Кен Фолет

Мъжът от Санкт Петербург

„Човек не може да обича човечеството. Човек може да обича само хора.“

Греъм Грийн

Първа глава

Беше ленив неделен следобед — точно такива следобеди обичаше Уолдън. Той стоеше до отворения прозорец и гледаше към парка. Обширната морава беше осеяна със стари дървета: шотландски бор, два могъщи дъба, няколко кестена и върба, която приличаше на глава с момичешки къдри. Слънцето беше високо и дърветата хвърляха тъмни, прохладни сенки. Птиците се бяха умълчали, но от цъфналото пълзящо растение до прозореца долиташе доволното жужене на пчелите. Къщата тънеше в тишина. Повечето слуги бяха в следобедна почивка. Днес единствените гости бяха брат му Джордж, съпругата му Клариса и техните деца. Джордж бе излязъл на разходка, Клариса си легна, а децата не се виждаха никъде. Уолдън се чувстваше добре: в църквата беше с редингот, разбира се, а след час-два щеше да сложи бяла папийонка и фрак за вечеря, но междувременно му беше много удобно с костюма от туид и ризата с мека яка. „Ако Лидия посвири на пиано довечера, това ще е един съвършен ден“, помисли си той.

Обърна се към жена си:

— Ще посвириш ли след вечеря?

Тя се усмихна.

— Щом искаш.

Уолдън чу шум и пак се извърна към прозореца. В края на алеята, на около четиристотин метра от къщата, се появи кола. Уолдън усети леко раздразнение, като болката, която го жилеше в десния крак, преди времето да се развали. „Защо един автомобил трябва да ме дразни?“, помисли си. Нямаше нищо против автомобилите — той самият притежаваше ланчестър и редовно пътуваше с него до Лондон, — но през лятото те бяха ужасно недоразумение в селото, защото вдигаха облаци прах, когато профучаваха по черния път. Уолдън възнамеряваше да покрие с чакъл около двеста метра от пътя. Обикновено не би се колебал, но пътищата не бяха негова отговорност от 1909 г., когато Лойд Джордж основа Службата за пътищата. И сега осъзна, че точно това е източникът на раздразнението му. Колко типично за управлението на либералите: вземаха пари от него, за да направят с тях онова, което той и бездруго щеше да направи, а после не го правеха. „Сигурно накрая сам ще асфалтирам пътя“, помисли си Уолдън; просто се вбесяваше, че трябва да плаща два пъти за едно и също нещо.

Колата зави на чакъла пред къщата и спря шумно и с друсане пред южната врата. Изгорелите газове се понесоха към прозореца и Уолдън задържа дъха си. Шофьорът — с шлем, очила и кожено яке — отвори вратата на пътника. От колата слезе нисък мъж с черно палто и черна филцова шапка. Уолдън го позна веднага и сърцето му се сви: със спокойния летен следобед беше свършено.

— Уинстън Чърчил — каза той.

— Колко смущаващо — отвърна Лидия.

Уолдън не успяваше да се отърве от този човек. В четвъртък беше получил бележка от него и не й обърна внимание. В петък Чърчил се обади в лондонския му дом и му бе казано, че графът не е у дома. Сега идваше чак в Норфолк в неделя. Но отново щяха да го отпратят. Нима си мислеше, че упоритостта му е особено впечатляваща?

Не обичаше да е груб с хората, но Чърчил си го заслужаваше. Либералното правителство, в което той беше министър, бе предприело злостна атака срещу самите основи на английското общество — наложи данъци на недвижимото имущество, подкопаваше Камарата на лордовете, искаше да отстъпи Ирландия на католиците, кастрираше Кралския флот и се поддаваше на изнудването на профсъюзите и проклетите социалисти. Уолдън и приятелите му не възнамеряваха да си стиснат ръцете с подобни хора.

Вратата се отвори и Причард влезе в стаята. Той беше висок лондончанин с пригладена с брилянтин черна коса и излъчваше доста фалшиво достолепие. Като момче беше избягал от дома си и с кораб бе стигнал до Източна Африка. По онова време Уолдън беше на сафари там и го нае да наглежда местните носачи. Оттогава бяха заедно. Сега Причард беше техният иконом, местеше се с тях от къща на къща и бе негов приятел, доколкото един слуга може да ти е приятел.

— Първият лорд на Адмиралтейството, милорд — обяви Причард.

— Не съм си у дома — отвърна Уолдън.

Причард явно се смути. Не беше свикнал да отпраща министри. „Икономът на баща ми щеше да го направи, без да му мигне окото“, помисли си Уолдън, но старият Томсън отдавна беше в пенсия и отглеждаше рози в градината на малката си къща в селото, а Причард така и не бе успял да придобие неговото достолепие.

Причард започна да завалва просташки думите, както винаги, когато беше напълно отпуснат или много притеснен:

— Господин Чърчил каза, че вий тъй ще кажете, сър, и вика да ви дам т’ва писмо. — Държеше поднос с някакъв плик.

Уолдън не обичаше да го притискат така, затова му се сопна:

— Върни му го… — Но спря и се загледа в надписа на плика. В едрия, четлив и силно наклонен почерк имаше нещо познато. — О, господи! — ахна той.

Взе плика, отвори го и извади лист плътна бяла хартия, сгънат на две. В горния му край с червено беше отпечатан кралският герб.

Бъкингамски дворец

1 май 1914 г.

Скъпи ми Уолдън,

Ще се срещнеш с младия Чърчил.

Джордж

— От краля е — съобщи Уолдън на Лидия.

Тя се изчерви от смущение. Беше проява на прекалено лош тон да въвличаш монарха в подобно нещо. Уолдън се почувства като ученик, на когото са казали да спре да се дърли с другарчетата си. За миг се изкуши да пренебрегне и краля, но последствията… Лидия вече нямаше да бъде приемана от кралицата, хората нямаше да канят семейство Уолдън на приемите, на които присъства член на кралското семейство, и най-лошото — дъщеря му Шарлът нямаше да бъде представена в двореца като дебютантка. Социалният им живот щеше да претърпи катастрофа. Със същия успех можеха да се изселят в чужбина. Не, неподчинението на краля беше немислимо.

Уолдън въздъхна. Чърчил го беше победил. Това донякъде бе облекчение, защото вече имаше идеалното извинение и никой не би го обвинил. „Писмо от краля, старче — щеше да каже. — Нищо не можех да направя.“

— Покани господин Чърчил — рече той на Причард.

После подаде писмото на Лидия. Либералите наистина не разбираха как трябва да функционира една монархия.

— Кралят просто не е достатъчно твърд с тези хора — измърмори Уолдън.

— Това вече става ужасно отегчително — отвърна Лидия.

Уолдън обаче си помисли, че тя изобщо не е отегчена, всъщност дори го намира за вълнуващо, но го казва, защото така би трябвало да се изразява една английска графиня и тъй като не беше англичанка, а рускиня, обичаше да си служи с типично английски фрази, както човек, който говори френски, често повтаря alors и hein?

Уолдън отиде до прозореца. Колата на Чърчил още потракваше и вдигаше па̀ра пред къщата. Шофьорът стоеше до нея с ръка на вратата, сякаш я удържаше като кон, за да не се запилее нанякъде. Няколко слуги го зяпаха от безопасно разстояние.

Причард пак влезе и оповести:

— Господин Уинстън Чърчил.

Чърчил беше на четирийсет, точно десет години по-млад от Уолдън. Той бе нисък, строен мъж, облечен, според Уолдън, твърде елегантно за истински джентълмен. Косата му бързо оредяваше и бе оставила един връх над челото и две къдри по слепоочията, които заедно с късия нос и постоянната сардонична искра в очите му придаваха дяволит вид. Беше очевидно защо карикатуристите редовно го рисуваха като пакостливо херувимче.

Чърчил стисна ръката на графа и рече ведро:

— Добър ден, лорд Уолдън. — Поклони се на Лидия. — Лейди Уолдън, как сте?

„Какво в него ми лази така здраво по нервите?“, чудеше се Уолдън.

Лидия му предложи чай, а Уолдън го покани да седне. Графът не възнамеряваше да се впускат в любезен разговор: нямаше търпение да узнае за какво е цялата тази суматоха.

— Първо искам да поднеса извиненията си, както и тези на краля, че ви се натрапих така — започна Чърчил.

Уолдън кимна. Не смяташе да отговори, че всичко е наред.

— Ще добавя и че никога не бих постъпил по този начин, ако нямах крайно належащи причини — продължи Чърчил.

— Най-добре ми кажете какви са те.

— Знаете ли какво се случва на борсата?

— Да, лихвата се покачва.

— От едно и седемдесет и пет почти до три процента. Това е огромно повишение и се случи само за няколко седмици.

— Предполагам, вие знаете защо.

Чърчил кимна.

— Германски компании изкупуват на безценица чужди дългове в огромен мащаб, събират пари в брой и купуват злато. Още няколко седмици така и всички държави ще се окажат длъжници на Германия, нейните дългове към тях ще останат неуредени, а запасите й от злато ще са по-големи от когато и да било.

— Тя се подготвя за война.

— По този и по други начини. Събрали са един милиард марки над обичайните данъци, за да укрепят армия, която и бездруго вече е най-силната в Европа. Сигурно помните, че през 1909 година, когато Лойд Джордж повиши британските данъци с петнайсет милиона лири стерлинги, се стигна почти до революция. Е, един милион марки са равни на петдесет милиона лири. Това е най-голямото данъчно облагане в историята на Европа…

— Да, така е — прекъсна го Уолдън. Чърчил бе на път да изпадне в театралничене, а той нямаше намерение да слуша речи. — Ние, консерваторите, от доста време се тревожим заради германския милитаризъм. А сега, в последния момент, вие ми казвате, че сме били прави.

Чърчил остана невъзмутим.

— Германия ще нападне Франция. Почти сигурно е. Въпросът е дали ние ще помогнем на Франция.

— Не — отвърна Уолдън изненадан. — Министърът на външните работи ни увери, че не сме поемали ангажименти към Франция…

— Разбира се, сър Едуард е бил откровен… — каза Чърчил. — Но все пак греши. Нашите отношения с Франция са от такова естество, че няма как да стоим настрана и да гледаме как Германия я завладява.

Уолдън беше шокиран. Либералите убеждаваха всички, включително и него, че няма да въвлекат Англия във война, а сега един от техните водещи министри твърдеше точно обратното. Двуличието в политиката беше вбесяващо, но Уолдън забрави за него, когато се замисли за последиците от една война. Мислеше за младите мъже, които познаваше и които щяха да идат на фронта: търпеливите градинари в парка му, дръзките момчета от прислугата, отпуснатите ленивци в клубовете по „Сейнт Джеймс“… после го споходи друга мисъл, много по-смразяваща, и той попита:

— Но можем ли да победим?

Чърчил доби печален вид.

— Не мисля.

Уолдън се втренчи в него.

— Господи, какво сте направили?

Чърчил веднага мина в защита:

— Целта ни беше да избягваме войната, а няма как да следваш тази политика и същевременно да се въоръжаваш до зъби.

— Явно все пак не сте успели да избегнете войната.

— Все още се опитваме.

— Но смятате, че ще се провалите.

Чърчил за миг се наежи, но после преглътна гордостта си:

— Да.

