не світить ані свій паб, ані якась інша робота.

День тягнувся нестерпно довго. Курити дозволяли, хоча сірники були заборонені (констебль іноді давав прикурювати крізь вічко у дверях). Цигарок ні в кого не було — рятував щедрий власник пабу, в якого, здавалося, кишені були набиті ними. Приводили нових підсудних, старих забирали. До камери на півгодини запхали балакучого голодранця, який тільки те й робив, що товкмачив, що сталася якась помилка. Він не викликав довіри у решти. «Підсадний», — кинув хтось. Кажуть, таких іноді навмисно підсаджують під виглядом підсудних. Був момент, який усіх налякав, коли констебль сказав, що у сусідній камері сидить вбивця (чи без п’яти хвилин убивця) — юнак вісімнадцяти років, який штрикнув ножем у живіт повію, і та тепер на межі життя і смерті. А якось у вічко зазирнув блідий, виснажений священник, мовив до хатнього крадія: «Знову ти тут, Джонсе!» і пішов геть.

О дванадцятій покликали на так званий обід (кружку чаю і два шматки хліба з маргарином). Втім, їжу можна було замовити за гроші. Власникові пабу принесли кілька накритих кришками страв, але у нього не було апетиту, тож він майже все роздав іншим. Ревелстон залишився чекати на рішення у справі Гордона і був неподалік, але не знав цих тонкощів і не додумався принести товаришу обід. Тим часом до зали засідань викликали хатнього злодія і бізнесмена, а згодом привели назад чекати на машину, яка мала відвезти їх до в’язниці, — кожному дали по дев’ять місяців. Власник пабу розпитував товариша у нещасті, як воно ведеться за ґратами. Вони детально обговорювали бридкі подробиці, пов’язані з перебуванням чоловіків у в’язниці без можливості спілкування з жінками.

О пів на третю дійшли до слухання справи Гордона, і все відбулося так швидко, що довге очікування в камері здавалося просто абсурдним. Гордонові запам’ятався тільки герб за спинкою крісла судді. «Джон Сміт — розпивання алкогольних напоїв у публічному місці. Штраф — шість шилінгів. Наступний!» Підсудні рухалися один за одним, як клієнти біля театральної каси. Кожному приділяли не більше тридцяти секунд. На Гордона, втім, витратили аж дві хвилини — мали заслухати свідчення сержанта, якого він вдарив у вухо і обізвав «покидьком». До того ж певне пожвавлення викликало і те, що у протоколі про затримання у рядку «рід занять підсудного» було вказано «поет».

— Ви справді поет? — здивувався суддя.

— Я пишу вірші, — знітившись, відповів Гордон.

— Хм, отже, вірші пишете, а поводитись як належить не навчилися. Штраф п’ять фунтів або арешт на два тижні.

— Наступний!

І все. Хоча, цього, можливо, було б і достатньо для якогось репортера, що примостився в кутку зали.

З іншого боку зали засідань, в окремій кімнаті, сидів сержант з великою бухгалтерською книгою, в яку записував сплачені штрафи. Тих, хто не міг заплатити, повертали назад у камеру. Гордон очікував, що його спіткає така сама доля, але Ревелстон уже був на місці і все владнав. Гордон не заперечував. Дозволив товаришу викликати таксі й відвезти себе до нього додому. У Ревелстона він передовсім прийняв ванну (вона була йому вкрай потрібна після такої пригоди). Редактор дав йому бритву, чисту сорочку, білизну, піжаму, шкарпетки, навіть пішов купити йому зубну щітку. Він оточив Гордона турботою — тільки так він міг позбутися відчуття провини за те, що сталося цієї ночі (він мав силоміць відвезти Гордона додому, як тільки помітив, що той сп’янів). Але Гордон ледь помічав цю турботу. Він навіть не переймався тим, що товариш сплатив його штраф. Решту дня він провів у кріслі перед каміном з детективом у руках. Думати про майбутнє не хотілося. О восьмій він пішов до відведеної йому гостьової кімнати і проспав там до самого ранку.

Тільки тоді він почав усвідомлювати, що сталося напередодні. Прокинувшись у м’якому ліжку (найзручнішому з усіх, в яких йому коли-небудь доводилося спати), він почав шукати сірники. Згадавши, що в таких квартирах є електрика, він смикнув за мотузку, і над головою засвітилося бра. На столику біля ліжка стояв сифон із содовою. В роті й досі відчувався гидкий присмак. Гордон зробив ковток і почав роздивлятися довкола.

Дивно прокидатися в чужому ліжку, в чужій піжамі. Гордон почувався некомфортно — гризло відчуття невідповідності розкішному помешканню. Він розумів, що добряче наламав дров. З роботою тепер доведеться попрощатися, а перспективи на горизонті геть не райдужні. Його накрило хвилею напрочуд чітких спогадів тієї ночі — перед очима мерехтіли картинки склянок з джином та рожевих підв’язок Дори. На одну згадку про неї він здригнувся. Як же так вийшло? Гроші, знову гроші. Багатії так не поводяться. Вони і гуляння влаштовують зі смаком. Та де ж цьому смаку взятися, коли ти навіть не вмієш витрачати гроші? Просто починаєш смітити ними, як моряк, що зупинився у першому-ліпшому порту.

Гордон провів за ґратами дванадцять годин. Згадався сморід фекалій у камері суду. Аромат його майбутнього. Всі знатимуть, що він провів ніч у відділку, такого не вдасться приховати — хіба що від дядька з тіткою, а от Джулія і Розмарі, напевно, вже про все довідалися. Його більше турбувала сестра (Розмарі не так легко налякати). Бідолашна, певно, помирає від сорому. Джулія — зі своєю довгою згорбленою спиною, добрим негарним обличчям і витягнутою, як у гуски, шиєю. Її ще малою принесли в жертву йому — «хлопчику». За всі ці роки він заборгував їй, мабуть, фунтів сто і навіть п’ять не спромігся повернути. Спустив на повію!

Він вимкнув світло і випростався в ліжку. Ну ж бо подивимося на себе з боку — Гордон Комсток, останній з Комстоків, має тридцять років і двадцять шість зубів; безробітний, без статку; в чужій піжамі, в чужому ліжку; позаду — лише безглузді вчинки, попереду — злидні й жебрацтво. У приватній власності тільки власне кволе тіло і дві картонні валізи, набиті зношеним одягом.

О сьомій Ревелстон прокинувся від стуку в двері. «Та-ак?» — сонним голосом протягнув він. До кімнати зайшов пом’ятий Гордон. Він майже потонув у великій шовковій піжамі. Ревелстон підвівся, позіхаючи. Теоретично він прокидався разом з усіма пролетарями, але насправді продирав очі тільки після появи місіс Вівер, яка приходила о восьмій, щоб прибрати в апартаментах. Відкинувши з обличчя пасмо волосся, Гордон сів у ногах.

— Кепські мої справи, Ревелстоне. Це кінець. На мене чекає диявольська розплата.

— Що?

— Маккечні звільнить мене після того, як дізнається, що я сидів у поліцейському відділку. Вчора я мав бути на роботі. Крамниця, певно, була весь день зачинена.

Ревелстон позіхнув.

— Я думаю, все буде добре. Той товстун — як його? Флексман? — зателефонував Маккечні і повідомив йому, що вас скосив грип, температура під сорок. Маю сказати, він був досить переконливим. Хоча ваша хазяйка в курсі. Але не думаю, що вона побіжить доповідати вашому босу.

— А якщо це потрапило в газети?

— О Боже! Цілком можливо! За годину прийде покоївка, яка принесе вранішні випуски. Та хіба в газетах пишуть про всі такі випадки? Сподіватимемося, що ні.

Місіс Вівер принесла «Телеграф» і «Геральд». Ревелстон попросив її купити також «Дейлі Мейл» та «Експрес». Вони пробігли очима по матеріалах рубрики кримінальної хроніки — слава Богу, нічого! Звісно, Гордон же не гонщик чи футболіст, щоб про нього писали в газетах. Від серця відлягло, він поснідав. Згодом Ревелстон пішов — домовилися, що він навідається до крамниці повідомити Маккечні про стан товариша і розвідати ситуацію. Для нього не становило жодних труднощів витратити кілька днів на те, щоб владнати Гордонові проблеми. Весь ранок Гордон протинявся квартирою, курив цигарки одна за одною. Інтуїція підказувала йому, що Маккечні відомо про цей інцидент. Таке не приховаєш. Він втратив роботу. Крапка.

Спершись на підвіконня, Гордон роздивлявся вулицю. Похмурий день — сіре небо, здається, вже ніколи не сяятиме блакиттю; з голих дерев на землю повільно падають краплі вологи. Із сусідньої вулиці долинає крик вугільника. До Різдва — два тижні. Кращого часу лишитися без роботи просто не вигадаєш! Але скільки можна про це думати. Гордон і досі відчував важкість похмілля, а перспектива пошуку нової роботи лякала більше за перспективу доживати віку в злиднях. Хіба ж зараз знайдеш щось підходяще? Всі місця зайняті. Залишався один вихід — опуститися на саме дно, поповнивши армію безробітних; в підземелля голоду, бруду і марності будь-яких зусиль. Хотілося покінчити з цим якомога скоріше.

Ревелстон повернувся близько першої. Знявши рукавички, він кинув їх на крісло. Вигляд у нього був пригнічений і втомлений. Гордон відразу все зрозумів.

— Йому все відомо?

— Боюся, що так.

— Але звідки? Мабуть, та стара корова Візбіч розпатякав.

— Ні, про це все-таки написала преса. Місцева газета. Звідти він і дізнався.

— Чорт! Геть забув про неї.

Ревелстон дістав з кишені пальта газету, що виходила двічі на тиждень. Її надсилали до крамниці, бо Маккечні розміщував там свою рекламу, але Гордон зовсім випустив це з уваги. Розгорнув — оце так! Прямісінько посередині сторінки жирним шрифтом було написано:

«ГАНЕБНИЙ СКАНДАЛ:

ПОМІЧНИКА ТОРГІВЦЯ КНИЖКАМИ

ОШТРАФУВАЛИ ЗА ХУЛІГАНСТВО»

Далі йшло майже дві колонки тексту. Ніколи раніше Гордон не знав такої слави, і ніколи більше такої йому не зажити. Мабуть, з новинами, було зовсім сутужно. До того ж у цих місцевих газет надто вже сильно розвинуте відчуття відповідальності перед громадою — під матеріал про якусь дрібну дорожньо-транспортну пригоду на Гарроу-роуд відведуть більше місця, ніж статті про кризу в Європі, а новини з категорії «Жителя Гемпстеда підозрюють у вбивстві» чи «У підвалі в Кембервеллі знайшли немовля» подають з особливою гордістю.

Ревелстон переказав подробиці розмови з містером Маккечні. Той, здавалося, розривався між почуттям люті на Гордона і тим, що не міг образити такого вельмишановного клієнта, як Ревелстон. Але, звісно, після такого скандалу не могло бути й мови про те, щоб Гордон залишився працювати в крамниці. Це позначиться на бізнесі, й окрім того містер Маккечні злився через те, що Флексман набрехав йому по телефону. Та найбільше його дратувала абсолютно неприпустима поведінка свого помічника. Ревелстон сказав, що той легше пережив би крадіжку грошей з каси. Звісно ж, сам Маккечні не вживав алкоголю. Гордон ніяк не міг второпати, чому в крамниці немає секретної шухляди з баром, тому й підозрював свого боса у прихованій схильності перехилити чарку: ніс у нього часто бував червоний. Та це, мабуть, через пристрасть нюхати тютюн. Хай там як, але Гордона викрили.

— Візбіч, певно, прибере мої речі собі до рук, — процідив Гордон. — Ну й біс із ними. Все одно я заборгував їй за оренду кімнати.

— Не переймайтеся, я все владнаю.

— Е, ні, друже. Я не можу дозволити вам оплачувати мої борги.

— Та годі вам! — обличчя Ревелстона спалахнуло рум’янцем. Якийсь час він дивився поперед себе невидющими очима, а тоді випалив: — Гордоне, давайте з вами домовимося, що ви поживете у мене, доки все не владнається. Я допоможу вам з фінансами і з усім рештою. Мені це геть не складно. І взагалі, це ж тільки тимчасово — доки ви не знайдете нової роботи.

Насупившись, Гордон відійшов до вікна. Він, звісно, передбачав, що саме так все і станеться. І знав, що має відмовитись, і хотів відмовитися, але йому забракло сили духу:

— Бракує лише стати вашим нахлібником.

— Припиніть, заради Бога! Куди ж ви підете?

— Не знаю, мабуть, шукати прихистку десь під мостом, саме там мені й місце.

— Навіщо ви так? Ви залишитесь тут, доки не знайдете нової роботи!

— Але де ж я її знайду? Роботи зараз ніде немає. Я можу рік її шукати. І я не ХОЧУ шукати нову роботу!

— Не кажіть такого! Роботи достатньо. Щось та знайдете. І Бога ради, не називайте себе нахлібником. Ми ж товариші. Якщо вам так уже хочеться, можете потім повернути мені гроші, якщо у вас буде така можливість.

— Якщо буде!

Зрештою, Гордон дозволив себе вмовити. Це було зрозуміло від самого початку. Він залишився у квартирі й дозволив Ревелстону поїхати до себе додому, заплатити Візбіч за оренду кімнати і забрати свої валізи. Навіть погодився взяти «в борг» два фунти на кишенькові витрати. Він почувався ніяково — жив за рахунок свого товариша. Яка ж це дружба? Глибоко в душі він не потребував допомоги, а хотів, щоб його залишили наодинці. Скоріше б уже дістатися дна. Він тут лишився тільки тому, що йому забракло духу піти.

Щодо пошуків роботи, то випадок був геть безнадійним. Навіть Ревелстон не міг прилаштувати свого товариша, незважаючи на всі свої зв’язки. Гордонові було добре відомо, що йому вже нічогісінько не світить в книжковій індустрії. Протягом наступних трьох днів він оббивав пороги всіх книжкових крамниць у місті: стискаючи зуби, вимагав зустрічі з менеджером, а через кілька хвилин розмови йшов геть. Всюди він чув ту саму відповідь — вакансій немає. Дехто набирав додатковий персонал на час Різдвяних свят, але Гордон таким не підходив — недостатньо інтелігентний на вигляд, та ще й не послужливий (до того ж у ході розмови швидко з’ясовувалося, що з попередньої роботи його звільнили за пиятику). На четвертий день він здався. А який сенс шукати далі? Тільки заради Ревелстона він удавав, що намагається влаштуватися на роботу.