— Тогава какво ще стане?

— Ако Англия и Франция заедно не могат да победят Германия, тогава ще ни трябва друг съюзник, трета страна: Русия. Ако Германия е разделена и се бие на два фронта, ще можем да победим. Руската армия е некомпетентна и корумпирана, разбира се — както всичко в онази страна, — но това няма значение, стига да привлекат към себе си част от силите на Германия.

Чърчил добре знаеше, че Лидия е рускиня, обаче с типичната си нетактичност не се смути да говори така за страната й в нейно присъствие, но Уолдън подмина това, защото беше силно заинтригуван от думите му.

— Русия вече има споразумение с Франция — каза той.

— То не е достатъчно — отвърна Чърчил. — Ако Франция стане жертва на агресия, Русия е длъжна да се бие, но сама трябва да реши дали в конкретния случай Франция е жертва на агресор. Когато войната започне, и двете държави ще твърдят, че са жертви. Затова споразумението в общи линии задължава Русия да воюва само ако тя реши така. На нас ни е нужно тя да заяви твърдо, че ще е на наша страна.

— Не си ви представям да си стискате ръцете с царя.

— Значи ни подценявате. За да спасим Англия, ще преговаряме и с дявола.

— Привържениците ви няма да одобрят подобно нещо.

— Те няма да разберат.

Уолдън виждаше накъде води всичко това и перспективата беше вълнуваща.

— Какво сте намислили? Тайно споразумение? Или неписано съглашение?

— И двете.

Уолдън го погледна с присвити очи. „Младият демагог може и да има нещо в главата — рече си — и то да не работи в мой интерес. Значи либералите искат тайно споразумение с царя въпреки омразата на англичаните към бруталния режим в Русия — но защо ми го казва? Ясно е, че искат някак да ме въвлекат в това. Но с каква цел? За да хвърлят вината върху консерваторите, ако всичко се обърка? Ще им трябва доста по-умел конспиратор от този Чърчил, за да ми заложат подобен капан.“

— Продължавайте — рече Уолдън.

— Започнах флотски преговори с руснаците, успоредно с нашите военни преговори с Франция. Известно време нещата не вървяха добре, но вече стават по-сериозни. Един млад руски адмирал ще дойде в Лондон. Казва се княз Алексей Андреевич Орлов.

— Алекс! — възкликна Лидия.

Чърчил я погледна.

— Мисля, че е ваш роднина, лейди Уолдън.

— Да — каза тя и по неизвестна за Уолдън причина се смути. — Той е син на по-голямата ми сестра, което го прави мой… братовчед?

— Племенник — поправи я Уолдън.

— Не знаех, че е станал адмирал — добави Лидия. — Сигурно са го произвели наскоро. — Отново изглеждаше съвсем овладяна, както обикновено, и Уолдън реши, че си е въобразил моментното й смущение. Беше доволен, че Алекс ще дойде в Лондон: много го харесваше. — Твърде млад е за такава голяма отговорност — рече тя.

— На трийсет е — изтъкна Чърчил и Уолдън си спомни, че и самият Чърчил, който бе на четирийсет, е доста млад, за да е начело на целия Кралски флот. Изражението му сякаш казваше: светът принадлежи на способните млади мъже като мен и Орлов.

„Но все пак съм ви нужен аз“, помисли си Уолдън.

— Между другото — продължи Чърчил — Орлов е племенник на царя по линия на покойния си баща, княза, но по-важното е, че той е сред малцината, освен Распутин, на които царят се доверява. Ако някой от руския военноморски флот може да накара царя да застане на наша страна, това е Орлов.

Уолдън зададе въпроса, който живо занимаваше ума му:

— А каква е моята роля във всичко това?

— Искам да сте представителят на Англия в тези преговори — и да ми поднесете Русия на тепсия.

Този човек просто не можеше да устои на изкушението да изпадне в мелодраматизъм.

— Искате с Алекс да договорим военен съюз между Англия и Русия?

— Да.

Уолдън веднага осъзна колко голямо и трудно е това предизвикателство, но и колко добре щеше да му се отплати. Той скри вълнението си и устоя на изкушението да стане и да закрачи из стаята.

— Вие познавате царя лично — продължаваше Чърчил. — Познавате Русия и говорите гладко руски. Освен това сте чичо на Орлов. Веднъж вече успяхте да убедите царя да застане на страната на Англия, а не на Германия — през 1906 година, когато вашата намеса предотврати ратификацията на Бьоркския договор[1]. — Той замълча. — Все пак вие не бяхте първият ни избор за британски представител на тези преговори. С оглед на ситуацията в Уестминстър…

— Да, да. — Уолдън не искаше да обсъждат това. — Ала нещо ви е накарало да размислите.

— Накратко, вие сте изборът на царя. Изглежда, сте единственият англичанин, на когото има доверие. Той изпрати телеграма на братовчед си, краля, в която настоява Орлов да работи с вас.

Уолдън си представи колко потресени са били радикалите, когато са научили, че ще трябва да включат стария реакционер от торите в тази тайна схема.

— Предполагам, че това ви е ужасило — рече той.

— Ни най-малко. По отношение на външните работи политиката ни не се различава особено от вашата. И аз винаги съм смятал, че вътрешните политически несъгласия не бива да стават причина да се лишим от вашите способности в правителството на Негово Величество.

„Сега пък ласкае — помисли си Уолдън. — Явно отчаяно имат нужда от мен.“ А на глас каза:

— Как ще го запазим в тайна?

— Ще прилича на светска визита. Ако сте съгласен, Орлов ще остане при вас в Лондон за сезона. Вие ще го представите пред обществото. Ако не греша, дъщеря ви трябва да дебютира тази година, нали? — Погледна към Лидия.

— Точно така — отвърна тя.

— Това за вас, така или иначе, е отлична възможност. Както знаете, Орлов е ерген и очевидно е много добра партия, затова можем да пуснем слуха зад граница, че си търси английска съпруга. И дори е възможно да си намери.

— Отлична идея. — Внезапно Уолдън осъзна, че е доволен. Веднъж бе действал като полуофициален дипломат, по време на правителството на консерваторите Солсбъри и Балфур, но през последните осем години не беше вземал участие в международната политика. Сега имаше възможност да се върне на сцената и това му напомни колко поглъщаща и вълнуваща е тази работа: потайността, хазартното изкуство на преговорите, сблъсъкът на характери, предпазливото убеждаване или дори принуждаване чрез заплаха за война. Руснаците обаче не бяха лесни; те бяха капризни, упорити и арогантни. Но с Алекс щеше да се справи лесно. Алекс беше на сватбата им с Лидия, тогава десетгодишен и с моряшко костюмче. По-късно учи няколко години в Оксфорд и идваше в Уолдън Хол през ваканциите. Баща му беше покойник, затова Уолдън му отделяше повече време, отколкото би отделил на възрастен, и бе възнаграден с приятелството на един буден млад ум.

Това беше прекрасна основа за преговори. „Може и да успея — каза си той. — Какъв триумф би било!“

— В такъв случай да разбирам ли, че ще го направите? — попита Чърчил.

— Но да — отвърна Уолдън.

Лидия се изправи.

— Не, не ставайте — рече тя на мъжете, които станаха заедно с нея. — Оставям ви да говорите за политика. Ще вечеряте ли с нас, господин Чърчил?

— За съжаление, имам ангажимент в града.

— Тогава ще се сбогувам. — Тя стисна ръката му.

Излезе от Осмоъгълния салон, където винаги пиеха чая си, и тръгна през огромното фоайе, после прекоси по-малък салон към стаята с цветята. В същото време един от помощник-градинарите — не му знаеше името — влезе през вратата откъм градината с огромен букет жълти и розови лалета за масата на вечеря. Едно от нещата, които Лидия обичаше в Англия по принцип и в Уолдън Хол в частност, беше изобилието от цветя и тя винаги се радваше на свежестта им, сутрин и вечер, дори през зимата, когато ги отглеждаха в парници.

Градинарят докосна шапката си — не беше нужно да я сваля, ако не го заговорят, защото тази стая всъщност бе част от градината, — остави букета на една мраморна маса и излезе. Лидия седна и вдиша хладния ароматен въздух. Тук беше подходящо за възстановяване от шок, а разговорът за Санкт Петербург я бе изнервил. Тя си спомни Алексей Андреевич като срамежливо, красиво момченце на сватбата — най-нещастният ден в живота й.

Каза си, че е извратено да превръща точно това помещение в свое убежище. В къщата имаше стаи с почти всякакво предназначение: за закуска, за обяд, за чай, за вечеря, билярдна и още една, в която държаха оръжията, специални стаи за прането, за гладенето, за варене на конфитюр, за чистене на сребро, за окачване на дивеча, за съхраняване на виното, за четкане на костюми… Нейният апартамент се състоеше от спалня, будоар и дневна. И все пак, когато искаше да намери покой, тя идваше тук, сядаше на твърдия стол и се взираше в грубата каменна мивка и в крачетата от ковано желязо на мраморната маса. Бе забелязала, че и съпругът й също има свое неофициално убежище: когато беше разстроен от нещо, Стивън се затваряше в оръжейната и четеше книга за лов.

Значи Алекс щеше да й гостува в Лондон за сезона. Щяха да разговарят за дома, за снега, за балета и за бомбите; а докато го гледаше, тя щеше да мисли за един друг млад руснак, мъжа, за когото не се беше омъжила.

Не го беше виждала от деветнайсет години, но все още самото споменаване на Санкт Петербург съживяваше спомена за него и караше кожата й да настръхва под копринената рокля. Тогава той беше на деветнайсет, като нея, гладен студент с дълга черна коса, изражение на вълк и очи на шпаньол. Беше слаб като вейка. Кожата му беше бяла, космите по тялото меки, тъмни и нежни, а ръцете му бяха толкова, толкова умели. Тя се изчерви, но не при спомена за тялото му, а при представата как нейната плът я предаде, подлуди я от удоволствие и я караше да крещи безсрамно. „Бях порочна — рече си. — И още съм порочна, защото ми се иска да го направя отново.“

Почувства вина към съпруга си. Почти винаги мислеше с вина за него. Не го обичаше, когато се ожениха, но вече го обичаше. Той беше човек със силна воля и горещо сърце и я обожаваше. Обичта му бе постоянна, нежна и изцяло лишена от отчаяната страст, която бе познала някога. Каза си, че той е щастлив само защото така и не е разбрал колко дива и жадна може да бъде любовта.

„Вече не жадувам за такава любов — помисли си. — Научих се да живея без нея и с годините става все по-лесно. И би трябвало — вече съм почти на четирийсет!“

Някои от приятелките й още се изкушаваха и се поддаваха. Не говореха пред нея за връзките си, защото усещаха, че няма да одобри, но клюкарстваха за други и Лидия знаеше, че в някои провинциални имения приемите изобилстваха от… е, от изневери. Веднъж лейди Джирард й намекна със снизходителния вид на по-възрастна жена, която дава разумен съвет на млада домакиня: „Скъпа, ако виконтесата и Чарли Стоут ви гостуват по едно и също време, просто трябва да ги настаните в съседни спални“. Лидия ги настани в двата противоположни края на къщата и виконтесата повече не стъпи в Уолдън Хол.