Одного вечора він повернувся цілком виснажений і знервований через постійні відмови. Він не користувався транспортом і щоб зекономити гроші всюди ходив пішки. Ревелстон, теж щойно повернувшись з редакції, сидів у кріслі біля каміна і читав гранки.

— Як успіхи сьогодні? — запитав він, як завжди, піднявши на Гордона погляд.

Той промовчав. Так йому було легше. Інакше він би почав лаятися. Навіть не подивившись у бік Ревелстона, Гордон пішов до спальні, скинув взуття і впав на ліжко. Він ненавидів себе. Яке право він мав сюди повертатися? Щоб і надалі висіти у товариша на шиї? Він не збирався далі шукати роботу. Він мав би лишитися на вулиці, спати на площі просто неба і жебракувати. Але не міг на таке наважитися. Тут тепло і безпечно. Поклавши руки під голову і продовжуючи ненавидіти себе, він пролежав десь із пів години. У двері хтось подзвонив, Ревелстон пішов відчиняти. Мабуть, те стерво Герміона Слейтер, яка під час знайомства з ним кілька днів тому поводилася так, наче Гордон — порожнє місце. Та за кілька секунд до нього постукали.

— Так?

— До вас прийшли, Гордоне.

— До мене?

— Так. Вийдіть, будь-ласка. На вас чекають.

Чортихаючись, Гордон підвівся з ліжка. У вітальні на нього чекала Розмарі. Її прихід не викликав у нього подиву. Він знав, чому вона тут: висловити своє співчуття і дорікнути йому. Але зараз він не мав настрою розмовляти з нею. Він хотів лише, щоб йому дали спокій. Ревелстон був радий її бачити. Вона відразу ж сподобалася йому, тому він і вирішив запросити її, щоб вона трохи підбадьорила свого приятеля. Пославшись на якісь справи у редакції, він залишив їх наодинці.

Вони лишилися віч-на-віч. Гордон мовчки стояв біля каміна, руки в кишенях, на ногах — просторі капці Ревелстона. Не знімаючи капелюшка і пальта, Розмарі вагаючись зробила крок йому назустріч. Їй було боляче бачити його таким. За кілька днів він страшенно змарнів: мав вигляд занедбаного безробітного, обличчя схудло, заросло щетиною, під очима з’явилися мішки. Вона обережно торкнулася його руки, як жінка, що намагається зробити перший крок після сварки.

— Гордоне...

— Ну що? — сказав він, демонструючи роздратування.

Наступної миті вона була в його обіймах. Але вона сама кинулася до нього, він не зробив назустріч дівчині жодного кроку. Її голова впала йому на груди, плечі тремтіли, вона щосили намагалася стримати сльози. На Гордона реакція Розмарі навіювала нудьгу. Йому зовсім не хотілося, щоб хтось плакав у нього на плечі. Його шлях — у підворіття, він прагнув розчинитися у відчаї. Гордон механічно погладжував її по спині. Своїм приїздом Розмарі тільки все ускладнила. Йому абсолютно ні до чого були ці її бурхливі емоції.

Гордон легенько відсторонив її. Розмарі, як завжди, швидко опанувала себе.

— Гордоне, любий! Мені так шкода!

— Шкода через що?

— Через те, що ти втратив роботу і решту. Бідолашний ти мій!

— Я не бідолашний! І не треба жаліти мене, заради Бога!

Гордон вивільнився з її обіймів. Вона зняла капелюшка і поклала його на крісло. Розмарі хотіла дещо сказати; щось, на що не наважувалася всі ці роки. Вона більше не хотіла зволікати. Не такий у неї характер — ходити довкола.

— Гордоне, можеш для мене дещо зробити?

— Що саме?

— Повернешся до «Нового Альбіону»?

Ну звісно! А як же інакше? От і вона почала набридати йому з роботою, як і всі решта. А чого від неї можна чекати? Жінка є жінка. Дивно ще, як вона досі трималася. Повернутися до «Нового Альбіону»! Та це був єдиний його справжній вчинок у житті — піти звідти; єдине, чого він прагнув, — не піддаватися спокусам бога грошей. Та він не зміг згадати конкретної причини звільнення. В одному Гордон був твердо впевнений — нізащо не повернеться назад! І не бачив жодного сенсу сперечатися через це.

Знизавши плечима, він відвів погляд.

— Мене не візьмуть назад у «Новий Альбіон», — коротко відповів він.

— Візьмуть! Згадай, що містер Ерскін казав тобі, коли ти йшов звідти. Минуло тільки два роки, і до того ж їм завжди потрібні талановиті автори текстів. Тебе там усі пам’ятають. Я впевнена, що тобі варто тільки піти і попросити. І платитимуть тобі чотири фунти на тиждень, не менше.

— Чотири фунти! Це ж треба. Навіть аспідистру можна купити.

— Гордоне, зараз не до жартів.

— А я не жартую.

— Тобто ти не збираєшся повертатися? Навіть якщо тебе запросять?

— Нізащо! Навіть якщо пропонуватимуть п’ятдесят фунтів на тиждень.

— Але чому?

— Я вже сказав чому.

Розмарі замовкла. Нічого не вдієш. Постійно між ними стояло його вороже ставлення до грошей, він приділяв їм надмірну увагу, і вона ніяк не могла цього збагнути. Розмарі відчувала себе безсилою перед тріумфом безглуздої, абстрактної ідеї над здоровим глуздом. Як можна допустити, щоб кохана людина так калічила собі життя?

— Я не розумію тебе, Гордоне. Правда, — розлючено почала вона. — Лишився без роботи, скоро не матимеш що їсти, а піти працювати у пристойне місце відмовляєшся!

— Так, ти маєш рацію. Відмовляюся.

— Але ж ДЕСЬ працювати доведеться?

— Десь доведеться, але не в «ПРИСТОЙНОМУ» місці. Скільки можна пояснювати! Щось найду врешті-решт. Щось на кшталт своєї попередньої роботи.

— Не надто ж багато в тебе ентузіазму.

— Помиляєшся, сьогодні я весь день ходив по книжкових крамницях.

— І навіть не поголився! — зітхнула вона, за жіночою звичкою переключившись на геть інше.

Він почесав підборіддя.

— Сьогодні ні.

— І хто ж тебе візьме такого на роботу? Ех, Гордоне!

— Яке це має значення? У мене немає бажання щодня голитися.

— Поглянь, до чого ти докотився! — вигукнула вона. — Ти просто йдеш на ДНО!

— Можливо, там мені затишніше.

Вони продовжували сперечатися. Вперше в житті Розмарі розмовляла з ним таким тоном. По дорозі сюди вона пообіцяла собі, що не плакатиме, але зараз її знову душили сльози. Та найжахливіше те, що це не викликало в нього ані краплі співчуття, натомість навіювало лише нудьгу. Таке враження, що він більше НЕ МІГ зважати на неї, але зовсім не реагувати теж не міг. Швидше б вона зникла і залишила його наодинці! Наодинці! Дала йому спокій, щоб він міг дістатися дна і розчинитися у тому тихому світі, де гроші, зусилля і моральний обов’язок не мають жодного значення. Закінчилося все тим, що він пішов до іншої кімнати, зачинивши за собою двері. Це була їхня перша справжня сварка. Хтозна, чи остання. Байдуже! Гордон ліг на ліжко і запалив цигарку. Потрібно підшукати собі якесь інше місце. І якомога швидше! Завтра ж вранці треба забратися звідси. Досить сидіти на шиї у Ревелстона, досить підлаштовуватися під рамки пристойності. Краще вже впасти, пробити дно — на вулицю, до трудового табору, до в’язниці. Тільки там він почуватиметься спокійно.

Коли Ревелстон повернувся, Розмарі вже збиралася йти. Прощаючись, вона обернулася до нього і торкнулася його руки. Їй здавалося, що вона може говорити з ним, як з давнім знайомим:

— Містере Ревелстоне, будь-ласка СПРОБУЙТЕ переконати Гордона піти на роботу.

— Спробую зробити, що зможу. Це буде нелегко. Але думаю, щось знайдемо.

— Він так жахливо виглядає! Просто на наших очах опускається на дно. І це при тому, що для нього є ДОБРА робота. Варто йому тільки туди звернутися. Ви щось чули про «Новий Альбіон»?

— Так, і немало. Власне, від Гордона. Ми не раз говорили про це, — почесавши носа, відповів Ревелстон.

— Думаєте, він правильно вчинив, звільнившись звідти? — запитала Розмарі, підозрюючи, що Ревелстон підтримував Гордона у цьому рішенні.

— Звісно, це був не наймудріший крок, але в ньому є раціональне зерно: не можна брати участі в грабіжницькому переділі ресурсів капіталізму. Можливо, це звучить не надто практично, але ви мене, сподіваюся, зрозуміли.

— Теоретично — так. Але ж не тоді, коли він безробітний, а міг би влаштуватися туди без жодних зусиль. Хіба ж він МАЄ ПРАВО відмовлятися від такого шансу?

— З погляду здорового глузду — ні, але загалом — так.

— «Загалом». Ми не в тому становищі, щоб теоретизувати. І, здається, Гордон ЦЬОГО не розуміє.

Гордон нікуди не пішов уранці. Наважуєшся на таке рішення, збираєшся, вже ГОТОВИЙ зробити це, та з першими променями холодного вранішнього сонця рішучість кудись зникає. Затримається ще на день, подумав він; зрештою, «день» розтягнувся на п’ять днів, що минули від приїзду Розмарі. Тож він і далі жив за рахунок Ревелстона, вдаючи потуги пошуку роботу. За цей час на горизонті так і не з’явилося жодних перспектив. Вранці Гордон виходив з квартири й годинами вештався публічними бібліотеками, а тоді повертався додому, не роздягаючись падав на ліжко і курив цигарки — одну за одною. Йому не дозволяли піти страх вулиці та власна інертність. Ці п’ять днів перетворилися на пекло — для нього було нестерпно тут залишатися. Немає нічого ганебнішого, ніж висіти у когось на шиї, не маючи можливості віддячити. Ще гірше, коли той, у кого ти висиш на шиї, не хоче, щоб йому віддячували. Делікатність Ревелстона неможливо було переоцінити — він би радше помер, ніж визнав Гордона нахлібником. Сплатив його штраф, борг за оренду, виділив окрему кімнату у своїх апартаментах, «позичив» кілька фунтів — і все це видавалося за дружню послугу. Час від часу Гордон намагався піти, але результат завжди був однаковий.

— Послухайте, Ревелстоне. Я не можу більше тут залишатися. Я вже достатньо просидів у вас на шиї. Завтра ж зранку я піду.

— Друже, що це ви таке намислили? Не треба гарячкувати. У вас же... (навіть за таких очевидних обставин Ревелстон не міг відверто сказати Гордонові, що у нього «немає грошей»)... де ж ви будете жити?

— Хтозна. Та мені байдуже! Є ж усілякі притулки. Десь та влаштуюся! У мене ще лишилося кілька бобів.

— Не будьте таким впертим. Ви можете залишатися тут, доки не знайдете роботи.

— Але на це можуть піти місяці, я ж казав вам. А я так не можу.

— Що за маячня? Мені приємно мати вас за гостя.

У глибині душі Ревелстон, звісно, знав, що присутність Гордона не приносить йому задоволення. А хіба могло бути інакше? Ситуація просто жахлива. Між ними відносини завжди були напруженими. І так зазвичай буває, коли живеш за чийсь рахунок. Хоч як намагайся маскувати доброчинність, суть не зміниться: завжди існуватиме прихована ворожнеча між тим, хто дає, і тим хто приймає. Гордон розумів, що їхній дружбі кінець. Бо хай би що сталося в майбутньому, у їхніх спогадах назавжди залишаться ці важкі часи: ані вдень, ані вночі Гордона не залишало відчуття того, що він тягарем висить на шиї Ревелстона, що він повсякчас заважає. За обідом він майже нічого не їв, відмовлявся від цигарок Ревелстона (купив собі дешевих на ті гроші, що в нього лишилися), навіть не користувався пічкою у своїй кімнаті. Якби міг, то перетворився б на невидимку. Щодня до Ревелстона хтось навідувався, і всім було зрозуміло, в якому він тут статусі. «Чергова хатня тваринка» головного редактора, перешіптувалися між собою співробітники «Антихриста». Дехто навіть приревнував до нього. Тричі приїздила Герміона Слейтер (Гордон тікав щоразу, коли вона з’являлася на порозі). Якось вона приїхала увечері, і йому довелося до опівночі тинятися вулицями. Покоївка місіс Бівер теж бачила Гордона наскрізь — черговий «перспективний» молодий письменник, що сидить на шиї у бідолахи містера Ревелстона, — і не соромилася демонструвати свою неприязнь. Її улюбленим вивертом було зігнати його, хай би де він сидів, своєю мітлою: «А зараз, містере Комсток, я маю прибрати тут, якщо ви не заперечуєте».

Але зрештою, неочікувано для нього самого, Гордон отримав роботу. Якось вранці Ревелстон отримав листа від містера Маккечні. Той пішов на поступки (звісно, не настільки, щоб узяти Гордона назад на роботу, але він був готовий порекомендувати його в інше місце) і повідомив, що в Ламбеті власник книжкової лавки містер Чізмен шукає помічника. З листа було зрозуміло, що Гордонові достатньо тільки прийти туди, як і те, що там не найкращі умови. Гордон десь вже чув про цього містера Чізмена — у сфері книжкової торгівлі всі один одного знають, — але він не хотів іти до нього працювати. Насправді, Гордон взагалі не хотів більше працювати; йому хотілося заснути і тихенько опуститися на дно. Але він не міг підвести Ревелстона після всього, що той для нього зробив. Тож наступного ранку він вирушив у Ламбет довідатися про роботу.

Крамниця була розташована на околицях району на південь від мосту Ватерлоо і виявилася старою і убогою, ще й ім’я на вивісці було не Чізмен, а Елдрідж. Втім, у вітрині лежав старовинний фоліант і кілька атласів XVI сторіччя, які могли коштувати непогані гроші. Мабуть, містер Чізмен займався раритетними виданнями. Глибоко вдихнувши повітря, Гордон зайшов досередини.

На калатання дзвоника з глибини лавки вийшов якийсь лячний гном з гострим носом і широкими чорними бровами. На Гордона він подивився не сказати б що привітно, а коли заговорив, то майже не розтуляв губ: «Чим можу?» Гордон пояснив, хто він і навіщо прийшов. Кинувши на нього критичний погляд, старий мовив:

— Ага, отже, Комсток. Ходімо до кабінету. Я чекав на вас.

Гордон пішов за ним. Містер Чізмен виглядав доволі зловісно — коротун скидався на гнома. Та якщо тулуб у карликів зазвичай нормальної довжини, а от ноги закороткі, то у цього диспропорції мали геть іншу природу — ноги як ноги, а тіло ніби приплюснуло чимось (його сідниці мало не підпирали потилицю). Через це його фігура під час руху нагадувала ножиці. Плечі були широкі, масивні, руки довгі, а ще він час від часу різко крутив головою. Його одяг зовсім зашкаруб (видно, давно не праний) і виглядав брудним. Тільки вони дісталися кабінету, як пролунав звук дверного дзвоника — до крамниці завітав клієнт з книжкою з коробки «все по шість пенсів», що стояла на вулиці. Проте містер Чізмен не пішов до каси (її, мабуть, тут взагалі не було). Натомість дістав із жилета засмальцьований замшевий гаманець і почав копирсатися в ньому, прикриваючи своїми великими долонями.

— Люблю гроші тримати при собі, — пояснив він, кинувши на Гордона хитрий погляд.

Не лишалося сумніву, що містер Чізмен не полюбляв витрачати даремно ані слова, ані гроші. Під час розмови у кабінеті він розпитав Гордона про причину його звільнення з попереднього місця роботи, добиваючись зізнання у п’яному бешкеті, через який він загримів за ґрати. Власне кажучи, йому були відомі подробиці інциденту (кілька днів тому містер Маккечні розповів про них на якомусь там аукціоні). Чізмен відразу ж нашорошив вуха, бо саме шукав помічника, а п’яничці з такою репутацією можна було запропонувати менший оклад. Гордон зрозумів, що його хочуть використати, але власник крамниці не здався йому таким уже лиходієм. Він справляв враження людини, яка не проґавить нагоди обдурити, і навіть може познущатися, та водночас оцінить тебе з таким собі зверхнім гумором. Чізмен ввів Гордона у курс справи, розповів про торгівлю і повихвалявся своєю кмітливістю. Коли він посміхався, кутки його рота підіймалися так високо, що, здавалося, от-от проковтнуть його великого носа.

Він поділився з Гордоном ідеєю розширити бізнес. План полягав у тому, щоб відкрити бібліотеку, в якій можна було б брати книжки за два пенси. Звісно, облаштовувати її у магазині — погана думка (поціновувачів антикваріату таке відлякує), тож він узяв в оренду приміщення неподалік і повів Гордона на оглядини. Воно було розташоване трохи далі на тій самій вулиці, що й крамниця, між м’ясною лавкою, яку обсіли мухи, та елітним бюро ритуальних послуг (реклама у вітрині привернула увагу Гордона: «Кремація: Гідно. Гігієнічно. Недорого»).

Приміщення майбутньої бібліотеки складалося з однієї вузенької кімнати — фактично коридора з крихітним віконцем, дешевим столом, стільцем і шафою-картотекою. Полиці, на яких ще й досі не висохла фарба, поки ще були порожні. Гордон відразу ж зрозумів, що цій бібліотеці не досягти рівня Маккечні. Там тримали високу планку і не тримали книжок нижче рівня Делл (мали навіть твори Лоуренса і Гакслі). Для цього ж закладу цільовою аудиторією були представники нижчих класів — такі, як гриби після дощу, виростали по всьому Лондону. В такій бібліотеці не знайдеш жодної книжки, про яку б написали в огляді літературних новинок або назва якої більш-менш відома освіченому читачеві. Сюди потрапляє продукція нішових видавництв, для яких наймані автори штампують по чотири романи на рік — як сосиски на м’ясозаводі. Фактично це недолугі оповідання, які розтягують до обсягу романів і постачають власникам бібліотек за півтора шилінги за примірник. Діловито, так наче йшлося про поставки вугілля, Чізмен повідомив, що замовлення ще не зроблено. Сказав, що для початку замовить п’ять сотень найменувань. Полиці вже розподілили за тематичними блоками: «Еротика», «Кримінал», «Вестерни» тощо.

Містер Чізмен розповів Гордонові про умови роботи. Багато від нього не вимагалося — сидіти по десять годин у бібліотеці, видавати книжки, приймати гроші і відганяти волоцюг. Оклад — тридцять шилінгів на тиждень.

Гордон без вагань погодився. Містер Чізмен навіть розчарувався — очікував, що безробітний почне торгуватися, а він поставить його на місце, зловтішаючись його скрутним становищем. Але Гордона все влаштовувало. На такій роботі не може бути жодних НЕСПОДІВАНОК, так само як і амбіцій, а отже, і зусиль треба докладати мінімальних. На десять бобів менше — що ж, ближче до підворіття. Тим краще.

Гордон «позичив» у Ревелстона ще два фунти і орендував неподалік спальню з меблями. Чізмен зробив замовлення, і 20 грудня Гордон вийшов на роботу. Цей день збігся з його тридцятим днем народження.

10

Донизу, донизу! До затишної утроби підземелля, де немає ані пошуків роботи, ані звільнень, ані родичів, ані надокучливих друзів; де немає страху, як і надій, амбіцій, честі та обов’язку; куди не дістануться жодні КОЛЕКТОРИ. Саме там йому кортіло опинитися.

Та жадав він не фізичної смерті. Його бажання мало дивну природу. Воно не полишало його відтоді, як він прокинувся у в’язниці. Бісове відчуття похмілля, здається, стало частиною його Я. Після тієї ночі все пішло шкереберть. Вона тягнула його на дно. Борець з деспотизмом капіталізму, Гордон, однак, не виходив за рамки пристойності. Зараз же саме від пристойності йому хотілося втекти, саме так, як казала Розмарі, «опуститися на дно». Йому хотілося опуститися на самісіньке дно — туди, де норми пристойності не мають жодної ваги; забути про самоповагу. «ПРОБИТИ ДНО» — крутилося в його голові. Йому дарували втіху думки про злочинців, повій та інших представників дна. Усвідомлення того, що десь за межами світу грошей існує інший, в якому поняття успіху і поразки нічого не важать, приносило задоволення. Світ привидів, де панує цілковита рівність. Там йому і кортіло опинитися — поза будь-якими амбіціями. Подумки він гуляв нетрями Південного Лондону, в яких йому хотілося загубитися і розчинитися.

Робота відповідала його бажанням (принаймні, була близькою до цього). В Ламбеті, на його похмурих зимових вулицях, з легкістю можна було віддатися цим почуттям, загубившись поміж тьмяних облич, які никають у пошуках «чаю», щоб бодай якось зігрітися. Жодного контакту ані з грошима, ані з культурою. Ніяких зарозумілих клієнтів, а отже, й необхідності поводитися зарозуміло; ніхто не докучатиме зверхніми запитаннями на кшталт: «Як же так сталося, що ви, з вашим талантом і освітою, опинилися у такому місці?» Звичайний мешканець нетрів. Такий самий, як усі інші. Чоловіки й жінки середнього віку, які відвідували бібліотеку, навіть не помічали освіченості Гордона. Для них він був просто «хлопчиною з бібліотеки», от і все.

Робота, звісно, страшенно нудна: сидиш по десять годин на день (по четвергах по шість), видаєш книжки, реєструєш їх і приймаєш по два пенси. А як нікого немає, то й робити нічого, окрім як читати. Навіть за вікном нічого не відбувається. Головна подія дня — поява катафалка біля бюро ритуальних послуг. Це викликало у Гордона певну цікавість — через фіолетовий відтінок масті одного нібито вороного коня, який насправді був пофарбований і поступово линяв. Більшість часу він читав усілякий непотріб, що годився хіба що на макулатуру. Книжки, які можна проковтнути за годину. Зараз вони були йому до душі — «література ескапізму». Мінімальне навантаження на мозок; навіть кінематограф вимагає більшого розумового напруження. Тож коли його просили порекомендувати щось з категорії «Еротика», «Кримінал» чи «Вестерн», Гордон радо це робив.

Чізмен був цілком стерпним босом (якщо до кінця життя не натякати йому на підвищення окладу). Звісно, він підозрював Гордона у дрібних крадіжках грошей з каси і вже за тиждень придумав нову систему реєстрації книжок, завдяки якій чітко відслідковував, скільки їх взяли і скільки повернули (але реєструвати всі чи ні, залишалося на совісті Гордона, тому Чізмен ніяк не міг припинити хвилюватися через те, що його найманий робітник може обдурити його на шість пенсів на день, а можливо, навіть на десять!) І навіть попри це Чізмен мав якийсь шарм, властивий лиходіям. Вечорами, коли він приходив забирати виторг, жваво базікав з Гордоном, рахуючи гроші й тішачись з успіхів бібліотеки. З цих розмов і вималювалася його історія. Виріс він у родині, що займалася торгівлею старим одягом — серед того, що було йому до душі, а книжкову крамницю успадкував від дядька три роки тому. Тоді це була жалюгідна лавка, в якій навіть полиць не було, а книжки лежали просто купами і припадали пилом. Іноді до неї навідувалися колекціонери (ніколи не знаєш, де знайдеш раритет), але тут головним чином продавали всілякий мотлох за два пенси. Спершу Чізмен поставився зі зневагою до цього звалища макулатури, яке, здавалося, не могло принести жодного прибутку. Він і далі тримав магазин ношеного одягу і сподівався повернутися до справ, щойно трапиться нагода продати крамницю. Та як тільки второпав, що і на старих книжках можна заробити, в ньому відкрився талант бізнесмена-антиквара. За два роки його крамниця перетворилася на одну з найкращих у Лондоні серед тих, що продають старі видання. Книжки для Чізмена мали приблизно таку саму цінність, як і пара старих штанів. За все своє життя він не прочитав ЖОДНОЇ і ніяк не міг збагнути пристрасті колекціонерів (до них він ставився десь приблизно так само, як холодна повія до чергового клієнта), але внутрішнє чуття підказувало йому, яка книжка чого варта. Його мозок дивовижним чином зберігав інформацію про всі аукціони, дати друку, а ще він умів торгуватися. Особливо добре йому вдавалося скуповувати бібліотеки небіжчиків, а надто церковних служителів. Не встигав охолонути труп якоїсь духовної особи, як Чізмен був уже на місці, як стерв’ятник, що кружляє над здобиччю. Священники, пояснював він Гордонові, часто залишають непогані колекції книжок і неосвічених вдів. Жив Чізмен над книжковою крамницею, ані родини, ані друзів, ані жодного захоплення, звісно ж, не мав. Для Гордона залишалося таємницею, як минали його вечори. В його голові поставала картина: Чізмен сидить у своїй кімнаті, двері та віконниці зачинені й надійно замкнені, він рахує банкноти, які потім обережно складає до жерстяних коробок з-під цигарок. Він глузував з Гордона і постійно шукав привід, щоб урізати йому оклад, але не бажав йому зла. Іноді, коли він заходив увечері, щоб зачинити бібліотеку, то діставав з кишені своєї засмальцьованої камізельки пакетик з картопляними чипсами і простягав Гордону:

— Не бажаєте перекусити?

Він так міцно стискав у руці той пакунок, що, зазвичай, не вдавалося дістати більше двох штук. Та це був вияв приязні.

Що ж до комірчини, яку Гордон винаймав на вулиці, паралельній до Ламбет-кат, за вісім шилінгів на тиждень, то вона цілком відповідала типовому «прихистку поета»: брудна кімнатка на горищі з низьким складаним ліжком, клаптиковою ковдрою і простирадлами, які міняли раз на два тижні, дощатим столом, вкритим плямами від заварника, рукомийником і каміном із залізною решіткою. Підлога була темно-бурого кольору від бруду. Під шпалерами гніздилися клопи (та зараз, узимку, в них був сезон сплячки). Передбачалося, що ліжко треба заправляти самому, а прибирати мала б приходити хазяйка, місіс Мікін, але чотири дні з п’яти її сил ледь вистачало на те, щоб підмести сходи. Майже всі мешканці готували їжу у себе в кімнатах; газових плит, звісно ж, не передбачалося; двома поверхами нижче була раковина, яка страшенно смерділа.

У комірчині по сусідству жила висока стара жінка приємної зовнішності, трохи несповна розуму. Здавалося, її обличчя було постійно вкрите брудом. Гордон ніяк не міг збагнути, звідки береться той бруд. Скидався він на вугільний пил з шахти. Місцеві дітлахи дали їй прізвисько «нігерша» і вигукували його їй вслід, щоразу коли вона проходила повз, розмовляючи сама із собою. Поверхом нижче мешкала жінка з немовлям, яке постійно плакало, і молода пара, гучні сварки якої, так само як і примирення, чув увесь будинок. Перший поверх займала родина вільного художника — він з дружиною і п’ятьма дітьми жили на соціальну допомогу і випадковий заробіток чоловіка. Місіс Мікін тулилася десь на підвальному поверсі. Гордонові тут подобалося. Цей будинок дуже відрізнявся від його попереднього помешкання. Жодних канонів встановлених хазяйкою «пристойності», жодного шпигунства і відчуття зверхнього ставлення до тебе. Вчасно заплатив — і роби що заманеться: приповзай додому, нализавшись до чортиків, приводь жінок, а можеш цілий день вилежуватися в ліжку. Місіс Мікін до того не було ніякого діла. Такі речі мало цікавили безхарактерне старе створіння. Подейкували, що в юності вона теж не надто переймалася питаннями моралі, що, мабуть, було таки правдою. Особи у штанях викликали у неї особливу симпатію. Проте навіть вона мала певне уявлення про респектабельність. Того дня, коли Гордон заселився до неї на горище, він почув натужне сопіння за дверима, наче хтось ніс щось важке, а потім м’який стук коліном, точніше, тим опуклим місцем, де воно мало б бути, у двері. Він відчинив. На порозі стояла місіс Мікін:

— Осьо, це вам! — з доброю усмішкою звернулася вона до Гордона. — Вам має сподобатися. Всім моїм постояльцям подобається. Додає затишку. Дайте-но поставлю його на стіл. От і добре, тепер почуватиметеся як удома.