Хората казваха, че за тази поквара е виновен покойният крал, но Лидия не им вярваше. Вярно, той дружеше с евреи и певци, но това не го правеше неморален. Кралят беше гостувал два пъти в Уолдън Хол — веднъж като принц на Уелс и веднъж като крал Едуард Седми — и се бе държал безупречно.

Тя се зачуди дали новият крал ще ги посети някой ден. Голямо напрежение е да ти гостува монарх, но пък и страхотно вълнение, докато приготвяш къщата за него, поръчваш възможно най-разкошните ястия и купуваш дванайсет нови рокли само за един уикенд. А ако този крал ги посети, може да ги дари с жадуваното entrée — правото да влизат на празнични случаи в Бъкингамския дворец през входа откъм градините, а не да се редят на опашка по булеварда заедно още двеста други карети.

Тя се замисли за гостите си този уикенд. Джордж беше по-малкият брат на Стивън: притежаваше неговия чар, но не и сериозността му. Дъщеря му Белинда беше на осемнайсет, колкото Шарлът. И двете щяха да дебютират този сезон. Майката на Белинда беше починала преди няколко години и Джордж се ожени отново, доста скоро след това. Втората му съпруга Клариса беше много по-млада от него и доста жизнена. Тя му роди двама синове, близнаци. Единият от тях щеше да наследи Уолдън Хол след смъртта на Стивън, ако Лидия не го дареше със син на тази напреднала възраст. „Бих могла — каза си тя. — Чувствам, че бих могла, но просто не се случва.“

Почти беше станало време да се приготвя за вечеря. Въздъхна. С ежедневната рокля и свободната прическа се чувстваше удобно и съвсем естествено, но сега прислужницата трябваше да я пристегне с корсет и да вдигне високо косата й. Говореше се, че някои млади жени съвсем се отказали от корсетите. Лидия предполагаше, че в това няма нищо лошо, ако имаш природно изваяна фигура, но тя беше твърде слаба точно на неправилните места.

Стана и излезе навън. Онзи помощник-градинар стоеше до розов храст и говореше с една от прислужниците. Лидия я разпозна: Ани, красива, пищна и празноглава девойка с широка и ведра усмивка. Тя стоеше с ръце в джобовете на престилката, извърнала кръглото си лице към слънцето, и се смееше на думите на градинаря. „Ето това момиче няма нужда от корсет“, помисли си Лидия. Ани трябваше да наглежда Шарлът и Белинда, защото гувернантката отсъстваше този следобед.

— Ани! — рязко я извика Лидия. — Къде са младите дами?

Усмивката на Ани изчезна и тя веднага направи реверанс.

— Не мога да ги открия, милейди.

Градинарят се отдалечи смутено.

— Не ми изглежда да ги търсиш — скастри я Лидия. — Върви.

— Веднага, мадам. — Ани хукна към къщата и Лидия въздъхна: момичетата не бяха там, но тя не си направи труда да извика Ани, за да й се скара отново.

Тръгна през моравата, като мислеше за познати и приятни неща и пропъди Санкт Петербург в дъното на съзнанието си. Бащата на Стивън, седмият граф Уолдън, беше насадил в западната страна на парка рододендрони и азалии. Лидия не познаваше стареца, защото той беше умрял, преди тя да срещне Стивън, но всички твърдяха, че бил истински достолепен викторианец. Храстите му сега бяха отрупани с цвят, и то в доста невикториански смесени багри. „Трябва да наемем художник да нарисува къщата — помисли си тя. — За последно я рисуваха, преди паркът да добие този вид.“

Обърна се към Уолдън Хол. Сивият камък на южната фасада изглеждаше красив и величествен на следобедното слънце. В центъра й беше южната врата. По-нататък, в източното крило, бяха големият салон и няколко трапезарии, а зад тях — плетеница от кухни, килери и перални помещения, които се нижеха в пълен безпорядък към далечните конюшни. От западната страна бяха утринният и Осмоъгълният салон, а на ъгъла — библиотеката; зад него, по западната страна бяха билярдната зала, оръжейната, нейната стая с цветята, пушалнята и кабинетът на управителя. На първия етаж, от южната страна, се намираха спалните на семейството, а главните гостни бяха от западната. Стаите за прислугата бяха над кухните от североизточната страна, скрити от погледа. Над първия етаж се издигаше ирационална сбирщина от кули, кулички и мансарди. Цялата фасада беше истински взрив от каменни орнаменти в най-добрия викториански рококо маниер — с цветя, шеврони и скулптирани въжени оплетки, дракони, лъвове, херувими, балкони и бойници, пилони за знамена, слънчеви часовници и гаргойли. Лидия обичаше това място и беше благодарна, че Стивън — за разлика от повечето стари аристократи — можеше да си позволи да го задържи.

Тя видя Шарлът и Белинда да излизат от храстите в другия край на моравата. Ани, разбира се, не ги беше намерила. И двете бяха с широкополи шапки, летни рокли, ученически черни чорапи и равни обувки. Тъй като щеше да дебютира този сезон, Шарлът понякога се обличаше и фризираше за вечеря, но през повечето време Лидия се отнасяше с нея като с дете, каквото си беше, защото не е хубаво децата да порастват твърде бързо. Двете братовчедки бяха потънали в разговор и Лидия вяло се зачуди за какво толкова говорят. „Какво имаше в главата ми, когато бях на осемнайсет? — запита се тя, но си спомни младежа с меките косми и умелите ръце и си каза: — Господи, моля те, нека опазя тайната си!“

— Мислиш ли, че ще се чувстваме различно след дебюта в обществото? — попита Белинда.

Шарлът беше разсъждавала вече по този въпрос.

— Аз няма.

— Но тогава ще сме вече пораснали.

— Не виждам как многото приеми, балове и пикници могат да направят човек пораснал.

— Ще трябва да носим корсети.

Шарлот се изсмя.

— Никога ли не си слагала корсет?

— Не, а ти?

— Аз изпробвах моя миналата седмица.

— И как е?

— Ужасно. Не можеш да вървиш изправена.

— А как изглеждаш?

Шарлът изобрази с жест огромен бюст. И двете избухнаха в смях. Шарлът забеляза майка си и веднага си придаде разкаяно изражение в очакване да бъде порицана, но майка й изглеждаше разсеяна, само се усмихна леко и се обърна.

— Мисля, че ще е забавно — каза Белинда.

— Сезонът ли? Да — рече Шарлот със съмнение. — Но какъв смисъл има от всичко това?

— Смисълът е, разбира се, да срещнеш правилния младеж.

— Искаш да кажеш — да си намериш съпруг.

Те стигнаха до огромния дъб в средата на моравата и Белинда се тръшна на пейката под него. Изглеждаше леко нацупена.

— За теб всичко това е голяма глупост, нали? — попита тя.

Шарлът седна до нея и се загледа през килима от торф към дългата южна фасада на Уолдън Хол. Високите готически прозорци блестяха на следобедното слънце. Оттук къщата изглеждаше така, сякаш бе рационално и правилно планирана, но зад тази фасада се криеше очарователна бъркотия.

— Глупаво е да те карат да чакаш толкова дълго — отвърна тя. — Не изгарям от нетърпение да ходя по балове, да оставям визитки в домовете на хората следобед и да се срещам с млади мъже — не бих имала нищо против, ако никога не направя нещо подобно, — но се ядосвам, че все още се държат с мен като с дете. Мразя да вечерям с Мария, тя е толкова невежа или се преструва на такава. В трапезарията поне можеш да поговориш. Татко разказва интересни неща. Когато ми доскучае, Мария предлага да играем на карти. Не искам да играя на нищо, искам да играя роля в живота си. — Тя въздъхна. Когато говореше за това, се ядосваше още повече. Погледна спокойното луничаво лице на Белинда с ореол от червени къдрици. Нейното беше овално, с доста отличителен прав нос и силна брадичка, а косата й бе тъмна и гъста. „Белинда е късметлийка — помисли си тя, — тези неща наистина не я безпокоят, тя никога не се замисля особено.“

Докосна я по ръката.

— Извинявай. Не исках да говоря така.

— Няма нищо. — Белинда се усмихна опрощаващо. — Винаги се гневиш за неща, които не можеш да промениш. Помниш ли, когато реши, че искаш да идеш в „Итън“?

— Не!

— Напротив. Каква врява вдигна само! „Татко е учил в «Итън», защо да не уча и аз?“

Шарлът нямаше никакъв спомен за това, но не можеше да отрече, защото ги вършеше точно такива, когато беше на десет.

— Наистина ли мислиш, че тези неща не могат да бъдат променени? Да идеш в Лондон за сезона, да се сгодиш, после да се омъжиш…

— Може да се забъркаш в скандал и да се наложи да емигрираш в Родезия.

— Не съм много сигурна как човек може да се забърка в скандал.

— Аз също.

Помълчаха известно време. Понякога на Шарлът й се искаше да е пасивна като Белинда. Животът щеше да е по-прост — но и ужасно скучен.

— Попитах Мария какво се очаква да правя, след като се омъжа — продължи тя. — Знаеш ли какво ми отговори? — Тя започна да имитира гърления руски акцент на гувернантката си: — „Да правиш ли? Скъпо дете, няма да правиш нищо“.

— О, твърде глупаво е — рече Белинда.

— Нима? А какво прави майка ми или твоята майка?

— Те са светски дами. Дават приеми, отсядат в провинциални имения, ходят на опера и…

— Точно това имам предвид. Нищо не правят.

— Раждат бебета…

— Е, то е друго. Раждането на бебета е превърнато в такава тайна.

— Защото е… вулгарно.

— Защо? Какво вулгарно има в това? — Шарлът осъзна, че отново се пали. Мария винаги й казваше да не се пали. Тя пое дълбоко дъх и понижи глас: — Ние с теб ще трябва да раждаме бебета. Не мислиш ли, че можеха да ни кажат как точно става? Много са загрижени да научим всичко за Моцарт, Шекспир и Леонардо да Винчи.

Белинда сякаш се смути, но беше много заинтригувана. „И тя се чувства като мен — каза си Шарлът. — Дали знае нещо повече?“

— Съзнаваш ли, че те порастват вътре в теб? — попита тя.

Белинда кимна и веднага избълва:

— Но как точно се започва?

— О, мисля, че просто се случва, когато навършиш двайсет и една. Ето защо трябва да станеш дебютантка и да се появиш в обществото — за да си намериш съпруг, преди да започнеш да имаш бебета. — Шарлът се поколеба. — Така ми се струва.

— Тогава как излизат от теб? — попита Белинда.

— Не знам. Колко са големи?

Белинда разпери ръце, за да покаже.

— Близнаците бяха ей толкова големи, когато се родиха. — После размисли и посви малко ръце. — Е, по-скоро ей толкова.

— Когато кокошката снася, яйцето излиза от… отзад — каза Шарлът, но избягваше да я поглежда в очите. Никога не беше водила толкова интимен разговор с някого. — Яйцето изглежда доста голямо, но все пак излиза.

Белинда се наведе към нея и заговори тихо:

— Веднъж видях как Дейзи ражда теленце. Тя е крава от фермата. Мъжете не знаеха, че гледам. Те така го нарекоха: „изкара“ телето.

Шарлот се развълнува.

— И какво стана?

— Беше ужасно. Сякаш коремът й се отвори, изтече много кръв и други неща. — Белинда потрепери.