Вона принесла аспідистру. Від його вигляду у нього стислося серце. Навіть в його останньому прихистку! Як ти знайшла мене, враже мій? Квітка, щоправда, була зовсім хирлява і майже вмирала.

Тут він міг би почуватися щасливим, якби тільки йому дали спокій. У такому місці щастя МОЖЛИВЕ, якщо плюнути на все і цілими днями клеїти дурня, займаючись марудною, рутинною справою, поринаючи в легку летаргію; повертатися додому ввечері і запалювати пічку, якщо є вугілля (мішок коштує шість пенсів); сидіти практично на хлібі з чаєм; спати в холодному ліжку, читати трилери чи до ранку розгадувати кросворди. Такий стиль життя був йому зараз до душі. Гордон практично припинив слідкувати за собою. Голився через день і тільки вмивався, громадські бані відвідував раз на місяць. Ліжка не заправляв, лише перевертав простирадла, а посуд мив лише тоді, коли вже зовсім не було з чого їсти. Все було вкрито товстим шаром пилу. В каміні постійно валялися масна сковорідка і тарілки з рештками яєчні. Якось уночі з-під шпалер повиповзали клопи і стрункими рядками по двоє помарширували по стелі. Він мовчки лежав на ліжку і спостерігав за ними. Не жалкуючи ні про що, він дозволив собі котитися донизу. Еге, життя таки добряче потовкло, але в тебе є шанс дати здачі, відвернувшись від нього. Тут ніхто від тебе нічого не очікує. Жодних конкурентів. Парадоксально, але опускатися на дно складніше, ніж підійматися. Завжди знайдеться той, хто почне тягти тебе нагору — родичі, друзі, подруги. Здавалося, всі, хто знав Гордона, почали надсилати йому листи, висловлюючи свої співчуття: тітка Анджела, дядько Волтер, Розмарі, Ревелстон, Джулія. Навіть Флексман написав кілька рядків, бажаючи успіхів (дружина його пробачила, тож він повернувся до неї — до раю з аспідистрами). В ці дні Гордон просто ненавидів пошту. Листи нагадували йому про той світ, з яким він так відчайдушно намагався порвати.

Тепер і Ревелстон був налаштований проти нього. Сталося це після його візиту до нової Гордонової оселі (до цього дня він і гадки не мав, в якому районі оселився його товариш). До таксі, що зупинилося на розі Ватерлоо-роуд, хтозна звідки підскочила зграя юних халамидників. Троє з них, разом ухопившись за дверцята машини, різко відчинили їх. Прямісінько на нього з рабським благанням в очах дивилися замурзані дитячі личка, що палали надією. Ревелстону стало ледь не млосно від їхнього вигляду. Кинувши їм жменю пенсів, він кинувся геть. Вузький пощерблений тротуар був загиджений собачим лайном, хоча собак ніде не було видно. На сходах стояв сморід їжі, яку у своєму підвалі варила місіс Мікін. Діставшись горища, Ревелстон сів на стілець, збитий з фанери; головою він майже впирався у скошену стелю.

Вогонь у каміні не горів, кімнату освітлювали тільки чотири свічки, що стояли на блюдці біля аспідистри. Повністю вдягнений, Гордон лежав на ліжку і навіть не підвівся привітатися — так і продовжував лежати і дивитися у стелю, іноді посміхаючись, так наче між ним та стелею відбувався тільки їм зрозумілий діалог. У кімнаті стояло сперте повітря (як у будь-якому приміщенні, в якому давно не прибирали), камін перетворився на склад брудного посуду.

— Бажаєте чаю? — запитав Гордон.

— Ні, дякую, — квапливо відповів Ревелстон (він устиг побачити немиті чашки в каміні й помітив смердючу раковину внизу).

Гордон був певен, що Ревелстон відмовиться. А той був просто шокований. Якого біса! Гордон — джентльмен, а джентльменові тут не місце. В іншій ситуації він, можливо, відкинув би ці думки, але зараз почали озиватися класові інстинкти, які він так довго притлумлював у собі. Як освічена людина може існувати в таких умовах? Ні, Гордону необхідно забиратися звідси, опанувати себе, знайти роботу з пристойним окладом і жити, як і належить джентльменові. Але нічого з цього Ревелстон не сказав. Хіба таке скажеш! Гордон чудово розумів, які думки снують у голові його приятеля. Він із цікавістю спостерігав за ним. Гордон не відчував вдячності за його візит, і йому було байдуже, яке враження справляє на Ревелстона його барліг. Він уїдливо запитав:

— Думаєте, я по вуха в лайні?

— Ні, чому б то я так думав?

— Тому, що вважаєте, що я мав би знайти кращу роботу замість того, щоб нидіти у цій дірі, й що мені слід повернутися до «Нового Альбіону».

— Припиніть! Я такого не казав. Я цілком вас розумію. І ви це знаєте. Загалом, думаю, ви маєте рацію.

— Загалом так, але це тільки в теорії, а от на практиці...

— А на практиці важливо, коли і як.

— Усе просто. Я оголосив війну грошам. І от куди це мене привело.

Ревелстон почухав носа і спробував зручніше вмоститися на стільці.

— Хіба ви не розумієте своєї помилки? Хочете жити у суспільстві, в якому давно вже не сповідують норм моралі та пристойності, продовжуючи їх притримуватися. Зрештою, чого ви домагаєтеся, відмовляючись заробляти гроші? Поводитеся так, ніби можна вижити поза економічною системою. Але це неможливо. Шлях один — змінити саму систему. Не можна запровадити зміни, заховавшись у своїй шкарлупі.

Гордон вперся п’яткою у стелю.

— Це й справді щуряча нора!

— Але я зовсім не це хотів сказати, — зніяковівши, почав виправдовуватися Ревелстон.

— Та годі вам. Нумо називати речі своїми іменами. Ви вважаєте, що мені потрібно терміново шукати тепленьке місце?

— Тепленькі місця бувають різні. Я згоден, що продаватися в цю рекламну агенцію — погана ідея, але залишатися там, де ви працюєте зараз, теж не годиться. У вас же ТАЛАНТ, Гордоне! Не можна ним нехтувати.

— Ага, мої вірші, — в’їдливо посміхнувшись, відповів Гордон.

Ці слова збентежили Ревелстона. Він замовк. Так, Гордон ПИСАВ вірші. Взяти хоча б «Принади Лондону». Їм обом було відомо, як, власне, і решті світу, що їх ніколи не надрукують. І взагалі, навряд чи він зможе ще щось колись написати. Принаймні доки залишається в такому місці. З поезією покінчено. Але визнати цього Гордон не міг. До останнього хотів залишатися вірним образу поета-страдника.

Ревелстон вирішив не затримуватися. Його діймав сморід, до того ж сам хазяїн не надто радів його товариству. Повільно надягаючи рукавички, він пішов до дверей, а тоді повернувся, різко зняв ліву рукавчику і ляснув нею по нозі:

— Гордоне, тільки не ображайтеся, але тут просто гидко. В цьому будинку, на цій вулиці.

— Я знаю, це помийна яма. Але мене це влаштовує.

— Але НАВІЩО вам тут жити?

— Любий друже, ви чудово знаєте, скільки я заробляю. Тридцять бобів на тиждень.

— Так, але ж... Я впевнений, що можна знайти кращі умови за помірну платню. Скільки з вас беруть за оренду?

— Вісім бобів.

— Вісім? За такі гроші можна винайняти пристойну кімнату, щоправда, без меблів. Все одно це краще, ніж залишатися тут. Послухайте, чому б вам не орендувати таку кімнату, а гроші на меблі я вам позичу.

— «Позичу»? Як «позичали» мені раніше? Так і скажіть — «дам» вам гроші!

Ревелстон втупився у стіну. Що ж, нехай буде так.

— Ну гаразд, якщо так вам більше подобається — я ДАМ вам ці гроші.

— От тільки проблема в тому, що вони мені не потрібні.

— Що за дурниці? Хіба ви не хочете жити в пристойному місці?

— Мені не потрібне пристойне місце! Я хочу жити у непристойному! Такому, як це.

— Але чому? Чому?

— Відповідає моєму статусу, — сказав Гордон, відвертаючись до стіни.

Кілька днів по тому Ревелстон написав йому листа. Тон був доволі делікатний. Він, фактично, ще раз повторив усе, що сказав під час свого візиту. Загальний зміст листа зводився до того, що позиція Гордона цілком шляхетна і зрозуміла, але!.. Таке очевидне «але»! Гордон на листа не відповів. Побачились вони тільки за кілька місяців, хоча Ревелстон кілька разів намагався зв’язатися з товаришем. Дивно (ба навіть соромно для соціаліста), але проблемами освіченого Гордона, який нидіє у своїй смердючій комірці, він переймався більше, ніж армією безробітних з Мідлсборо. Маючи надію підбадьорити Гордона, він кілька разів пропонував йому надіслати щось для «Антихриста». Але і на ці пропозиції Гордон не відповідав. Ревелстон відчував, що їхній дружбі настав кінець. Її вбили часи, коли поет жив у свого товариша і редактора за сумісництвом. Доброчинність вбила дружбу.

А ще Джулія і Розмарі. Ці, на відміну від Ревелстона, не соромилися відверто висловлювати власну думку. Вони не послуговувалися фразами на кшталт «загалом це правильна ідея», а прямо заявляли: не може бути виправдання відмові від пристойної роботи. Постійно нервували його, намагаючись переконати повернутися до «Нового Альбіону». Найгірше те, що діяли вони у тандемі, хоча до цього навіть не були знайомі. Якимось чином Розмарі вдалося потоваришувати з Джулією. І тепер вони спільним жіночим фронтом виступили проти Гордона. Зустрічалися, обговорювали його поведінку, яка їх «страшенно дратувала». А тоді діймали своїми листами. Було несила це далі терпіти.

Слава Богу, ніхто з них не був у нього в гостях. Якщо Розмарі ще якось могла б це витримати, то для Джулії таке стало б справжнім ударом. Достатньо й того, що вони приходили до нього на роботу (Розмарі була кілька разів, а Джулії тільки одного вечора вдалося вирватися з кафе), їх шокував рівень цієї жалюгідної бібліотеки. Звісно, крамниця Маккечні, була не найприбутковішим місцем роботи, але, принаймні, за неї не було соромно. Там Гордон міг спілкуватися з високоосвіченими інтелігентними людьми, і йому, як «літератору», такі зв’язки могли стати у пригоді. Але сидіти за копійки десь на висілках і видавати невігласам дешеву макулатуру — заради чого? Щоразу Гордон з Розмарі сперечалися про це по дорозі додому. Вона повсякчас запитувала, чи повернеться він до «Нового Альбіону». А він продовжував повторювати те саме, мовляв, його не візьмуть назад до «Альбіону». Він навіть не написав туди — волів жити і нічого того не знати.

У ньому з’явилося щось таке, що її лякало і розчаровувало. Зміни відбувалися надто стрімко. Вкупі з грошима він відмовлявся і від інших речей у своєму житті. Вони більше не сперечалися, як тоді, коли він втратив свою попередню роботу. Тоді дівчина не надто зважала на його теорії — довгі промови про зло, яке приносять гроші, слугували для них лиш приводом для жартів. Вона зовсім не переймалася тим, що перспектива Гордона мати пристойний заробіток перетворюється на міраж. Тоді Розмарі відчувала себе молодою. В її уяві поставало безконечне майбутнє. Гордон же змарнував два роки свого життя, два роки її життя. І що зараз?

Зараз вона була налякана. Життя летіло з шаленою швидкістю. Коли Гордон втратив роботу, вона раптом усвідомила, що дні її молодості минають. Вони вже відсвяткували його тридцятий день народження, її був не за горами. Яке майбутнє на них чекало? Гордон котився у прірву і не чинив цьому жодного спротиву. Здавалося, він ХОТІВ опинитися на дні. Хіба могла лишитися бодай якась надія на те, що вони колись одружаться? Гордон розумів, що це неможливо. Так, з мовчазної згоди обох, ця думка й засіла в їхніх головах — їм краще розійтися.

Якось вони домовилися зустрітися ввечері під залізничним мостом. Надворі стояла жахлива січнева погода — туману не було, натомість гуляв сильний вітер, свистів, ніс пилюку й пісок з провулків. Гордон чекав на Розмарі — худенький силует, волосся маяло на вітрі. Дівчина прийшла, як завжди, вчасно. Підбігла до нього і поцілувала в холодну щоку:

— Господи, Гордоне, ти ж зовсім змерз! Чому ти не вдягнув пальта?

— Моє пальто, як ти знаєш, у ломбарді.

— О Боже, вибач, забула.

У темряві, у тіні мосту, він виглядав таким утомленим. Зсунувши брови, Розмарі взяла його під руку і потягнула до світла.

— Нумо прогуляємось. Надто вже холодно тут стояти. Хочу сказати тобі дещо дуже важливе.

— Що ж, кажи.

— Ти розсердишся.

— То в чому річ?

— Я сьогодні була у Ерскіна. Вдалося перехопити його на п’ять хвилин.

Гордон здогадався, до чого веде Розмарі. Він спробував вивільнити свою руку, але вона міцно стисла її.

— Ну? — похмуро повторив він.

— Ми говорили про тебе. Я запитала, чи може він узяти тебе назад. Спершу він, звісно, почав бідкатися, нарікати на те, що справи у компанії зараз йдуть не дуже добре, і вони не можуть собі дозволити найняти ще одну людину, але варто було мені нагадати про твій талант, як він сказав, що свого часу покладав на тебе великі надії. Зрештою, Ерскін погодився надати тобі місце, якщо ти звернешся до нього з таким проханням. От бачиш, я МАЛА рацію. Вони ВІЗЬМУТЬ тебе назад.

Гордон мовчав. Розмарі міцніше стисла його руку:

— То що скажеш?

— Ти чудово знаєш, якою буде моя відповідь, — байдуже відповів він.

У глибині душі він був стривожений і розлючений вчинком Розмарі. Саме цього він найбільше боявся. Знав, що рано чи пізно це станеться. Тепер буде ще складніше. Тримаючи руки в кишенях, він згорбився і потупився невидющим поглядом кудись удалечінь.

— Злишся на мене? — запитала вона.

— Ні, просто не розумію, чому ти зробила це за моєю спиною.

Остання фраза зачепила Розмарі. Їй довелося вмовляти, практично благати Ерскіна, щоб той погодився взяти Гордона на роботу. Вона зібрала всю силу волі в кулак, аби наважитися переступити поріг директорського кабінету, — до смерті боялася, що її звільнять за таку вихватку. Але Гордон про це ніколи не дізнається.

— Даремно ти так. «ЗА МОЄЮ СПИНОЮ». Я лише хотіла допомогти.

— Як це допоможе мені влаштуватися на роботу, на яку мені не доведеться ходити з-під палиці?

— Тобто навіть після всього цього ти не повернешся?

— Ніколи.

— Але чому?

— Невже я знову маю це повторювати? — зітхнув він.

Розмарі відчайдушно струснула його, розвернувши обличчям до себе, і обійняла. Остання її спроба провалилася. Вона відчувала, що він здався.

— Гордоне, у мене просто серце крається!

— Та не переймайся ти так через мене. Сама все ускладнюєш.

— Але звідки таке бажання зламати собі життя?

— Сто разів тобі повторював — нічого не можу з цим вдіяти. Маю притримуватися своїх принципів.

— Ти ж розумієш, до чого це все веде?

Серце Гордона завмерло. Але він спокійно, навіть з певним полегшенням, запитав:

— Натякаєш на те, що нам варто розійтися?

Вони продовжували йти далі й опинилися на Вестмінстер-брідж-роуд. Різкий порив вітру, який налетів з хмарою пилу, змусив їх нахилити голови. Вони зупинилися. Розмарі зморщилася від вітру, різке світло ліхтарів підкреслювало зморшки на її обличчі.

— Ти хочеш мене покинути, — сказав Гордон.

— Ні, ні. Все зовсім не так.

— Але ти вважаєш, що нам більше не варто бути разом.

— А як нам жити далі? — сумно зітхнула Розмарі.

— Так, це, звісно, непросто, — відповів Гордон.

— Усе так жахливо, безнадійно! Що на нас чекає далі?

— Отже, ти більше мене не кохаєш? — запитав Гордон.

— Звісно, кохаю! І ти це знаєш.

— По-своєму, мабуть. Але недостатньо для того, щоб залишатися зі мною, розуміючи, що я ніколи не зможу забезпечити тебе. Зустрічатися зі мною можеш, а кохатися не хочеш. От бачиш, вся річ у грошах.

— Та до чого тут гроші? Річ НЕ в них!

— Певно, що в них. Вони стояли між нами від самого початку. Гроші, всюди гроші!

Вони продовжували сперечатися, але недовго. З’ясовувати стосунки на такому холоді — не найприємніша у світі справа. Розійшлися без гучних прощальних фраз. Розмарі просто сказала «мені час» і, торкнувшись його щоки вустами, побігла до трамвайної зупинки. Спостерігаючи, як вона йде, Гордон відчував полегшення і запитував себе, чи кохав він її насправді. Хотілося скоріше піти звідси, подалі від цих емоційних суперечок, сховатися від цього холоду у своїй теплій комірці. А сльози, що виступали на очах, — тільки від вітру.

З Джулією було, напевно, ще важче. Дізнавшись від Розмарі про те, що Гордона можуть взяти до «Нового Альбіону», вона запросила його до себе. Жах ситуації полягав у тому, що вона абсолютно не розуміла, що керує її братом, якими є його мотиви. Все, що вона була здатна збагнути, це те, що Гордонові запропонували гарну роботу, а він від неї відмовився. Майже на колінах Джулія благала його погодитися. А коли він оголосив про своє тверде рішення відмовитися, вона залилася сльозами. Це було просто нестерпно. Сердешне напівсиве гусеня, яке, забувши про всяку гідність, ридало посеред своїй кімнатчини з меблями, придбаними в універмазі. Всі її надії розвіялися. Родина помирала, у безгрошів’ї і без сподівання на продовження роду. Єдиний тільки Гордон серед усіх них мав шанс досягти успіху, але натомість знехтував ним. Йому довелося протистояти хвилі розчарування, що накотилася на нього. Тільки ці двоє — Розмарі і Джулія — діймали його. Ревелстон розумів свого товариша. Тітку Анджелу і дядька Волтера, які звісно, теж не давали йому спокою своїми листами, він просто ігнорував.

У розпачі Джулія запитала, що ж він збирається робити. На це Гордон дав спокійну відповідь: «Писатиму вірші». Так він відповідав усім, і якщо для Ревелстона і Розмарі цієї відповіді було достатньо, хоча Розмарі більше й не вірила в його талант, але ніколи б не сказала про це вголос, Джулія, як завжди, тяжко зітхнула, бо для неї творчість Гордона ніколи не мала великого значення. «Який сенс щось писати, якщо ти нічого не можеш на цьому заробити?» — завжди запитувала вона. Та і в самого Гордона ледь жевріла віра у свою творчість. Проте він все ще силкувався «писати», бодай іноді. Після того, як оселився у місіс Мікін, він переписав на чистовик «Принади Лондону» (йому нелегко давалося навіть переписування). І чотирьох сотень рядків не нарахувалося. І все ж час від часу він щось робив: там щось викреслить, тут поміняє місцями слова, але не було написано жодного нового рядка. Зовсім скоро чистовий варіант став нагадувати якусь базгранину. Він усюди носив із собою в кишені рукопис — це хоч якось тримало його на плаву (все-таки досягнення, про яке було відомо тільки йому одному). Ось він, результат плідної праці двох років — тисячі витрачених годин. Але в якийсь момент Гордон перестав сприймати свій твір як поему. Взагалі, його більше не вабив світ поезії. Єдиний сенс, який він тепер вбачив у «Принадах Лондону», полягав у тому, що його твір не має нічого спільного з матеріальним світом. Та спершу його треба було дописати, а Гордон відчував, що цього ніколи не станеться. Яке натхнення з таким життям? З часом у нього зникло навіть бажання щось писати. Перш ніж піти з дому, він механічно засовував рукопис до кишені, але тільки як знак, як символ його особистої війни. З примарною мрією стати «письменником» було назавжди покінчено. Хіба це не ті самі амбіції, що панують і в матеріальному світі? Втекти, якомога швидше втекти від цього всього, сховатися і залягти на ДНІ. Заблукати в царстві тіней — там, куди не дістатися ані надії, ані страху. На дно, швидше б на дно!

Та все сталося інакше. Якось увечері, близько дев’ятої години, він, як завжди, лежав на ліжку, закутавши ноги в залатану ковдру й заклавши руки під голову. В кімнаті холодно, всюди лежить товстий шар пилу, аспідистра всохла ще на минулому тижні — з горщика стирчала самотня стеблина. Гордон роздивлявся свої шкарпетки — дірок на них більше, ніж тканини. Ось він, Гордон Комсток, лежить посеред Богом забутого горища, в брудному ліжку і дірявих шкарпетках, в кишені півтора боба, позаду — три десятки змарнованих років, за які він нічого не досяг. Хіба ж це не дно? Звідси вже ніхто не зможе витягти. Хотів загрузти в багнюці — от і отримав.

Та навіть зараз він не мав спокою. Світ грошей нікуди не зник, він продовжував існувати. Він був поруч. Від нього не сховатися у злиднях. Коли Гордон почув від Розмарі, що його готові взяти назад до «Нового Альбіону», він злякався. Небезпека була зовсім близько. Якогось листа, однієї телефонної розмови могло виявитися достатньо для того, щоб знову опинитися в цьому світі — з окладом у чотири фунти на тиждень. Назад до пристойної праці, назад до рабства. І як тут можна піти до дідька! Та всі небесні янголи враз кинуться тебе наздоганяти, тягти назад.

Якийсь час він продовжував лежати в тій самій позі, не відриваючи погляду від стелі. Його якоюсь мірою тішила безглуздість цього заняття. Його спокій порушив стукіт у двері. Але він навіть не поворухнувся. Мабуть, місіс Мікін, хоча й не схоже на те, щоб вона так стукала.

— Заходьте, — байдуже протягнув Гордон.

Двері відчинилися. На порозі стояла Розмарі. Кілька секунд вона вагалася, перш ніж зайти досередини, — їй у ніс різко вдарив сморід спертого повітря. Навіть у світлі лампи, що ледь жевріло, вона встигла розгледіти цей хлів: купа паперів поміж недоїдками на столі, вичахлий жар у каміні, всохла аспідистра. Розмарі зняла капелюшка, кинула його на крісло і повільно підійшла до ліжка.

— Оце так барліг! — сказала вона.

— Вирішила повернутися? — запитав Гордон.

— Так.

— Знову читатимеш нотації? — сказав він, напіввідвернувшись від неї і прикривши обличчя рукою.

— Ні.

— Тоді навіщо?

— Тому що...

Вона стала біля ліжка на коліна, відвела з обличчя його руку, хотіла поцілувати, але раптом відсахнулася:

— Гордоне!

— Що?

— У тебе з’явилася сивина!

— Хіба? Де?

— Ось тут, на скронях. І не одна волосина. Певно, це сталося нещодавно.

— «Вкрило сріблом мої золоті кучері», — байдуже мовив він.

— Тепер ми обоє трохи сиві, — сказала вона, нахиливши до нього голову, щоб показати свої сріблясті пасма на маківці.

Тоді залізла на ліжко, лягла поруч з ним і почала цілувати. Він не опирався. Йому зараз не хотілося близькості, але вона сама підсунулася під нього, її груди притислися до його грудей. Здавалося, дівчина от-от розтане. Вираз її обличчя красномовно свідчив, навіщо вона прийшла. Зрештою, Розмарі була незайманою. І гадки не мала, що робить. Нею керувала великодушність, сама лише великодушність. Вирішила поступитися, щоб утішити злиденного невдаху.

— Я мала повернутися, — сказала вона.

— Але для чого?

— Не могла спокійно спати з думкою про те, що ти тут сам. Це так жахливо!

— Ти правильно вчинила, що покинула мене. І даремно повернулася. Ти ж розумієш, що ми ніколи не зможемо одружитися.

— То й що? Коли кохаєш, це не має жодного значення. Мені байдуже, одружимося ми чи ні. Я кохаю тебе.

— Але в цьому немає жодного сенсу.

— Ну й нехай. Нам давно варто було.

— Краще не треба.

— Ні, треба.

— Усе ж таки ні.

— А я кажу так!

Зрештою, Розмарі перемогла. Він так довго жадав її, що просто не міг опиратися. Це нарешті сталося, без феєричного задоволення, на брудних простирадлах місіс Мікін. Розмарі вдягалася. У кімнаті було дуже холодно. Вони обоє тремтіли. Розмарі вкрила Гордона ковдрою, взяла його руку і потерлася об неї своєю щічкою. Він лежав до неї спиною і навіть не зворухнувся. Тоді вона тихенько зачинила за собою двері й навшпиньках спустилася смердючими й брудними сходами. Вона відчувала розчарування і збентеження.

11

Весна, весна! Дихнуло ароматом чарівної пори, коли все довкола оживає і розквітає! Коли дзюркотливі струмки змивають останні сліди зими, коли серед ніжної зелені пташки виспівують своє: цінь-цвірінь, тень-телень, пінь-пінь, і все в такому ж дусі (будь-який поет від Бронзової доби до 1805-го року розповість вам краще за мене).

Ну хіба це не абсурд — живемо в часи, коли маємо і централізоване опалення, і консервованих продуктів стільки, що вистачить на цілу зиму, а й досі знайдеться чимало диваків, які продовжують писати про «дзюркотливі струмки». Весна, зима чи осінь — яка тепер різниця представникові сучасної цивілізації? У таких містах, як Лондон, зміну пори року помічаєш хіба що за характером сміття на вулицях. Кінець зими — доводиться топтатися по капустяному листі, липень — всюди валяються вишневі кісточки, листопад — тротуари вкриті попелом від феєрверків, перед Різдвом — шкірки від помаранчів. За давніх часів усе було інакше. Тоді ще був якийсь сенс писати вірші про довгоочікуваний прихід весни. Сидиш місяцями у своїй хатині на сухарях і солонині, не бачиш сонячного світла і мрієш про свіжі овочі та м’ясо.

Гордон не помітив приходу весни. Березень у Ламбеті не нагадував про Персефону. Дні ставали довшими, вітри принесли із собою пилюку, а світлі плями на сірому небі з’являлися зовсім рідко. Якщо дуже захотіти, то, мабуть, можна було десь розгледіти і перші бруньки. Аспідистра, до речі, не всохла, а вижила: хоча з неї й облетіло листя, але на стовбурі з’явилися два нові пагони.

Минав третій місяць, як Гордон почав працювати в бібліотеці. Йому не набридала рутина. Книжковий асортимент розширився до тисячі найменувань, що приносило містеру Чізмену стабільний прибуток у розмірі фунта на тиждень. Хазяїн був цілком задоволений таким станом справ, але разом з тим досадував на Гордона. Найнявши на службу так би мовити п’яничку, він чекав, коли той нарешті нап’ється, не вийде на роботу (бодай раз) і дасть привід його оштрафувати. Проте, як не дивно, у Гордона зникло бажання випивати. Навіть пива собі не купував, хоча й мав на це гроші. Чай здавався йому дієвішою отрутою. Кудись пощезли всі бажання й претензії. Маючи в кишені тридцять бобів на тиждень, він почувався краще, ніж з двома фунтами. Цієї суми вистачало і на оренду, і на цигарки, і на те, щоб попрати одяг, навіть на їжу, хоча його раціон був досить-таки скромним (бекон, хліб з маргарином і чай). Іноді залишалося шість пенсів для відвідин кінотеатру. Гордон і досі всюди носив із собою рукопис «Принад Лондону» — просто сила звички, він більше навіть не намагався вдавати, що працює над поемою.