— Направо ме плашиш — рече Шарлът. — Страхувам се, че ще се случи с мен, преди да науча всичко необходимо. Защо просто не ни кажат?

— Не бива да говорим за такива неща.

— По дяволите, точно за такива неща трябва да говорим!

Белинда ахна:

— Не бива и да ругаеш!

— Не ми пука. — Шарлът се вбесяваше, че няма как да разбере, няма кого да пита, нито къде да прочете… Тогава й хрумна нещо. — В библиотеката има един заключен шкаф — обзалагам се, че в него крият книги за всякакви такива неща. Да проверим!

— Но щом е заключен…

— О, от години знам къде държат ключа.

— Ще имаме големи неприятности, ако ни хванат.

— Сега всички се обличат за вечеря. Това е нашият шанс. — Шарлът се изправи.

Белинда се поколеба.

— Ще стане скандал.

— Изобщо не ме интересува. Така или иначе, ще претърся този шкаф, ти ела, ако искаш. — Шарлът се обърна и тръгна към къщата. След миг Белинда я догони, както и очакваше.

През портика с колоните влязоха в хладното величествено фоайе. Завиха наляво, подминаха утринния салон и Осмоъгълния салон, после влязоха в библиотеката. Шарлът си повтаряше, че е жена и има право да знае, но въпреки това се чувстваше като непослушно момиченце.

Библиотеката беше любимата й стая. Тъй като се намираше на ъгъл в къщата, тя бе много светла благодарение на трите големи прозореца. Кожените кресла бяха стари и изненадващо удобни. През зимата тук цял ден гореше огън, имаше всякакви игри, пъзели и две-три хиляди книги. Някои от тях бяха много стари, още от времето, когато е построена къщата, но имаше и доста нови, защото майка й четеше романи, а баща й се интересуваше от най-различни неща — химия, агрономия, пътешествия, астрономия и история. Шарлът обичаше да идва в почивния ден на Мария, защото тогава гувернантката нямаше да изтръгне от ръцете й „Далеч от безумната тълпа“ и да я замени с „Вълшебни водни твари“. Понякога баща й също беше тук с нея, седнал зад своето високо викторианско писалище, той четеше каталог със земеделска техника или финансовия баланс на американските железници, но никога не й казваше коя книга да чете.

Сега библиотеката беше празна. Шарлът тръгна право към писалището, отвори малко квадратно чекмедже и извади от него ключ. До стената срещу писалището имаше три шкафа. В единия бяха кутиите с игрите, а в другия — кашони с хартия и пликове с герба на Уолдън. Третият беше заключен. Шарлот го отвори.

Вътре видя двайсет-трийсет книги и купчина стари списания. Прегледа набързо едно от тях. Наричаше се „Перлата“. Не й се стори обещаващо. Грабна наслуки две книги, без да погледне заглавията. Затвори бързо шкафа, заключи го и върна ключа в чекмеджето на писалището.

— Ето! — рече тя победоносно.

— А къде ще идем да ги разгледаме? — изсъска Белинда.

— Не помниш ли скривалището ни?

— О! Да!

— Защо шепнем?

И двете се засмяха.

Шарлът тръгна към вратата и внезапно чу глас в коридора:

— Лейди Шарлът… Лейди Шарлът…

— Това е Ани, търси ни — рече Шарлът. — Тя е мила, но е много глупава. Ще излезем от другата страна, бързо. — Прекосиха библиотеката и минаха през вратата към билярдната зала, от която пък се стигаше до оръжейната; там вече имаше някого. Шарлът се заслуша.

— Татко е — рече Белинда, изглеждаше изплашена. — Той беше навън с кучетата.

За щастие, прозорците на билярдната зала бяха френски и от тях се излизаше на западната тераса. Шарлът и Белинда се измъкнаха навън и тихо затвориха вратите. Слънцето вече висеше ниско, аленееше и хвърляше дълги сенки по моравата.

— А сега как ще влезем пак? — попита Белинда.

— През покривите. Ела!

Шарлът хукна към задната страна на къщата и през кухненската градина към конюшните. Напъха двете книги в пазвата си и затегна колана на роклята, за да не изпаднат.

От един ъгъл на двора на конюшните можеше да се покатери лесно до покрива на крилото за прислугата. Първо стъпи върху капака на ниския метален бункер за дървата. Оттам се прехвърли на ламаринения покрив на навеса, в който държаха инструментите. Навесът се облягаше на перачницата. Шарлът се изправи на гофрираната ламарина и се изтегли на покрития с керемиди стръмен покрив на перачницата. Там се обърна да погледне назад: Белинда я следваше.

Шарлът легна по корем и продължи пълзешком, като се опираше на длани и на върховете на обувките си, докато не стигна до стена. Там запълзя нагоре по покрива и яхна билото му.

Белинда я следваше.

— Не е ли опасно? — попита тя.

— Правя го от деветгодишна.

Над тях беше прозорецът на таванска стая, в която спяха две от прислужниците. Прозорецът бе високо на фронтона и горната му рамка почти опираше в покрива, който се спускаше от двете му страни. Шарлът се изправи и надникна. Вътре нямаше никого. Тя се издърпа на перваза и се изправи.

Наведе се наляво, прехвърли ръка и крак над ръба на покрива и се изтегли на керемидите. После се обърна и помогна на Белинда.

Останаха легнали там, за да си поемат дъх. Шарлът си спомни: някой й бе казал, че Уолдън Хол има четири акра покрив. Не беше за вярване, докато не се качиш на него и не осъзнаеш, че можеш да се изгубиш сред билата и долините му. Оттук се стигаше до всяка част на покрива по мостчетата, стълбите и тунелите, по които хората от поддръжката минаваха всяка пролет, за да чистят и боядисват улуците и да сменят счупените керемиди.

Шарлът се изправи и каза:

— Ела, нататък е лесно.

Към следващия покрив имаше стълба, след нея дъсчено мостче, а после няколко дървени стъпала, които водеха към вратичка в стената. Шарлът дръпна резето и се провря в скривалището си.

То представляваше ниско помещение без прозорци, със скосен таван и дъсчен под, от който могат да ти се набият трески, ако не внимаваш. Тя предполагаше, че навремето е служило за склад, но, така или иначе, днес беше забравено. Вратата в единия му край водеше към дрешник до детската стая, който не беше отварян от години. Шарлът бе открила това скривалище, когато беше на осем или девет, и понякога го използваше в играта — която сякаш играеше цял живот — на бягство от надзора. По пода бяха разхвърлени възглавници, буркани със свещи и кутия кибрит. На една от възглавниците лежеше доста опърпано плюшено куче, беше го скрила тук преди осем години от гувернантката си Мария, която искаше да го изхвърли. На малка масичка имаше напукана ваза, пълна с цветни моливи, и червен кожен несесер с пособия за писане. В Уолдън Хол правеха инвентаризация на всеки няколко години и Шарлът си спомни как госпожа Брайтуайт, икономката, казваше, че изчезват най-странни неща.

Белинда пропълзя вътре и Шарлът запали свещите. После извади двете книги от пазвата си и прочете заглавията. Едното беше „Домашна медицина“, а другото „Роман за сласт“. Медицинската книга изглеждаше по-обещаваща. Шарлът седна на една възглавница и я отвори. Белинда се настани до нея с гузен вид. Шарлът се чувстваше така, сякаш след миг щеше да открие тайната на живота.

Прелисти страниците. Текстът беше доста изчерпателен и подробен по отношение на ревматизма, счупените кости, дребната шарка, но що се отнася до раждането на деца, внезапно ставаше твърде неясен. Споменаваха се някакви мистериозни контракции, изтичащи води и нещо, което трябвало да се върже на две места, а после да се среже с ножици, предварително потопени във вряща вода. Тази глава очевидно беше писана за хора, които вече знаят много по въпроса. Имаше обаче рисунка на гола жена. Шарлът забеляза, но беше твърде смутена, за да го сподели с Белинда, че жената на рисунката няма косми на едно определено място, където тя самата ги имаше в изобилие. После следваше рисунка на бебето в корема на жената, но без никаква индикация откъде би могло да излезе то.

— Сигурно лекарят трябва да те разреже — предположи Белинда.

— Тогава какво са правили в миналото, когато е нямало лекари? — възрази Шарлът. — Явно тази книга не става. — Тя отвори другата наслуки и прочете на глас първото изречение, което й попадна пред очите: — „Тя се отпускаше сладострастно бавно, докато не се наниза напълно на твърдото ми копие, а после започна да се движи прелестно назад-напред“. — Шарлът се намръщи и погледна Белинда.

— Това пък какво значи? — попита Белинда.

Феликс Кшезински седеше в купето и чакаше влакът да потегли от гара Дувър. В купето беше студено. Той беше съвършено неподвижен. Навън бе тъмно и виждаше отражението си в прозореца: висок мъж с добре оформен мустак, черно палто и бомбе. На поставката над главата му имаше малък куфар. Можеше да мине за търговски пътник на някой швейцарски производител на часовници, само че, ако се вгледаше внимателно, всеки би забелязал, че палтото му е евтино, куфарът — картонен, а лицето не е на човек, който продава часовници.

Той мислеше за Англия. Спомняше си как, като много млад, смяташе английската конституционна монархия за съвършената форма на управление. Тази мисъл го развесели и плоското бледо лице в прозореца му се усмихна призрачно. Оттогава беше променил мнението си за съвършената форма на управление.

Влакът потегли и след няколко минути Феликс вече гледаше как слънцето изгрява над овощните градини и насажденията с хмел в графство Кент. Винаги се удивяваше на красотата на Европа. Когато я видя за първи път, изпита истински шок, защото като всеки руски селянин не бе способен да си представи, че светът може да изглежда така. И тогава беше във влак. Беше изминал стотици километри от слабо населените северозападни руски провинции, с техните закърнели дървета, потънали в сняг мизерни селца и лъкатушни кални пътища, и ето че една сутрин се събуди в Германия. Като се любуваше на спретнатите зелени нивя, павираните пътища, красивите къщи в чистите села и лехите с цветя на слънчевата гара, той си помисли, че е в рая. По-късно, в Швейцария, седеше на верандата на малък хотел, сгрявана от слънцето, което още се виждаше над покритите със сняг планини, пиеше кафе, ядеше пресни хрупкави кифлички и си мислеше: „Сигурно хората тук са много щастливи“.

Сега, докато гледаше как английските ферми оживяват в ранното утро, си спомни зората в родното си село: сиви, смръщени небеса и суров вятър, замръзнали блатисти поля с ледени локви и туфи жилава, покрита със скреж трева, и самия себе си — с износената брезентова рубашка и сковани в плъстените обувки и дървените кундури крака; баща му върви до него, облечен с прокъсаното расо на селски свещеник, и твърди, че Бог е добър. Баща му обичаше руснаците, защото и Бог ги обичаше. Но за Феликс винаги бе било очевидно, че Бог мрази хората, щом се отнася така жестоко с тях.