Усі його вечори минали однаково — на горищі біля каміна з чаєм і книжками. Тепер він читав недільні видання за два пенси: «Сенсації», «Кросворди», «Газета Пег», «Перлина», «Магніт», «Домашні поради», «Газета для леді». За один раз він міг узяти з крамниці десяток таких. У містера Чізмена від цього непотребу полиці вгиналися (залишилися у спадок від дядька і згодом стали в пригоді як пакувальний матеріал). Деякі з них вийшли друком більш ніж двадцять років тому.

З Розмарі вони давно не бачилися. Вона кілька разів писала йому, а тоді кудись зникла, без жодного попередження. Ревелстон надіслав одного листа з пропозицією підготувати для наступного номера «Антихриста» статтю про роботу в бібліотеці. Джулія коротко повідомила про родинні новини: тітка Анджела всю зиму хворіла, а дядько Волтер скаржився на каміння в сечовому міхурі. На жоден з листів Гордон не відповів. Він волів би забути про існування всіх цих людей. Їхня увага і турбота тільки надокучали йому. Не давали піти на дно і назавжди розірвати зв’язок з ними, навіть з Розмарі.

Звичайний робочий день. Підбираючи книжку для білявки з фабрики, він помітив на порозі чиюсь постать.

— Що ви хочете почитати? — запитав він у дівчини.

— Щось про любов, — відповіла вона.

Він розвернувся до полиць секції «Жіночі романи», аж раптом його серце закалатало — біля дверей стояла Розмарі. Бліда, схвильована, вона чогось напружено чекала. Гордон став записувати назву книжки у картку дівчини, але його руки так тремтіли, що штамп він поставив зовсім не туди. Дівчина пішла, відразу ж захопившись своїм чтивом. Розмарі не відривала від Гордона очей. Давно вона не бачила його у світлі дня. Як же сильно він змінився! Геть осунувся, обличчя страшенно схудло, набуло якогось землистого відтінку, притаманного всім людям, які харчуються тільки хлібом з маргарином. Виглядав він щонайменше років на тридцять п’ять. Але й Розмарі вже була не та. Вона більше не світилася радістю, і вдягнута була без своєї звичної чепуристої охайності. Було очевидно — щось сталося.

— Оце так несподіванка! — сказав він, зачиняючи за відвідувачкою двері.

— Я мала прийти. В обід відпросилася з роботи — сказала, що захворіла.

— Так, ти справді бліда. Сідай.

У Гордона був тільки один стілець. Він запропонував його дівчині, намагаючись продемонструвати свою турботу. Але Розмарі відмовилася сідати, вхопившись рукою за спинку стільця. Її пальці були такі напружені, що було помітно, як вона нервує.

— Гордоне, у мене жахливі новини.

— Що сталося?

— У мене буде дитина.

— Дитина? О Боже!

Гордон заціпенів — відчуття, наче від удару під дих. Усе, на що він спромігся, це вичавити із себе абсолютно дурнувате запитання:

— Ти впевнена?

— Авжеж. Минуло вже кілька тижнів. Якби ти тільки знав, що мені довелося пережити! Я сподівалася, що це щось інше. Приймала пігулки! О, це був просто жах!

— Дитина! Якими ж дурнями ми були! Ми б мали передбачити це.

— Знаю. Сама винна...

— Хай йому біс, хтось іде!

На порозі стояла гладуха з веснянкуватим обличчям, вимагаючи дати їй якийсь детектив. Розмарі сіла, перебираючи пальцями рукавичку. Гладуха вередувала. Хоч би що Гордон пропонував, її нічого не влаштовувало. Він страшенно нервував. Серце калатало, всередині все стискалося, а він продовжував діставати з полиці книжку за книжкою — тільки б позбутися вибагливої клієнтки. Нарешті, хвилин за десять, йому вдалося запропонувати їй щось, що «вона, здається ще не читала». Він повернувся до Розмарі.

— Чорт, що ж тепер робитимемо?

— Не знаю. Якщо я залишу дитину, то втрачу роботу. Але мене не це хвилює. Що як хтось дізнається? А коли мати довідається? Краще про це не думати.

— Ну звісно, родичі! Вони всюди лізуть!

— МОЇ родичі нормальні. Вони завжди добре до мене ставилися. Але тут геть інша справа.

Гордон знервовано ходив туди-сюди. Він і досі ніяк не міг усвідомити всієї делікатності ситуації. Думка про дитину в животі у Розмарі не викликала в нього жодних інших відчуттів, окрім розгубленості. Те дитя здавалося йому передвісником катастрофи. І вже зрозуміло, до чого це все призведе.

— Мабуть, нам треба одружитися, — нарешті сказав він.

— Думаєш, варто? Про це я й прийшла у тебе запитати.

— Ти ж хотіла за мене заміж?

— Тільки якщо ТИ цього хочеш. Я не змушуватиму тебе. Я знаю, що ти проти одруження. Сам вирішуй.

— Але хіба у нас є інший вихід? Якщо ти народжуватимеш цю дитину...

— Нам не обов’язково одружуватися. Тому й кажу: вирішуй сам. Бо є інший шлях.

— Який ще шлях?

— Дівчина з «Альбіону» дала мені адресу. Її подружці зробили це за п’ять фунтів.

Гордон здригнувся. Тільки зараз він усвідомив, про що йдеться. Слово «дитина» набуло для нього нового значення. Тепер це вже не було якесь абстрактне поняття, що віщувало біду. Йшлося про живу плоть — частинку його самого, що жила і росла в животі у Розмарі. Їхні погляди зустрілися, і між ними блискавкою пролетіло відчуття неймовірної близькості. Наче їх самих зв’язувала якась невидима пуповина. Ні, не можна так чинити! Це блюзнірство! (Якщо це слово взагалі щось означало для Гордона.) Ще й ця паскудненька деталь щодо п’яти фунтів... Він похитав головою:

— Без паніки! Хай би що сталося, ми не підемо на ТАКИЙ жахливий крок. Це просто огидно!

— Знаю. Але я не можу народити поза шлюбом.

— А, дідько з ним! Якщо це справді необхідно, ми одружимося. Та я б радше руку дав на відсіч, ніж дозволив би такому статися.

Дзинь! Зайшла компанія: двоє хлопців неприємної зовнішності в дешевих блакитних костюмах і галаслива дівчина. Один з хлопців запитав, чи є щось «гаряченьке». Гордон мовчки вказав їм на полиці «Еротика». Кілька сотень книжок — назви на кшталт «Таємниці Парижа» або «Той, кому вона довіряла»; на засмальцьованих обкладинках зображення напівоголених дівчат і чоловіків у смокінгах поруч. Самі ж тексти були доволі цнотливими. Доки хлопці гортали сторінки, дівчина манірно хихотіла. Вони так дратували Гордона, що він не міг на них дивитися.

Щойно вони пішли, він повернувся до Розмарі, обійняв ззаду її за плечі, просунув руки під її пальто — долоні зігрілися теплом її грудей. Йому подобалася пружність її тіла і думка про те, що в ній зростає його сім’я. Вона ніжно торкнулася його руки. Але не вимовила жодного слова. Чекала на його рішення.

— Якщо ми одружимося, я маю стати респектабельним чоловіком, — сказав він.

— А ти зможеш? — повертаючись до свого звичного грайливого тону, запитала Розмарі.

— Я про те, що доведеться влаштуватися на пристойну роботу — піти до «Нового Альбіону», наприклад. Думаю, мене й досі там чекають.

Гордон відчув, як Розмарі заспокоюється. Він знав, що вона для цього сюди прийшла. Але не тиснула на нього.

— Я не казала, що очікую, що ти туди повернешся. Так, я хочу, щоб ми одружилися — заради дитини. Але це не означає, що ти маєш забезпечувати мене.

— Тоді який сенс одружуватися, якщо я не здатен забезпечити свою родину? Припустимо, ми одружимося і все залишиться, як є, — я й надалі нидітиму тут за копійки. Що ти робитимеш у такому випадку?

— Не знаю. Працюватиму, доки зможу. А коли вже буде неможливо приховувати, поїду до батьків.

— Оце-то радість буде! Ти ж так хотіла, щоб я повернувся до «Альбіону». Невже передумала?

— Я ще раз все як слід обміркувала. Я знаю, ти терпіти не можеш цієї роботи, і хочу, щоб ти жив своїм життям.

Гордон мовчав.

— Отже, — після паузи мовив він, — у нас є два шляхи: або ми одружуємося і я повертаюся до «Альбіону», або ти йдеш до лікаря і платиш йому п’ять фунтів.

Розмарі підскочила. Його прямолінійність вразила її. Тепер ситуація була чітко окреслена і виглядала потворнішою, ніж здавалася раніше.

— Навіщо ти так?

— Ну, як є.

— Я зовсім не для цього прийшла. Я просто хотіла розставити всі крапки над «і». А зараз скидається на те, наче я тебе до чогось примушую, граю на твоїх почуттях, погрожуючи позбутися дитини. Такий собі шантаж.

— Я такого не казав. Але факт залишається фактом.

Обличчя Розмарі спотворили зморшки, брови насупилися. Але вона пообіцяла собі, що не влаштовуватиме сцен. Міг би й сам здогадатися, як вона зараз почувається. Гордон не був знайомий з її родиною, але неважко уявити, як вона повертається до свого маленького містечка з позашлюбною дитиною або — ще гірше — з чоловіком, який не здатен забезпечити сім’ю. Проте Розмарі хотіла, щоб усе було чесно. Жодного шантажу! Глибоко вдихнувши повітря, вона сказала:

— Гаразд, не перекладатиму проблеми на твої плечі. Це було б неправильно. Хочеш — одружуйся, не хочеш — не одружуйся зі мною, але дитину я залишаю.

— Ти це серйозно?

— Так.

Він міцно обійняв Розмарі. Її тепле тіло притискалося до його. Яким же дурнем треба бути, щоб відпустити її. Тримаючи дівчину у своїх обіймах, він чітко розумів: не може бути жодних альтернатив.

— Я знаю, ти хочеш, щоб я повернувся до «Нового Альбіону», — сказав він.

— Тільки якщо цього хочеш ти.

— Хочеш, звісно, що хочеш! Зрештою, це цілком нормально. Ти хочеш, щоб я знову заробляв пристойні гроші. На ТЕПЛОМУ місці з окладом в чотири фунти на тиждень і аспідистрою на підвіконні. Хіба не про це ти мрієш?

— Ну гаразд, так, я хочу щоб ти туди повернувся. Але це тільки МОЄ бажання, я не можу присилувати тебе до цього. Я хочу, щоб ти почувався вільним, а не змушеним щось робити.

— Абсолютно вільним?

— Так, цілком вільним.

Розмарі пішла. Мала повернутися завтра ввечері, й тоді вони щось остаточно вирішать. Звісно, не було жодних гарантій, що Гордона візьмуть до «Нового Альбіону», як тільки він про це попросить; але слова містера Ерскіна давали надію. Гордон намагався зосередитися, але це йому ніяк не вдавалося. Відвідувачі сьогодні просто валом валили. Тільки сядеш, як черговий гурт телепнів уже вимагає щось з «детективів» чи «еротики». О шостій годині Гордон рішуче вимкнув світло і зачинив бібліотеку. Йому треба було побути наодинці. Він мав залишатися на робочому місці ще дві години, і якщо Чізмен дізнається, що він пішов, то страшенно розгнівається, може навіть звільнити. І чорт з ним!

Гордон звернув на Ламбет-кат. Тихі сутінки, мряка, тьмяне світло ліхтарів і голоси вуличних торговців. На свіжому повітрі краще думається. Але що, що робити? Повернутися до «Нового Альбіону» чи кинути Розмарі? Альтернативи немає. Марно тішити себе надіями на те, що знайдеться якесь «тепле» місце, яке не вразить його почуття власної гідності. Кому потрібні немолоді працівники? «Новий Альбіон» був єдиним шансом Гордона. Побачивши стіну з яскравими рекламними плакатами, він зупинився на розі перед Вестмінстерським мостом. Один з них, велетенський, трьох метрів заввишки, рекламував суп швидкого приготування «Бовекс». Фірма змінила концепцію — тепер з постерів на тебе дивилося рожевопике сімейство за сніданком; зображення супроводжував чотиривірш:

Набридло бути худорлявим?

Невеселим, кволим, млявим?

Наш суп «Бовекс» вам сил надасть,

В приготуванні клопоту не завдасть.

Гордон стояв і дивився як зачарований. Господи, це ж треба! «В приготуванні клопоту не завдасть!» Як же це бездарно, вбого, немічно. І такою рекламою завішана добра половина Лондону, а що вже казати про решту Англії! Він кинув погляд на безлюдну вулицю. Ніяк не уникнути війни, коли всюди ці «супи швидкого приготування». Мерехтіння неонових вогнів немов віщує залпи вогнеметів. Гул бомбардувальників — трах-бах! І вся наша цивілізація злетить у повітря!

Гордон перейшов на другий бік вулиці. Він спіймав себе на дивному відчутті — йому більше не хотілося війни. Це вперше за всі ці місяці, а може, й роки.

Якщо його візьмуть до «Нового Альбіону», то незабаром, можливо, і самому доведеться писати оди супчику. Знову туди! Будь-яке «тепленьке» місце викликає в нього нудоту. Ні, не можна повертатися. Навіщо? Щоб займатися такою писаниною? А як же тоді Розмарі? Гордон уявив, яке життя чекає на неї у батьківській хаті з немовлям і без грошей, ще й дорікатимуть їй, що вийшла заміж за якогось жебрака, який не здатен заробити ні копійки. Гуртом дійматимуть її. А дитина? Ох і підступний бог грошей! Хай би ловив на яхти, лімузини, повій, шампанське, але ж ні — дістанеться до самої душі, до живого діткнеться. Як тільки знайде твоє слабке місце — кінець тобі.

У нього з голови не йшов не йшов віршик про «Бовекс». Гордон не міг відступити. Потрібно триматися до кінця! Оголосив війну грошам — не відмовляйся від своїх принципів. Якось же це йому досі вдавалося. Озираючись назад на своє життя, він побачив, яким нікчемним і самотнім воно було. За тридцять років нічогісінько не досягнув. Але це був його власний вибір, він САМ хотів такого життя для себе. Опуститися на саме дно, де гроші не мають влади. Проте ця дитина перевернула все догори дриґом. А з другого боку, хіба вона може стати на заваді? Питання старе як світ. Гордон минав публічну бібліотеку, аж раптом у нього промайнула думка: а чим, власне, зараз є ця дитина? Що відбувається з Розмарі у цей момент? Гордон мав доволі приблизне уявлення про вагітність. У спеціалізованій літературі має щось бути про це. Він зайшов досередини.