Този спор беше началото на дълго пътуване, което отведе Феликс от християнството, през социализма, до анархисткия терор, от Тамбовска губерния, през Санкт Петербург и Сибир, до Женева. А в Женева взе решение, което го отведе в Англия. Спомни си срещата. Едва не я пропусна…

Той едва не пропусна срещата. Беше в Краков, за да преговаря с полските евреи, които прекарваха нелегално списанието „Бунт“ през границата в Русия. Пристигна в Женева по тъмно и отиде право в малката печатница на Улрих. Редакционният съвет се беше събрал: четирима мъже и две момичета седяха около свещ в дъното на печатницата зад лъскавата преса, вдишваха миризмата на хартия и машинно масло и планираха руската революция.

Улрих посвети Феликс в темата на спора. Той познаваше Йосиф, шпионин на Охранката — руската тайна полиция. Йосиф тайно симпатизираше на революционерите, предаваше на Охранката фалшива информация и им вземаше парите. Понякога анархистите му предоставяха и верни, но безобидни данни, а в замяна той ги предупреждаваше за действията на тайната полиция.

Този път имаше сензационни новини.

— Царят иска военен съюз с Англия — каза Улрих на Феликс. — Изпратил е княз Орлов в Лондон да преговаря. В Охранката знаят за това, защото ще пазят княза по време на пътуването му през Европа.

Феликс си свали шапката и седна, като се чудеше дали е вярно. Едното момиче, тъжна, зле облечена рускиня, му наля чаша чай. Феликс извади наполовина изядена бучка захар от джоба си, сложи я между зъбите си и сръбна чая през нея по навика на селяците.

— Работата е там — продължи Улрих, — че Англия може да влезе във война с Германия и да накара руснаците да се бият.

Феликс кимна.

Опърпаното момиче каза:

— И няма князете и графовете да умрат, а обикновените руснаци.

Беше права. Във войната щяха да се сражават селяните. Феликс беше прекарал голяма част от живота си сред тези хора. Те бяха корави, груби и ограничени, но щедри до глупост, а спонтанните им пристъпи на веселие показваха какви биха могли да бъдат в едно нормално общество. Техните тревоги бяха за времето, животните, болестите, ражданията и как да надхитрят помешчика. За няколко години, в края на юношеството си, те бяха здрави и силни, усмихваха се, тичаха и флиртуваха; но скоро ставаха прегърбени, посивели, бавни и мрачни. Сега княз Орлов щеше да принуди тези млади хора да се изправят пред оръдията, за да бъдат разкъсани на парчета или осакатени завинаги, без съмнение по много основателни причини, които засягаха международната политика.

Именно заради подобни неща Феликс стана анархист.

— Какво може да се направи? — попита Улрих.

— Трябва да публикуваме тази новина на първа страница на „Бунт“! — заяви дрипавото момиче.

Започнаха да обсъждат как да представят новината. Феликс ги слушаше. Редакторските проблеми не го занимаваха особено. Той разпространяваше списанието, пишеше статии как се правят бомби и тънеше в дълбоко недоволство. В Женева бе станал ужасно цивилизован. Пиеше бира вместо водка, носеше яка и вратовръзка и ходеше на концерти на филхармонията. Работеше в книжарница. Междувременно в Русия кипеше смут. Работниците от нефтодобивната промишленост се сражаваха с казаците, парламентът беше напълно безполезен, а милиони работници вдигаха стачки. Цар Николай Втори беше най-некомпетентният и глупав управник, който изродената аристокрация бе в състояние да произведе. Страната представляваше буре с барут, което чакаше само искрата, а Феликс искаше да бъде тази искра. Но щеше да е фатално да се завърне. Йосиф Сталин се беше върнал и още щом стъпи на руска земя, го изпратиха в Сибир. Тайната полиция познаваше революционерите в изгнание по-добре от тези, които бяха още в родината си. Феликс трябваше да се примири с коравата яка, кожените обувки и обстоятелствата, в които се намираше.

Огледа малката група анархисти: Улрих, печатарят, беше с бяла коса и изцапана с мастило престилка, интелектуалец, който му даваше книги за Прудон[2] и Кропоткин[3], но и човек на действието, който навремето му бе помогнал да обере банка; Олга, дрипавото момиче, като че ли се беше влюбила във Феликс, докато един ден го видя да чупи ръката на полицай и започна да го отбягва; Вера, разсеяната поетеса; Йевно, студентът по философия, който не спираше да говори за пречистващата вълна от кръв и огън; Ханс, часовникарят, който виждаше в душите на хората, сякаш се взираше в тях през своята лупа; и Пьотър, лишеният от състоянието си граф, автор на великолепни трактати по икономика и вдъхновяващи революционни уводни статии. Те бяха искрени, отрудени хора и всички до един много умни. Феликс съзнаваше колко са важни, защото в Русия беше живял сред отчаяни хора, които търпеливо чакаха контрабандно внесените вестници и памфлети и си ги предаваха от ръка на ръка, докато те не се разпаднеха от четене. И все пак това не беше достатъчно, защото трактатите по икономика не бяха защита срещу куршумите на милицията, а яростните статии не изгаряха дворци.

Улрих тъкмо казваше:

— Тази новина трябва да получи по-широко разпространение, отколкото може да й осигури „Бунт“. Искам всеки селянин в Русия да научи, че Орлов ще ги поведе към една безполезна и кървава война заради нещо, което изобщо не ги засяга.

— Първият проблем е дали ще ни повярват — каза Олга.

— Първият проблем е дали историята е вярна — вметна Феликс.

— Трябва да проверим — отвърна Улрих. — Другарите в Лондон могат да разберат дали Орлов е пристигнал тогава, когато се очаква да пристигне, и дали се е срещнал с хората, с които се очаква да се срещне.

— Не е достатъчно да разпространим новината — рече развълнувано Йевно. — Трябва да ги спрем!

— Как? — попита Улрих и се вгледа в младежа над очилата с телени рамки.

— Орлов трябва да бъде убит — той е предател, изменник на народа си и трябва да бъде екзекутиран.

— Това ще спре ли преговорите? Вероятно — отговори си граф Пьотър. — Особено ако убиецът е анархист. Нали помните, че Англия даде политическо убежище на анархисти и това вбеси царя. Ако един от князете му бъде убит в Англия от наш другар, царят може да се ядоса достатъчно, за да прекрати напълно преговорите.

— Каква история само ще имаме тогава! — възкликна Йевно. — Можем да кажем, че Орлов е убит от нашите, защото е предал руския народ.

— Всеки вестник в света ще публикува тази новина — обади се Улрих.

— Мисля за ефекта, който ще произведе у дома. Знаете какво е отношението на руските селяни към военната повинност — за тях това е смъртна присъда. Когато едно момче отива в армията, те правят погребение. Ако научат, че царят иска ги да изпрати да се бият в голяма европейска война, реките ще потекат червени от кръв…

Феликс си помисли, че Йевно е прав. Той винаги говореше така, но този път беше прав.

— Мисля, че си въобразяваш, Йевно — рече Улрих. — Орлов е на тайна мисия — той няма да пътува из Лондон в открита карета и да маха на тълпата. Освен това познавам лондонските другари — те никога не биха убили. Не виждам как ще го направим.

— Аз виждам — рече Феликс и всички се обърнаха към него. Сенките по лицата им играеха на треперливата светлина на свещите. — Знам как може да стане — гласът му прозвуча странно дори за него самия, сякаш гърлото му беше свито. — Аз ще отида в Лондон. И ще убия Орлов.

Внезапно всички притихнаха, защото тези приказки за смърт и разрушение изведнъж бяха станали реални и конкретни. Взираха се изненадани в него, всички, освен Улрих, който се усмихваше многозначително, сякаш беше планирал това от самото начало и нещата са развиваха по желания от него начин.

Втора глава

Лондон беше невероятно богат. Феликс бе виждал екстравагантно богатство в Русия и голям просперитет в Европа, но не и в такъв мащаб. Тук никой не беше в дрипи. Всъщност въпреки топлото време всички се бяха навлекли с няколко ката дрехи. Феликс видя кочияши, улични търговци, метачи, работници и невръстни разносвачи — всички издокарани с хубави фабрични палта без дупки или кръпки. Нямаше боси деца. Нямаше жена без шапка, и то какви шапки! Повечето бяха огромни, широки като колела на двуколки и украсени с панделки, пера, цветя и плодове. Улиците гъмжаха от народ. За първите си пет минути тук той видя повече автомобили, отколкото бе виждал през целия си живот. Те като че ли бяха колкото каретите. И всичко живо бързаше — пеша или на колела.

На „Пикадили Съркъс“ превозните средства бяха спрели по обичайна за всеки град причина: един кон бе паднал и каретата се беше преобърнала. Тълпа мъже се опитваха да я изправят, а на тротоара няколко цветарки и дами с гримирани лица им подвикваха насърчения и шеги.

Когато продължи на изток, първоначалното впечатление за голямо богатство малко се промени. Мина покрай катедрала с висока кула, наречена „Свети Павел“ според картата, която беше купил на гара „Виктория“, а след това навлезе в по-бедни квартали. Внезапно величествените фасади на банки и кантори отстъпиха пред редици ниски къщи в различна степен на разруха. Тук имаше по-малко коли, а конете бяха по-кльощави. Повечето магазини всъщност бяха улични сергии. Не се виждаха никакви разносвачи, но имаше много босоноги деца — не че беше от значение, защото му се струваше, че при този климат и без това нямат нужда от обувки.

Положението се влоши, когато навлезе още по-навътре в Ист Енд. Тук къщите бяха порутени, дворовете — мръсни, а във вонящите улички парцаливи отрепки ровеха из купчините боклук в търсене на храна. Щом стигна до главната улица на Уайтчапъл, видя познатите бради, дълги коси и традиционни роби на ортодоксалните евреи и малки магазинчета, които продаваха пушена риба и кашерно месо: сякаш се намираше в Линията на уседналост[4], само че тук евреите не изглеждаха изплашени.

Той продължи към Джубили Стрийт №165, адреса, който Улрих му беше дал. Сградата беше двуетажна и приличаше на лутерански параклис. Обявлението отпред съобщаваше, че Клубът и институт „Приятел на работника“ е отворен за всички трудещи се, независимо от тяхната политическа принадлежност, но друга табела издаваше естеството на въпросния клуб, защото отбелязваше, че е основан през 1906 г. от Пьотър Кропоткин. Феликс се зачуди дали ще срещне легендарния Кропоткин в Лондон.

Влезе във фоайето, където имаше купчина вестници, също наречени „Приятел на работника“, но на идиш[5]: Der Arbeter Fraint. По стените бяха закачени обяви за уроци по английски, за неделно училище, екскурзия до гората Епинг и лекция по „Хамлет“. Феликс пристъпи навътре. Архитектурата потвърждаваше първоначалните му подозрения: това определено беше неф на неконформистка църква, но сега в единия му край имаше сцена, а в другия — бар. На сцената група мъже и жени като че ли репетираха пиеса. Вероятно с това се занимаваха анархистите в Англия, нищо чудно, че им бяха позволили да отворят свой клуб. Той се приближи до бара. Нямаше и помен от алкохолни напитки, но на плота видя риба гефилте[6], маринована херинга и — ти да видиш! — самовар.

Момичето зад бара го погледна и попита на руски:

— Ну?

Феликс се усмихна.