У відділі, де видавали книжки, за столом сиділа неприємна на вигляд випускниця університету в окулярах. В її очах читався осуд: вона була твердо переконана, що всі відвідувачі (принаймні чоловічої статі) приходять до бібліотеки за порнографією. Її пильний погляд буквально свердлив крізь скло окулярів тих, хто підходив до неї із запитом — тепер ваш брудний секрет відомий і їй. Навіть тлумачний словник можна використати для цих цілей.

Гордон відразу ж розкусив її, але йому, поглинутому власними проблемами, було байдуже:

— У вас є щось з гінекології?

— З чого? — поправляючи пенсне, перепитала бібліотекарка. «Ну звісно, черговий розпусник!»

— Може, щось з акушерства? Ну, про народження дітей.

— Спеціалізовану літературу видаємо тільки фахівцям.

— Розумієте, я не просто так цікавлюся.

— Ви студент медичного інституту?

— Ні.

— У такому разі я НЕ ЗОВСІМ розумію, для чого вам посібники з акушерства.

«А бодай тобі!» — подумки лайнувся Гордон. Але страх, який зупинив би його раніше, зник, і він продовжував наполягати:

— Моїй дружині скоро народжувати, якщо вам так цікаво. А ми у цій справі нічого не тямимо. Сподіваємося, спеціалізована література допоможе нам просвітитися.

Гордону, звісно, не повірили. Занадто вже він старий і неохайний для новоспеченого чоловіка. Але вона не могла ухилятися від виконання своїх обов’язків — після принижень тобі зрештою видавали те, що ти просив. Тож їй довелося підвести Гордона до окремого столика і покласти перед ним два грубезні томи в брунатних палітурках. Вона залишила його, але продовжувала спостерігати за ним зі свого відповідального поста. Він шкірою відчував її погляд. Гордон узяв верхній том і почав його гортати — аркуші дрібного тексту, що рясніють латиною. Він шукав щось написане зрозумілою мовою, якісь ілюстрації. До речі, а який строк? Шість тижнів чи, може, більше? О, знайшов! Гордон натрапив на малюнок плода на дев’ятому тижні. Не очікував він, що той буде таким потворним на вигляд. Таке собі миршаве створіннячко з дрібненьким тільцем і велетенською головою, посередині якої виднівся маленький чорний ґудзик — вухо. Плід був зображений у профіль — от маленька ручка, ще геть без кісточок, що прикриває обличчя; тоненькі ніжки підігнуті, як лапи мавпочки. Він скидався на зародок якогось монстра, але водночас уже мав людську подобу. Як же швидко вони перетворюються на повноцінних людей! Гордон завжди уявляв собі ембріонів чимось на кшталт жаб’ячої ікри. Цей ще зовсім крихітний. Так, «зріст тридцять міліметрів» — розміром зі сливу.

А що як йому менше? Гордон перегорнув назад кілька сторінок і знайшов зображення ембріона на шостому тижні. Від побаченого його мало не знудило. І чому початок і кінець людського життя фізично настільки потворні? У цій горошині ще не видно було ознак людини — голова звисає в’ялим пухирцем, навіть обличчя немає — одна-єдина зморшка (чи то рот, чи то око). Ембріон скидався на мертве цуценя. «Зріст п’ятнадцять з половиною міліметрів» — не більше за грецький горіх.

Гордон довго просидів у роздумах над цими малюнками. Потворність зародків робила їх ще реальнішими, а отже, вони ще більше чіпляли за живе. Звісно, відтоді, як Розмарі йому все розповіла, він усвідомлював реальність дитини, але тепер в його голові сформувався візуальний образ. Він зараз мав вирішити долю того, хто був зачатий у темряві без жодної думки про наслідки. Ця частинка живої плоті була частиною його самого. І як втечеш від такої відповідальності?

Необхідно приймати рішення. Гордон повернув книжки молодій гримзі й пішов до виходу, але раптом, піддавшись імпульсу, розвернувся і попрямував до зали з газетами і журналами. За столами дрімало звичайне збіговисько волоцюг. Один зі столів був цілком присвячений жіночим виданням — він навмання взяв один із часописів і сів за сусідній стіл.

Американський журнал для домогосподарок, який головним чином містив рекламу, а також кілька нібито життєвих історій. А яка реклама! Спідня білизна, прикраси, косметика, хутро, шовкові панчохи — сторінка за сторінкою; піґулки для схуднення, засоби для догляду за обличчям, консерви. Панорама жадібності, неосвіченості, вульгарності, снобізму й розпусти.

І до цього світу Гордон має повернутися? Тут він може НЕПОГАНО ЗАРОБЛЯТИ? Гортаючи сторінки, він читав підписи під ілюстраціями: «Не хочеш, щоб твоя усмішка все зіпсувала?», «Обід, що буде готовий за кілька хвилин», «І досі дозволяєте мозолям псувати вам життя?», «Супер-пружні матраци — "Сон принцеси"», «Ніколи раніше крем не проникав так глибоко», «Революція у шлунку? Спини її раз і назавжди!»

Нехай Господь милує!

Що ж, це американці. Коли справа стосується таких бридких речей, їм немає рівних. Байдуже, морозиво це з газованими напоями, рекет чи теософія. Гордон пішов за іншим часописом, цього разу англійським. Може, принаймні в цих виданнях реклама буде пристойнішою («ніколи не бути британцю рабом»).

«Поверніть своїй талії стрункість», «Як цій жінці вдалося вкрасти кавалера у молодої?», «Миттєве рішення проблем з нирками!», «Дотик шовку — туалетний папір м’який, наче шовк», «Гарна білизна — це впевненість у собі», «Сухі готові сніданки — те, що так полюбляє малеча», «Тільки раз скористалася цим кремом, а обличчя, як у юної дівчини!», «З плиткою «Вітолата» заряд бадьорості гарантовано на весь день».

Бути причетним до ЦЬОГО? Ні, ні, і ще раз ні!

Він вийшов на вулицю. Рішення прийнято. Найгірше те, що він уже давно зробив вибір і змирився з ним. Таке відчуття, наче ним керує якась стороння сила. Він знайшов телефонну будку (Розмарі вже мала бути у себе вдома), дістав двопенсову монетку, опустив її у шпарину і почав набирати номер.

— Слухаю, — пролунав низький жіночий голос на тому кінці дроту.

Він натиснув кнопку зв’язку. Отже, назад вороття немає.

— Можна покликати до телефону міс Ватерло?

— Хто її питає?

— Скажіть, що це Комсток. Вона знає. Вона вже вдома?

— Зараз подивлюся. Зачекайте, будь ласка.

Пауза.

— Алло! Це ти, Гордоне?

— Алло! Розмарі? Я хотів сказати... Одне слово, я все вирішив.

— Ох... — кілька секунд вона мовчала, а потім, проковтнувши клубок в горлі, продовжила: — І що ж ти вирішив?

— Піду працювати в «Новий Альбіон», якщо вони мене візьмуть.

— О, Гордоне! Я така щаслива! Ти не злишся на мене? Я не хотіла тиснути на тебе.

— Ні, все добре. Це єдиний вихід із ситуації. Я все обміркував — просто завтра піду до офісу.

— Чудово!

— Сподіваюся, вони візьмуть мене. Зрештою, після того, що сказав старий Ерскін...

— Звісно, візьмуть. Але у мене до тебе буде одне прохання — вдягни костюм.

— Знаю, знаю, його треба викупити з ломбарду. Що ж, позичу в Ревелстона грошей.

— Не треба нічого позичати. Я дам тобі гроші. У мене відкладено чотири фунти. Зараз же піду і вишлю тобі, доки поштове відділення не зачинилося. Тобі, мабуть, і нові черевики потрібні, і краватка. І, до речі, Гордоне!

— Що?

— Надягнеш капелюха? Так буде солідніше.

— Капелюха? Востаннє я надягав його два роки тому. А конче треба? У ньому я буду схожий на якогось комівояжера. Ну гаразд, можу одягнути навіть котелок, якщо ти цього хочеш.

— Ні, ні, звичайного капелюха. А підстригтися встигнеш, любий?

— Так, не переймайся. Буду, як справжній бізнесмен.

— От і добре! Гордоне, маю бігти, доки пошта ще працює. На добраніч, коханий! Щасти!

— На добраніч!

Гордон вийшов з будки. От і все. Що ж він накоїв? Порушив усі свої обіцянки! Його довга і самотня битва закінчилася поразкою. Вірую, Господи. Падаю на коліна, каюся. Його наповнювало якесь нове відчуття. Що це? Розпач, зневіра? Гнів через те, що доведеться знову працювати на бога грошей? Нудьга від думки про перспективу майбутнього? Він спробував розкласти відчуття на дрібні складові. І зрештою усвідомив — це полегшення.

Так, справді — варто було прийняти рішення, як він кожною клітиною свого тіла відчув полегшення від того, що нарешті можна вибратися з цього бруду і холоду й повернутися до нормального людського життя. Всі переконання і принципи, які він щойно порушив, здавалися нічим іншим, як важким тягарем, що лежав на його плечах. До того ж внутрішній голос підказував Гордону, що саме так усе й мало статися. Згадав той день, коли оголосив про своє рішення піти з «Нового Альбіону», почервоніле обличчя містера Ерскіна, його слова, що не варто відмовлятися від «хорошого місця». Але доля мала на Гордона свої плани. Він повинен був повернутися. І було очевидно, що робив він це не тільки заради Розмарі й дитини — навіть якби не дитя, з’явилося б щось інше, що змусило б його повернутися в офіс на роботу. Адже саме цього він у глибині душі й хотів.

Зрештою, надто багато ще було в ньому життєвої енергії, щоб узяти і добровільно вирвати себе з виру реальності. Назавжди. Протягом двох тяжких років він проклинав світ грошей, боровся з ним, намагався сховатися від нього, а в результаті — злидні, порожнеча і відчуття приреченості, від якого нікуди не дінешся. Відмовитися від грошей — це те саме, що відмовитися від життя. Але який у цьому сенс? Навіщо вбивати себе раніше відведеного тобі часу? Завтра він повернеться до «Альбіону» — акуратно поголений, із свіжою стрижкою, в новому костюмі і пальті (тільки б не забути викупити його з ломбарду!) Сяятиме, як нова копійка. Завтра в респектабельному образі ніхто не впізнає неохайного поета. Візьмуть його, куди вони дінуться — у нього є хист до цієї справи. Він продасть їм свою душу і стане до роботи.

А що далі? Можливо, весь цей дворічний бунт і не залишить якогось значного сліду в його пам’яті — лише перерва у кар’єрі. З часом звикне до нових реалій і розвине цинічний бізнес-менталітет. Забуде про тиранію грошей, навіть реклама «Бовексу» і сухих готових сніданків не викликатиме відрази. Продасть свою душу так охоче, що навіть забуде, що колись вона йому належала. Одружиться, облаштує побут, наживе статок, обережно котитиме коляску, слухатиме концерт по радіо і доглядатиме за аспідистрою. Стане законослухняним громадянином — ще одним солдатом численної армії, яка щоранку відправляється на службу, заповнюючи вагони підземки. І це, мабуть, на краще.

Він сповільнив ходу. Тридцятирічному, з першою сивиною, Гордонові здавалося, що тільки зараз він починає дорослішати. Він раптом усвідомив, що його доля нічим не відрізняється від долі решти людей. Хто в юності не оголошує бунт грошам і всьому матеріальному? Його бунт трохи затягнувся. Але яка жахлива поразка чекала на нього! Цікаво, скільки таких самітників у своїх норах мріють повернутися на службу до бога грошей? Втім, знайдуться, певно, й ті, хто про це зовсім не мріє. Хтось колись сказав, що в цьому світі здатні вижити тільки святі або покидьки. Гордон — не святий. Тоді вже краще бути скромним покидьком і приєднатися до решти. Він опинився там, де й хотів бути, скорився своїм потаємним бажанням і заспокоївся.

Гордон прямував додому. Він ішов повз незнайомі будинки. Він не був раніше на цій вулиці. Старі темні будинки, в яких здебільшого винаймають однокімнатні квартири. Закіптюжена цегла, побілені ґанки, штори на вікнах (дуже часто в них виставлені таблички «Оренда», майже в кожному — аспідистра). Типова вулиця, де мешкають представники нижчих верств середнього класу. Відверто кажучи, одна з тих, які йому страшенно кортіло побачити знищеними ворожою авіацією.

Гордон думав про тутешніх мешканців. Усі вони, мабуть, клерки, дрібні торговці, страхові агенти, водії трамваїв. Цікаво, чи здогадуються вони, що є лише маріонетками у великій грі, в якій за ниточки смикає бог грошей? Навряд. Надто переймаються власними клопотами: одружуються, народжують дітей, працюють, помирають. Можливо, не так уже й погано відчути себе одним із них? Наша цивілізація стоїть на підмурку жадібності та страху, але в приватному житті це набуває якогось вищого сенсу. Ховаючись за своїми ошатними шторами, зі своїми дітлахами і фанерними меблями, ці нижчі верстви середнього класу суворо наслідують кодекс грошей, але при цьому продовжують притримуватися норм моралі. Вміло трактують його на свій лад. Мати аспідистру означає для них бути порядним громадянином. До того ж вони ще й ЖИВУЧІ. Плодять дітей — роблять те, що поза можливостями святих і мучеників.

Аспідистра — дерево життя, подумав Гордон.

Раптом згадав, що й досі носить у кишені рукопис «Принад Лондону». Витягнув купу згорнутих, зім’ятих і потертих аркушів паперу й підніс їх до світла ліхтаря. Чотири сотні рядків! Плід його дворічного вигнання, якому не судилося побачити світ. З цим покінчено.

Поезія!

Поезія в 1935-му році!