След седмица, в деня на пристигането на княз Орлов, Феликс обядва във френски ресторант в Сохо. Беше дошъл рано и избра маса до вратата. Яде лучена супа, стек и козе сирене, прокарани с половин бутилка червено вино. Поръча на френски. Сервитьорът беше почтителен. Когато Феликс приключи обяда, бе настъпил пиковият час. В момент, в който трима от сервитьорите бяха в кухнята, а другите двама стояха с гръб към него, той съвсем спокойно стана, тръгна към вратата, взе си палтото и шапката и излезе, без да плати.

Усмихна се, когато тръгна по улицата. Обичаше да краде.

Бързо се научи как да живее в този град почти без пари. За закуска си купуваше сладък чай и парче хляб от една сергия за два пенса, но това бе единствената храна, за която плащаше. За обяд крадеше плодове или зеленчуци от сергиите. Вечер ходеше в кухните за бедни и си вземаше купа супа и колкото иска хляб, като в замяна трябваше само да изслуша почти неразбираемата проповед и да пее химн. Имаше пет лири в брой, но те бяха за спешни случаи.

Живееше в Дънстън Хаусис в Степни Грийн, в пететажна жилищна сграда, която приютяваше половината анархисти в Лондон. Имаше дюшек на пода в апартамента на Рудолф Рокер, харизматичен русоляв германец, който списваше Der Arbeter Fraint. Харизмата му обаче нямаше ефект върху Феликс, защото той бе неподатлив за всякакъв чар, но все пак уважаваше Рокер заради пълната му отдаденост на делото. Домът на Рокер и съпругата му Мили беше винаги отворен за анархистите и по цял ден — а понякога и до среднощ — там идваха посетители, куриери, водеха се дебати, провеждаха се срещи на комитета, изпиваше се много чай и се изпушваха много цигари. Феликс не плащаше наем, но всеки ден носеше по нещо — половин килограм наденица, пакет чай или пълни джобове с портокали — за общия килер. Те мислеха, че ги купува, но всъщност ги крадеше, разбира се.

Феликс каза на другите анархисти, че е дошъл да прави проучване в Британския музей и довършва книгата си за естествения анархизъм в примитивните общества. Те му повярваха. Бяха приятелски настроени, отдадени на идеята и безобидни: искрено вярваха, че революцията може да настъпи чрез образование, чрез профсъюзите, чрез памфлети, лекции и екскурзии до гората Епинг. Феликс знаеше, че повечето анархисти извън Русия са такива. Не ги мразеше, но искрено ги презираше, защото в крайна сметка бяха просто едни страхливци.

Все пак в подобни групи имаше и хора на насилието. Когато му потрябваха, щеше да ги намери.

Междувременно се тревожеше дали Орлов ще дойде и как точно да го убие. Подобни безпокойства обаче бяха безполезни и той се опитваше да се разсейва, като упражняваше английския си. Беше го научил малко в космополитната Швейцария. По време на дългото пътуване с влак през Европа чете учебник за руски деца и английския превод на любимия си роман, „Капитанската дъщеря“ от Пушкин, който знаеше почти наизуст на руски. Сега четеше „Таймс“ всяка сутрин в читалнята на клуба на Джубили Стрийт, а следобед обикаляше улиците, заговаряше пияници, скитници и проститутки — хората, които най-много харесваше, защото нарушаваха правилата. Отпечатаните в книгите думи скоро се сляха със звуците около него и той вече бе в състояние да се изразява достатъчно добре. Не след дълго щеше да може дори да държи политически речи на английски.

След като излезе от ресторанта, пое на север, пресече Оксфорд Стрийт и навлезе в немския квартал западно от Тотнам Корт Роуд. Сред германците имаше много революционери, но те клоняха повече към комунистите, отколкото към анархистите. Феликс се възхищаваше на дисциплината на комунистите, но хранеше подозрения към техния авторитаризъм, освен това беше непълно непригоден за партийна работа.

Прекоси Риджънтс Парк и в северния му край навлезе в предградие на средната класа. Тръгна по опасаните от дървета улици, вглеждаше се в малките градинки пред спретнатите тухлени къщи и търсеше колело, което да открадне. Беше се научил да кара велосипед в Швейцария и установи, че това е идеалното превозно средство за човек, който иска да остане незабелязан, защото беше много маневрено и не привличаше внимание, а в градското движение бе достатъчно бързо, за да настигне автомобил или карета. За нещастие, буржоата в тази част на Лондон като че ли държаха велосипедите си заключени някъде. Видя човек на велосипед на улицата и се изкуши да го изблъска от него, но в този момент минаваха трима пешеходци и колата на пекаря, затова реши да не рискува. Малко по-късно видя момче, което разнасяше доставки от бакалия, но колелото му беше твърде подозрително заради голямата кошница отпред, а на рамката висеше метална табела с името на магазина. Феликс започна да крои алтернативни стратегии, когато най-сетне видя онова, което търсеше.

Мъж към трийсетте излизаше от един двор и буташе колело. Беше със сламена шапка и блейзър на райе, който се издуваше на шкембето му. Той облегна велосипеда на стената на градината и се наведе да сложи щипки на крачолите си.

Феликс бързо се приближи към него.

Мъжът видя сянката му, вдигна поглед и промърмори:

— Добър ден.

Феликс го удари. Човекът падна по гръб и го погледна с глуповато и изненадано изражение. Феликс заби коляно в средното копче на раирания блейзър и въздухът излезе със свистене от тялото на непознатия, който зина безпомощно, за да си поеме дъх.

Феликс се изправи и се озърна към къщата. Една млада жена стоеше до прозореца и го гледаше с ококорени от страх очи, беше запушила устата си с ръка.

Той пак се извърна към мъжа на земята: щеше да мине поне минута, преди дори да помисли да се надигне оттам.

Феликс се метна на велосипеда и пое бързо по улицата. „Човек, който не се страхува, може да стори всичко“, каза си той. Беше научил този урок преди единайсет години на една странична железопътна линия край Омск. Тогава валеше сняг…

Валеше сняг. Феликс седеше върху купчина въглища в един открит вагон и мръзнеше.

Беше му студено вече цяла година, откакто избяга от каторгата в златната мина. В този период бе прекосил Сибир, от скования от лед север почти до Урал. Сега беше само на хиляда и петстотин километра от цивилизацията и топлото време. Голяма част от пътя беше извървял пеша, макар че понякога се качваше в товарни или открити вагони, пълни с кожи. Предпочиташе да пътува с добитък, защото така се топлеше и споделяше храната му. Самият той не се чувстваше човек, а по-скоро животно. Никога не се миеше, вместо палто ходеше с чул, който открадна от един кон, дрипите му бяха пълни с бълхи, а в косата му пъплеха въшки. Любимата му храна бяха сурови птичи яйца. Веднъж открадна едно пони, язди го до смърт и накрая изяде черния му дроб. Беше изгубил и представа за време. Знаеше, че е есен, но не и кой месец е. Често установяваше, че не помни какво е правил предишния ден. В редките моменти, в които идваше на себе си, осъзнаваше, че вече е на прага на лудостта. Никога не говореше с хората. Когато стигаше до град или село, заобикаляше и спираше само да тършува на бунището. Знаеше единствено, че трябва да продължава на запад, защото там ще е по-топло.

Но сега влакът с въглища беше преместен на глух коловоз и Феликс си помисли, че вероятно ще умре. Имаше пазач, един снажен полицай с кожено палто, който трябваше да пречи на селяните да крадат въглища… Когато мисълта му хрумна, Феликс осъзна, че е в миг на просветление, който можеше да е последният. Зачуди се какво ли го е предизвикало и тогава надуши вечерята на полицая. Но мъжът беше едър, здрав и имаше пушка.

„Какво толкова? — рече си Феликс. — И без това ще умра.“

Той стана, взе най-голямата буца въглища, която можеше да носи, и тръгна към хижата на пазача. Влезе вътре и удари стреснатия човек с буцата по главата.

На огъня къкреше яхния в гърне, която бе твърде гореща, за да се яде. Феликс отнесе гърнето навън и го изля в снега, после падна на колене и започна да яде смесената с киша храна. Имаше парчета картофи и ряпа, дебели моркови и късчета месо. Гълташе ги цели. Пазачът излезе от хижата си и стовари силно тоягата си по гърба му. Феликс подивя от гняв, че му пречат да яде. Стана от земята, връхлетя върху пазача и започна да го рита и дере. Онзи се отбраняваше с тоягата, но Феликс не усещаше ударите му. Докопа гърлото му и стисна. И не го пусна. След малко мъжът затвори очи, лицето му посиня, а езикът изскочи. Тогава Феликс довърши яхнията.

Изяде всичката храна в хижата и се стопли на огъня, после спа на леглото на пазача. Когато се събуди, беше с всичкия си. Взе ботушите и палтото от трупа и тръгна към Омск. По пътя направи едно забележително откритие: беше изгубил усещането си за страх. Нещо се беше случило в главата му, сякаш бяха дръпнали някакъв лост. Не можеше да се сети за нещо, което да го плаши. Ако беше гладен, щеше да открадне; ако го преследваха, щеше да се скрие; ако нещо го застрашаваше, щеше да убие. И не искаше нищо. Вече нищо не можеше да го нарани. Любов, гордост, страст и състрадание бяха забравени чувства.

Все пак те се завърнаха по-късно, всичките — освен страха.

Когато стигна Омск, продаде коженото палто на пазача и си купи панталони, риза, жилетка и палто. Изгори парцалите си и плати една рубла за гореща баня и бръснене в евтин хотел. Яде в ресторант, като използва нож и вилица. Видя първата страница на един вестник и си спомни как се чете; тогава разбра, че се е завърнал от гроба.

Седна на една пейка в гарата на Ливърпул Стрийт, като опря колелото на стената до себе си. Чудеше се как ли изглежда Орлов. Не знаеше нищо за него, освен титлата и мисията му. Князът можеше да е някой тъп, коварен царски слуга или садист и развратник, или пък мил белокос старец, който обича да подрусва внучетата си на коляно. Нямаше значение: така или иначе, щеше да го убие.

Беше сигурен, че ще познае Орлов, защото руснаците от неговия сой нямаха и понятие от пътуване инкогнито, било то на тайна мисия, или не.

Щеше ли да се появи Орлов? Ако дойде с влака, с който Йосиф предполагаше, че ще пристигне, и ако след това се срещне с граф Уолдън, както Йосиф бе казал, тогава едва ли щеше да остане някакво съмнение, че информацията е точна.

Няколко минути преди пристигането на влака затворена карета, теглена от четири великолепни коня, изтрополи и спря право на перона. На капрата седеше кочияш, а отзад висеше лакей с ливрея. Един железничар във военна куртка с лъскави копчета се приближи до каретата. Поговори с кочияша и го насочи към другия край на перона. Тогава се появи началникът на гарата във фрак и с цилиндър. Пристъпваше важно, поглеждаше джобния си часовник и сверяваше показанията с гаровия. Отвори вратата на каретата, за да може пътникът да слезе.

Железничарят мина покрай пейката на Феликс и той го сграбчи за ръкава.

— Моля ви, сър — каза, ококорен като наивен чужденец турист. — Това ли е кралят на Англия?

Железничарят се ухили.

— Не, приятел, това е само граф Уолдън. — И отмина.

Значи Йосиф беше прав.