І що тепер з цим робити? Найправильнішим рішенням було б розірвати на клаптики і змити в унітаз. Але він був далеко від дому... Гордон зупинився над стічною канавою, закритою залізною решіткою. З найближчого вікна з-під вицвілої штори виглядала аспідистра.

Гордон розгорнув «Принади». Серед лабіринтів чорнильного хаосу в очі впав один рядок. Серце стислося. Зрештою, не так і погано... Якби ж тільки колись його закінчити! Було страшенно жаль марнувати всю цю роботу. Може, все ж таки залишити? І потайки дописати? Можливо, з цього і вийде щось путнє.

Ні, ні! Якщо вирішив, то йди до кінця. Або здавайся, або ні.

Гордон зігнув аркуші навпіл і просунув їх крізь решітку — за мить рукопис зник під водою.

Vicisti, О aspidistra! (Тішся, аспідистро, ти перемогла!)

12

Ревелстон хотів попрощатися на виході з бюро реєстрації, але вони і чути нічого про це не хотіли і вмовили його разом пообідати. Проте цього разу не в «Модільяні». Зайшли до ресторанчика в Сохо (одного з тих закладів, де за півкрони можна замовити комплексний обід). Їм подали часникову ковбасу, хліб з маслом, біфштекс зі смаженою картоплею, трохи водянистий карамельний пудинг і пляшку червоного «Медок-суперіер» за три боби.

Ревелстон був єдиним гостем на весіллі (роль другого свідка виконав професійний актор, якому заплатили півкрони — беззубий коротун, що тинявся поблизу бюро). Джулії не вдалося вирватися з кафе, а Гордону з Розмарі дали тільки один вільний день (вони все давно спланували так, щоб ніхто не здогадався, що вони одружуються). Розмарі розраховувала попрацювати в офісі ще місяць, щонайбільше два. Родичам вона вирішила поки що нічого не казати, щоб не ставити їх у незручне становище (жоден з її численних братів і сестер не міг собі дозволити зробити весільний подарунок). Гордон хотів навіть повінчатися у церкві, але Розмарі навідріз відмовилася.

Гордон уже другий місяць працював в «Альбіоні». Платили йому чотири фунти десять шилінгів на тиждень. Коли Розмарі звільниться, їм буде сутужно, але наступного року обіцяли підвищення. І коли народиться малюк, батьки Розмарі також, звісно, допоможуть.

Колишній бос Гордона містер Клю звільнився, його місце посів містер Ворнер — канадієць з п’ятирічним досвідом роботи у нью-йоркській рекламній фірмі. Новий начальник був справжнім ентузіастом, з ним було приємно працювати. Вони з Гордоном розпочали роботу над великим проектом. Підкоривши серця споживачів дезодорантом «Квітнева роса», нині «Королева гігієни» планувала випустити на ринок засіб проти неприємного запаху спітнілих ніг. Гордон з босом мали запропонувати замовникові слоган. Потрібно було щось масштабне, на кшталт «дива нічного голодування» — щось таке, що засяде у суспільній свідомості. Містер Ворнер три дні просидів у роздумах і зрештою видав геніальне «П-П»: «Пітний піт». Так просто і влучно! Гордон звернувся до словника, але слова «пітний» там не знайшов. На це містер Ворнер йому відповів: «Ну і дідько з ним, з’їдять за милу душу!» «Королева гігієни» ідею, звісно ж, схвалила. На рекламну кампанію були витрачені шалені гроші. По всій території Британських островів велетенські бігборди вбивали в голови «Пітний піт». Усі постери були абсолютно однакові. Жодних зайвих слів. Лише чітке формулювання:

«П-П»

А як з цим у тебе?

Сама лише фраза, жодних малюнків. До цього часу кожен в Англії вже знав, що вона означає. За допомогою Гордона містер Ворнер розробляв концепцію реклами для газет і журналів. Ворнер відповідав за ідеї, окреслював стиль оформлення і приймав рішення щодо ілюстрацій; Гордон же займався написанням текстів. Оповіді на сто слів про нещасних, які засиділися в дівках, самотніх холостяків, яким постійно відмовляють дівчата, про змарнілих дружин, яким бракує грошей на нові панчохи і які приречені виривати своїх чоловіків з «обіймів чужих жінок». І Гордонові це чудово вдавалося — краще за будь-що, що він будь-коли робив у своєму житті. Містер Ворнер постійно його хвалив. Ні в кого не викликав жодних сумнівів письменницький талант Гордона. Зі словами він вправлявся настільки майстерно, що іншим знадобилися б роки на те, щоб досягти бодай приблизно такого самого результату. Тож його страждання через право зватися «письменником» були не марними.

Попрощавшись з Ревелстоном біля ресторану, вони сіли у таксі — до бюро реєстрації машину замовляв Ревелстон, тож вони вирішили, що можуть дозволити собі повернутися назад теж на таксі. Розморені вином, вони їхали і милувалися травневим сонячним днем за вікном. Розмарі поклала голову на плече Гордона, його пальці гралися її тоненькою обручкою (позолота, ціна — п’ять шилінгів, але виглядає просто чудово).

— Не забути б завтра перед роботою зняти обручку, — нагадала собі Розмарі.

— Це ж треба — ми насправді одружилися! І будемо разом, «доки смерть не розлучить нас».

— Навіть трохи лячно, правда?

— Ми впораємося. Підшукаємо собі будиночок й облаштуємося там з колискою й аспідистрою.

Він підняв її підборіддя, щоб поцілувати. Сьогодні вона вперше ледь підфарбувалася, втім, не надто вдало. І взагалі, у променях травневого сонця обличчя молодят не сяяли свіжістю. У Розмарі стали помітними тоненькі зморшки, щоки Гордона покреслили глибокі борозни. Розмарі можна було дати років двадцять вісім, а Гордон виглядав на тридцять п’ять. Але напередодні вона вирвала три свої сиві волосини.

— Ти мене кохаєш? — запитав він.

— Жити без тебе не можу, дурнику.

— Я тобі вірю. Хоча я вже геть не молодий, і мене добряче потріпало життя.

— Мені байдуже.

Вони почали цілуватися, але раптом відсахнулися одне від одного — з вікна авто поруч на них вирячилися дві худющі мимри.

Квартирка на Еджвер-роуд було доволі непоганою. Район, щоправда, не найкращий, але звідси близько до центру; до того ж тут тихо — вулиця веде в глухий кут. Останній поверх, із заднього вікна видно дах Педдінгтонського вокзалу. Спальня, вітальня, маленька кухня, ванна кімната (з душем), туалет. Двадцять один шилінг на тиждень, без меблів (якісь меблі в них уже були). Ревелстон подарував їм на весілля набір посуду (надзвичайно щедро з його боку), Джулія — якийсь жахливий «столик» з горіховим фанеруванням. Гордон благав її нічого їм не дарувати. Бідолашна Джулія! Такі витрати на Різдво, ще й день народження тітки Анджели у березні. Але як вона могла залишити свого рідного брата без весільного подарунка? Лише Богові відомо, на які жертви їй довелося піти, щоб нашкребти тридцять бобів на цей столик. А от білизни і столових приборів їм не вистачало. Але нічого, з часом куплять.

Вони ледь не підстрибом здолали останній сходовий марш. У них все було готово — заходь і живи! Скільки вечорів провели вони тут протягом останніх тижнів, готуючись до переїзду! Облаштовувати власне житло здавалося їм великою пригодою. Жоден із них навіть меблів раніше не мав. Переступивши поріг своєї нової квартири, вони обійшли її, із захватом роздивляючись все довкола, так наче вперше її бачили. Кожна, навіть найдрібніша, деталь дарувала неймовірну радість. Двоспальне ліжко з рожевою ватяною ковдрою. В комоді лежали рушники з білизною. Стіл, що розкладається, чотири стільці, два крісла, диван, полиця для книжок, червоний індійський килим і мідне відерце для вугілля, яке вони купили на вуличному базарчику! І все це належить їм (принаймні, доки вчасно погашається кредит). Вони зайшли до кухні.

Як же це чудово, коли є все необхідне: плита, холодильник, столик з емальованою стільницею, каструлі, підставка для тарілок, чайник, рушники, навіть засіб для миття посуду, навіть сода в банці для джему. Хоч бери і починай готувати. Вони стояли, тримаючись за руки, і милувалися Педдінгтонським вокзалом.

— О, Гордоне, яке ж це щастя! Мати власний куточок і бути господарями в ньому.

— Найбільше мене тішить думка про спільні сніданки. Уяви: ти сидиш навпроти мене, наливаєш каву... Правда ж, дивно, що ми стільки знайомі і жодного разу не снідали разом?

— Давай щось приготуємо просто зараз. У мене просто руки сверблять потарахкотіти цим посудом.

Розмарі зварила каву і принесла її до кімнати на червоній лакованій таці, яку вони придбали на розпродажі у «Селфріджіс». Узявши чашку, Гордон підійшов до вікна. Внизу у сонячних променях тонула вулиця, ніби затоплена золотистим морем. Він опустив порожню чашку на столик поруч.

— А тут ми поставимо аспідистру, — сказав він.

— Поставимо що?

— Аспідистру.

Розмарі засміялася. Гордон зрозумів, що вона сприйняла його слова як жарт.

— Треба встигнути до квіткової крамниці, доки вона не зачинилася.

— Гордоне, ти серйозно? Невже ти СПРАВДІ хочеш завести аспідистру?

— Так. Ми за нею доглядатимемо. Кажуть, її листя найкраще протирати старою зубною щіткою.

Розмарі вхопила його за руку:

— Адже ти жартуєш, правда?

— Чому б це я жартував?

— Аспідистра! І як тобі таке могло спасти на думку — завести вдома це жахіття? До того ж нам немає куди її поставити. Їй тут не місце, а в спальні тим паче. Спальня з аспідистрою — просто маячня якась!

— І не треба у спальні. Ми поставимо аспідистру тут, на підвіконні, щоб її було всім видно з будинку навпроти.

— Гордоне, ти знущаєшся?

— Ні, кажу тобі цілком серйозно: нам потрібна аспідистра.

— Але для чого?

— Тому що у нас має бути аспідистра. Це частина весільного ритуалу.

— Не верзи дурниць! Я не хочу тут бачити ніяких аспідистр. У крайньому випадку, заведемо герань.

— Ні, герань — це не те. Нам потрібна саме аспідистра.

— У цій квартирі не буде аспідистри. Крапка.

— А я кажу, що буде. Хіба ти не давала обітниці слухатися свого чоловіка?

— Ні, не давала. Ми не вінчалися.

— Усе одно, в шлюбі від дружини очікують саме цього — «кохати, поважати і слухатися».

— А от і ні. У будь-якому разі, ми не купимо аспідистру.

— Купимо.

— Ні, Гордоне!

— Так.

— Ні.

Розмарі нічого не розуміла, їй здавалося, що він просто її дражнить. Обоє завелися, і почалася гаряча суперечка. Перша подружня сварка. За пів години вони пішли купувати аспідистру.

Але щойно вони спустилися на кілька сходинок, як Розмарі завмерла, вхопившись за поручні. Вона торкнулася живота:

— Гордоне!

— Га?

— Ворухнулося!

— Що ворухнулося?

— Дитя. Я щойно це відчула.

— Правда?

У Гордона спиною пробіг морозець. На мить в ньому прокинувся сексуальний потяг, але дуже ніжний, геть не схожий на той, який він відчував раніше. Він спустився на кілька сходинок, став на коліна і приклав вухо до її живота.

— Нічого не чую, — згодом сказав він.

— Ну звісно, ти нічого й не почуєш. Принаймні, ще кілька місяців.

— Але ж пізніше почую?

— Думаю, так. На сьомому місяці, здається. А штовхатися починає на четвертому.

— Але дитя справді ворухнулося?

— Так.

Гордон ще якийсь час стояв на колінах, прислухаючись до того, що було в животі Розмарі. Але не чув нічого, крім биття пульсу у власному вусі. Та Розмарі не могла помилитися. Десь там, у затишній м’якій темряві, ворушилося щось живе.

Нарешті в родині Комстоків щось відбулося.

Джордж Орвелл

/George Orwell/

(1903-1950) — англійський письменник і публіцист, який став знаменитим завдяки найвідомішому роману в жанрі антиутопії «1984», де він змалював жахливе тоталітарне суспільство майбутнього, а також повісті «Колгосп тварин», де в алегоричній формі розповів про часи становлення СРСР.

На жаль, на тлі цих знаних книжок для багатьох читачів і досі лишається в тіні інший доробок Орвелла — романи, в яких письменник з властивими йому спостережливістю, проникливістю і гумором описує життя в період між двома світовими війнами минулого сторіччя і розмірковує над питаннями, які є актуальними й донині — взаємовідносини людини й суспільства, чи можна оголосити війну суспільним нормам і цінностям і не програти в ній, чи залежить свобода творчості від побутових умов і наповненості кишені. Саме таким є його твір «Нехай квітне аспідистра» — роман про те, як одного разу у міжвоєнному Лондоні людина мистецтва оголосила війну грошам і що з того вийшло.

Примітки

1

Дослівно — пам’ятай про смерть (лат.).

2

«...коли минув мені тридцятий...» (фр.). (Франсуа Війон, «Великий заповіт», переклад Л. Первомайського).

3

«Це лютий Сплін, Хандра, що бачить плахи й страти, Покурює кальян, не відаючи сну» (фр.). (Шарль Бодлер, «Квіти зла», переклад Д. Павличка).

4

«Як мрець коло мерця, лежав у темнині...» (фр.). (Шарль Бодлер, «Квіти зла», XXXII, переклад Д. Павличка).

5

Зізнайтеся мені, мадам,

Про безневинну вашу долю, —

Не буде боляче вустам,

Слівце те не завдасть вам болю.

(Пер. О. Жупанський).

6

Надзвичайно вишукане! Надзвичайно ігристе! (фр.).

7

Звісно, мсьє! (фр.).

8

Чорт! В горлі так пече! (фр.).

9

Рушаймо! (фр.).

10

Говоритимемо французькою. Про що ти? Гадаєш, я спатиму з брудною шльондрою? (фр.).

11

Важкий Авернський спуск (лат.).

12

«Хоч знав він добре, чим його варварський Мучитель стріне...» (лат.). (Горацій, переклад А. Содомори).

Content

Джордж Орвелл
Нехай квітне аспідистра

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

Примітки