Феликс огледа Уолдън с окото на наемен убиец. Беше висок почти колкото него и мускулест — щеше да е по-лесно да го застреля от някой дребосък. На възраст бе около петдесет. Ако не се броеше лекото накуцване, изглеждаше във форма: можеше да избяга, но не много бързо. Носеше доста отличително светлосиво сако и цилиндър със същия цвят. Косата му беше къса и права, а брадата му бе заострена в стила на покойния крал Едуард VII. Стоеше на перона, облегнат на бастун — възможно оръжие, — и щадеше левия си крак. Кочияшът, лакеят и началникът на гарата се суетяха около него като пчели около царицата си. Позата му беше отпусната. Не си поглеждаше часовника. Не обръщаше внимание на мазниците около него. Беше свикнал с това, цял живот е бил най-важният от всички.

Влакът се появи, бълвайки дим от комина на локомотива. „Мога да убия Орлов сега“, помисли си Феликс и веднага почувства тръпката на ловеца при приближаването на плячката; но вече беше решил да не го прави днес. Дойде само да наблюдава, не да действа. Повечето анархисти убийци бяха небрежни, защото бързаха или действаха спонтанно, поне според него. Той вярваше в планирането и организацията, които бяха анатема за повечето анархисти; те не осъзнаваха, че човек първо трябва да планира собствените си действия — чак когато започне да организира живота на другите, тогава се превръща в тиранин.

Влакът спря с тежка въздишка. Феликс стана и се приближи до перона. В края на композицията имаше нещо като частен вагон, който се различаваше от останалите, защото беше прясно боядисан в други цветове. Той спря точно пред каретата на Уолдън, началникът на гарата пристъпи нетърпеливо напред и отвори една врата.

Феликс се напрегна, докато се взираше през перона в тъмния вагон, от който щеше да се покаже неговата жертва.

Измина още миг и Орлов се появи. Спря на прага за миг и Феликс го огледа добре. Беше дребен, със скъпо на вид тежко руско палто с кожена яка и черен цилиндър. Лицето му бе младо и румено, почти момчешко, с малки мустачки и без брада. Усмихна се смутено. Изглеждаше уязвим. „Много злини са сторени от хора с невинни физиономии“, помисли си Феликс.

Орлов слезе от влака, прегърна Уолдън по руски обичай, но съвсем набързо, и се качиха в каретата.

„Не си губят времето“, каза си Феликс.

Лакеят и двама носачи започнаха да товарят багажа му в каретата. Скоро стана ясно, че няма да съберат всичко, и Феликс се усмихна при мисълта за своя картонен полупразен куфар.

Каретата обърна, явно лакеят щеше да остане на гарата, за да се погрижи за багажа. Носачите се приближиха до прозореца и една ръка в сив ръкав пусна по няколко монети в шепите им. Каретата потегли, а Феликс яхна колелото и я последва.

В суматохата на лондонския трафик не беше трудно да не я изпуска от очи по „Странд“ и през парка „Сейнт Джеймс“. От другата страна на парка каретата пое по страничен път, измина няколко метра и внезапно свърна към затворен от стена двор.

Феликс скочи от велосипеда и го забута по тревата в края на парка, докато не стигна точно срещу входа на двора. Видя как каретата спира пред внушителната порта на голяма къща. Над покрива на каретата мярна два цилиндъра, единия черен, а другия сив, които изчезнаха в сградата. После вратата се затвори и това беше.

Лидия оглеждаше критично дъщеря си. Шарлът стоеше пред голямото огледало в роклята, с която щеше да бъде представена в двореца. Мадам Бурдон, слаба, елегантна шивачка, се суетеше около нея с карфици, прихващаше волан тук, закрепваше дипла там.

Шарлът изглеждаше красива и невинна — точно ефектът, който се очаква да произведе една дебютантка. Роклята от бял тюл с пришити кристали стигаше почти до пода и отчасти покриваше миниатюрните обувки с остри носове. Деколтето, което се спускаше чак до талията, бе запълнено с кристален корсет. Четириметровият шлейф от сребърна сърма, поръбен с бледорозов шифон, беше прихванат в единия край с огромна сребристобяла фльонга. Тъмната коса на Шарлът беше вдигната високо и увенчана с диадема, която бе принадлежала на предишната лейди Уолдън, майката на Стивън. В косата й бяха втъкнати и две бели пера.

„Детенцето ми е вече почти пораснало“, помисли си Лидия и каза:

— Прекрасна е, мадам Бурдон.

— Благодаря ви, милейди.

— Много е неудобна — обади се Шарлът.

Лидия въздъхна. Това беше точно в стила на дъщеря й.

— Ще ми се да не беше толкова фриволна — възрази Лидия.

Шарлът клекна, за да хване шлейфа си.

— Не е нужно да клякаш, ето, виж как се прави. Обърни се наляво. — Шарлът го направи и шлейфът се спусна от лявата й страна. — Събери го с лявата ръка, после се извърти още малко наляво. — Сега шлейфът се простираше по пода пред Шарлът. — Тръгни напред и с дясната ръка прехвърляй шлейфа върху лявата, докато вървиш.

— Става — усмихна се Шарлът. Когато се усмихваше, цялата засияваше. „Преди беше такава през цялото време“, помисли си Лидия. Когато дъщеря й беше малка, тя винаги знаеше какво става в главата й, но с порастването човек се научава да се прикрива.

— А теб кой те научи на всичко това, мамо? — попита Шарлът.

— Първата жена на чичо ти Джордж, майката на Белинда, ме напътстваше, преди да ме представят в двореца. — Искаше да й каже: „Тези неща се показват лесно, трудните уроци обаче трябва да усвоиш сама“.

В стаята влезе гувернантката Мария. Тя беше много дейна, лишена от сантименталност жена с металносива рокля, единствената прислужница, която Лидия беше довела от Санкт Петербург. Външният й вид не се беше променил за деветнайсет години. Лидия нямаше престава на колко е: на петдесет? Шейсет?

— Княз Орлов пристигна, милейди. Шарлът, изглеждаш великолепно!

Вече почти настъпи времето Мария да започне да я нарича „лейди Шарлът“, помисли си Лидия.

— Шарлът, слез веднага, щом се преоблечеш. — Момичето бързо започна да развързва шлейфа от раменете си, а Лидия излезе от стаята.

Откри Стивън в салона, пиеше шери. Той докосна голата й ръка и каза:

— Обичам да те виждам с летни рокли.

Тя се усмихна.

— Благодаря ти. — Помисли си, че и той изглежда доста добре със сивото сако и сребристата вратовръзка. И в брадата му имаше сиво и сребърно. „Можехме да сме толкова щастливи, ти и аз…“ Внезапно й се прииска да го целуне по бузата. Озърна се бързо да огледа стаята: един лакей стоеше до бюфета и наливаше шери в чашите. Тя трябваше да потисне импулса си. Седна и прие чаша от слугата.

— Как е Алекс?

— Същият си е както винаги — отвърна Стивън. — Ще го видиш, ще слезе след минутка. Ами роклята на Шарлът?

— Роклята е красива. Притеснява ме повече отношението й. Напоследък не желае да приема нищо на доверие. Не ми се иска да става цинична.

Стивън обаче не възнамеряваше да се притеснява за това.

— Почакай някой красив гвардеец да започне да й обръща внимание — много бързо ще си промени отношението.

Тази забележка подразни Лидия, защото в нея се съдържаше намекът, че всички момичета са робини на романтичната си природа. Стивън все говореше такива неща, когато не желаеше да се замисля по даден въпрос. Приличаше на някакъв добродушен празноглав провинциален благородник, какъвто не беше. Но той бе убеден, че Шарлът не е по-различна от всяка друга осемнайсетгодишна девойка, и нищо не беше в състояние да промени мнението му. Лидия знаеше, че у дъщеря й се таи нещо диво и неанглийско, което трябва да бъде потиснато.

Макар и ирационално, тя чувстваше известна враждебност към Алекс заради Шарлът. Не беше негова вината, но той представляваше петербургския фактор, опасността от миналото. Тя се размърда неспокойно в креслото си и забеляза, че Стивън я наблюдава внимателно.

— Нали не си напрегната заради срещата с малкия Алекс?

Тя сви рамене.

— Руснаците са толкова непредвидими.

— Е, той не е типичен руснак.

Тя се усмихна на съпруга си, но моментът им на интимност беше отминал и сега в сърцето й бе останала само обичайната ограничена обич.

Вратата се отвори. „Спокойно“, каза си Лидия.

Алекс влезе.

— Лельо Лидия! — Той се поклони над ръката й.

— Как сте, Алексей Андреевич — отвърна тя официално и добави по-меко: — Но ти още изглеждаш на осемнайсет.

— Ще ми се да бях — рече той и очите му проблеснаха.

Лидия го попита как е минало пътуването и докато той отговаряше, тя се зачуди защо още не се е оженил. Дори само титлата му беше достатъчна да привлече много момичета — да не говорим за майките им, — а на всичко отгоре беше красавец и баснословно богат. „Сигурно е разбил няколко сърца“, помисли си тя.

— Брат ви и сестрите ви изпращат обичта си — говореше Алекс — и се надяват да ги споменавате в молитвите си. — Той се смръщи. — Сега в Санкт Петербург е много неспокойно — не е градът, който познавате.

— Чухме за онзи монах — обади се Стивън.

— Распутин. Царицата вярва, че чрез него говори самият Господ, а тя има огромно влияние над царя. Все пак Распутин е само симптом. Постоянно се вдигат стачки и понякога избухват метежи. Хората вече не вярват, че царят е свещен.

— Какво трябва да се направи? — попита Стивън.

Алекс въздъхна.

— Всичко. Нуждаем се от ефективно селско стопанство, от повече фабрики, от парламент, подобен на английския, от поземлена реформа, от профсъюзи, от свобода на словото…

— На ваше място не бих бързал особено с профсъюзите — каза Стивън.

— Вероятно. И все пак Русия трябва някак да навлезе в двайсети век. Или ние, дворяните, ще я тласнем, или хората ще ни унищожат и ще го направят сами.

На Лидия й се стори, че той говори по-радикално от самите радикали. Колко ли се бяха променили нещата у дома, щом един княз говореше така! Сестра й Татяна, майка му, споменаваше в писмата си за „проблеми“, но дори не намекваше, че дворянството е в реална опасност. Но пък Алекс приличаше повече на баща си, стария княз Орлов, който беше роден политик. Ако бе още жив, щеше да се изразява по същия начин.

— Има и трета възможност — благородниците и народът да се обединят.

Алекс се усмихна, сякаш знаеше какво ще последва.

— И той е?

— Война.

Алекс кимна мрачно. Лидия усети, че двамата мислят еднакво; мъжът й винаги беше пример за него, защото му бе като баща след смъртта на стария княз.

Шарлът влезе и Лидия се вгледа изненадана в нея. Дъщеря й носеше рокля, която не бе виждала досега — от кремава дантела, поръбена с шоколадовокафява коприна. Тя не би й избрала такава — беше твърде впечатляваща, — но Шарлът определено изглеждаше смайващо с нея. „Откъде я е купила? — зачуди се Лидия. — Кога изобщо е започнала да си купува дрехи без мен? Кой й е казал, че тези цветове подчертават тъмната й коса и кафявите й очи? Дали няма и малко грим? И защо не носи корсет?“

Стивън също се беше втренчил в дъщеря си. Лидия забеляза, че дори се е изправил, и едва не се разсмя. Това беше драматично признание на факта, че дъщеря му вече е пораснала, а най-забавното бе, че го направи съвсем неволно. След миг той щеше да се почувства глупаво и да осъзнае, че няма да е в състояние да става всеки път, щом дъщеря му влезе в стаята.

Ефектът върху Алекс обаче беше още по-голям. Той скочи на крака, разля шерито си и силно се изчерви. „О, той бил срамежлив!“, помисли си Лидия. Алекс прехвърли капещата чаша в лявата си ръка и остана да стърчи напълно безпомощен. Настъпи неловка тишина, защото той трябваше да се овладее достатъчно, за да поздрави Шарлът, но беше ясно, че тя чака поздрава му, преди да се е овладял. Лидия тъкмо смяташе да каже нещо, каквото и да е, за да наруши тишината, когато Шарлът пое нещата в свои ръце.

Тя извади копринената кърпичка от джоба на гърдите му, попи с нея дясната му ръка и каза на руски:

— Приятно ми е, Алексей Андреевич. — После стисна вече сухата му длан, взе чашата от лявата, избърса я, попи ръката му, подаде му пак чашата, натъпка кърпичката в джоба му и го накара да седне. Настани се до него и рече:

— Сега, след като спряхте да ръсите пода с шери, ще ми разкажете ли за Дягилев[7]? Говори се, че бил голям особняк. Познавате ли го?

Алекс се усмихна.

— Да, срещал съм го.

Докато той разказваше, Лидия мислеше за Шарлът, която се бе справила с неловкия момент без никакво колебание и дори зададе въпрос — вероятно подготвен предварително, — с което успя да разсее Орлов от смущението му и го накара да се почувства по-удобно. И беше извършила всичко това с такава лекота, сякаш имаше поне двайсет години опит. Откъде се беше взела тази самоувереност?

Лидия улови погледа на съпруга си. Той също беше забелязал изтънчеността на Шарлът и се усмихваше до уши, цял засиял от бащинска гордост.

Феликс вървеше нагоре-надолу из парк „Сейнт Джеймс“ и обмисляше видяното. От време на време се озърташе към пътя и елегантната бяла фасада на къщата на Уолдън, която се издигаше над високата стена като благородническа глава над колосана яка. „Въобразяват си, че там са в безопасност“, мислеше си той.

Седна на една пейка, откъдето можеше да наблюдава къщата. Средната класа на Лондон сновеше покрай него: момичетата с крещящите шапки, чиновниците и търговците, тръгнали към дома си, с тъмни костюми и бомбета. Имаше и клюкарстващи бавачки с бебета в колички или прекалено навлечени малки дечица; имаше и джентълмени с цилиндри, тръгнали към или от клубовете по „Сейнт Джеймс“; лакеи с ливреи разхождаха дребни грозни кученца. Дебела жена с голяма пазарска чанта се тръшна на пейката до него и рече:

— Голяма жега, нали?

Той не знаеше какво трябва да отговори, затова се усмихна и извърна глава.

Изглежда, Орлов съзнаваше, че в Англия животът му е в опасност. Беше се показал само за няколко секунди на гарата и изобщо не излезе от къщата. Феликс предполагаше, че предварително е помолил да го посрещне закрита карета, защото времето беше хубаво и повечето хора пътуваха в отворени карети.

Осъзна, че до днес е планирал убийството по-скоро абстрактно. То беше въпрос на международна политика, дипломатически свади, съюзи и намерения, военни възможности, хипотетични реакции на далечни кайзери и царе. Сега внезапно бе добило плът и кръв: това беше истински човек, с определен ръст и телосложение, младо лице с тънки мустачки, лице, което трябваше да бъде смазано от куршум; това беше късо тяло с тежко палто, което трябваше да бъде превърнато в кървава каша от бомба; това беше гладко избръснато гърло над възела на вратовръзката, което трябваше да бъде прерязано и от него да бликне кръв.

Феликс се чувстваше напълно способен да го направи. Даже нещо повече — нямаше търпение. Съществуваха някои въпроси — но на тях щеше да получи отговори; имаше и проблеми — но те щяха да бъдат разрешени; щеше да е нужен кураж — а той разполагаше с него в изобилие.

Представи си Орлов и Уолдън в онази красива къща, издокарани с фините си дрехи, заобиколени от тихи слуги. Скоро щяха да вечерят на дълга маса, чиято полирана повърхност щеше да отразява като в огледало колосаните салфетки и сребърните прибори. Щяха да се хранят със съвършено чисти ръце, дори с бели нокти, а жените да са с ръкавици. Щяха да изядат само една десета от сервираната храна и останалото да изпратят пак в кухнята. Вероятно щяха да говорят за расови коне, за новата дамска мода или за кралска особа, която всички познават. Междувременно хората, които щяха да се бият в тази война, трепереха в копторите си в суровия руски климат — и все пак винаги бяха готови да намерят още една паница картофена супа за скитащ анархист.

„Ще убия Орлов с радост — помисли си той. — Какво сладко отмъщение ще е това! А след това ще мога спокойно да умра.“

Потрепери.

— Май сте се простудили — каза дебеланата.

Феликс сви рамене.

— Нося му една хубава агнешка пържола за вечеря и съм му направила ябълков пай — рече тя.

— А? — За какво говореше тази жена, по дяволите? Той стана от пейката и тръгна през тревата към сградата. Седна на земята и облегна гръб о едно дърво. Трябваше да наблюдава къщата ден-два и да открие що за живот ще води Орлов в Лондон: кога излиза и къде ходи; с какво пътува — с карета, двуколка, автомобил или файтон; колко време прекарва с Уолдън. В идеалния случай искаше да е в състояние да предвижда действията му, за да може да го причака някъде. А щеше да постигне това единствено като изучи навиците му. Иначе се налагаше да разбере по друг начин плановете на княза — вероятно като подкупи някой слуга в дома.

Оставаше и въпросът какво оръжие да използва и как да си го набави. Изборът щеше да зависи от конкретните обстоятелства на убийството. А набавянето — от анархистите на Джубили Стрийт. За тази цел аматьорската театрална група нямаше да е от полза, както и интелектуалците в Дънстън Хаусис и всъщност всички, които уж бяха в състояние да помогнат. Но имаше четирима-петима гневни млади мъже, които винаги разполагаха с пари за пиене и в редките случаи, когато станеше дума за политика, говореха за анархизма като за „лишаване на грабителите“, а на жаргон това означаваше финансиране на революцията чрез кражба. Те сигурно имаха оръжия или знаеха къде да ги намерят.

Две момичета, които приличаха на продавачки, се приближиха до неговото дърво и той чу думите на едното:

— Казвам му: Ако си мислиш, че само защото си завел едно момиче в „Биоскоп“ и си му купил халба тъмно пиво, можеш да… — И отминаха.

Феликс бе обзет от странно чувство. Зачуди се дали момичетата са причината — но не, те не означаваха нищо за него. „Нима съм притеснен? Не. Доволен? Не, това ще стане по-късно. Развълнуван? Не бих казал.“

И накрая го установи — беше щастлив.

Което бе наистина много странно.

Тази нощ Уолдън отиде в стаята на Лидия. След като се любиха, тя заспа на рамото му, а той лежеше в тъмното и си припомняше Санкт Петербург от 1895 г.

По онова време все пътуваше — Америка, Африка, Арабия — предимно защото Англия не беше достатъчно голяма, за да побере и него, и баща му. Петербургското общество му се стори пъстро, но превзето. Той харесваше руската природа и водката. Езиците му се удаваха лесно, а руският беше най-трудният от всички, с които се бе захващал, и той се наслаждаваше на предизвикателството.

Като наследник на графство Стивън беше длъжен да посети британския посланик; а от посланика пък се очакваше да го кани на приеми и да го представя. Стивън ходеше на приемите, защото обичаше да говори за политика с дипломати почти толкова, колкото да играе на комар с офицери и да се напива с актриси. Точно на един прием в британското посолство срещна Лидия.

Беше чувал вече за нея. Говореше се, че е образец за добродетел и голяма красавица. Наистина беше красавица, притежаваше крехка, безцветна красота — имаше бледа кожа, светлоруса коса и беше облечена с бяла рокля. Освен това бе скромна, възпитана и изключително любезна. В нея като че ли нямаше нищо и Уолдън доста бързо се лиши от компанията й.

Но по-късно се оказа, че седи до нея на масата за вечеря, и беше длъжен да поведе разговор. Всички руснаци говореха френски, а ако учеха трети език, това бе немски, и по тази причина Лидия знаеше съвсем малко английски. За щастие, неговият френски беше добър. По-големият проблем беше да намери тема за разговор. Той каза нещо за руското правителство и тя отвърна с някаква реакционерска баналност, каквито се сипеха отвсякъде. Той заговори за голямата си страст — ловът на едър дивеч в Африка, и тя известно време слуша с интерес, докато Уолдън не спомена голите черни пигмеи, в този момент тя се изчерви и се извърна да говори с мъжа от другата й страна. Стивън си каза, че не е особено заинтригуван от нея, че тя е точно от момичетата, за които мъжете се женят, а той все още не възнамеряваше. Не можеше обаче да се отърве от усещането, че в нея се крие нещо повече от привидното.

Сега, когато лежеше до нея след деветнайсет години, Уолдън си помисли, че все още има това усещане, и се усмихна печално в мрака.

Онази вечер в Санкт Петербург я видя още веднъж. След вечерята се беше залутал из подобната на лабиринт сграда на посолството и се озова в музикалния салон. Тя беше там сама, седеше пред пианото и изпълваше стаята с дива, страстна музика. Мелодията му беше непозната и почти нехармонична, но именно Лидия го впечатли. Бледата недосегаема красавица вече я нямаше: очите й сега блестяха, тя тръскаше глава, тялото й трепереше от емоция и приличаше на съвсем различна жена.

Той така и не забрави тази музика. По-късно разбра, че това е Концерт за пиано в ре минор на Чайковски, и оттогава ходеше да го слуша при всяка възможност, макар че никога не каза на Лидия защо.

Тръгна си от посолството и се върна в хотела да се преоблече, защото имаше среща за карти в полунощ. Беше запален комарджия, но не от саморазрушителния вид: знаеше колко може да си позволи да изгуби и когато го изгубеше, просто спираше. Ако натрупаше огромни дългове, щеше да се наложи да моли баща си да ги плати, а той не би понесъл подобно нещо. Понякога печелеше доста големи суми. Ала не парите го привличаха в хазарта: харесваха му мъжката компания, пиенето и късният час.

Но на тази среднощна среща не отиде. Причард, камериерът, тъкмо връзваше вратовръзката му, когато британският посланик почука на вратата на апартамента. Негово Превъзходителство изглеждаше като току-що станал от леглото и облечен набързо. Първата мисъл на Стивън беше, че е избухнала революция и всички британци трябва да търсят убежище в посолството.

— Опасявам се, че имам лоши новини — каза посланикът. — Най-добре седнете. Телеграма от Англия. За баща ви.

Старият тиранин беше умрял от сърдечен удар на шейсет и пет години.

— Проклет да съм! — възкликна Стивън. — Още е млад.

— Моите искрени съболезнования — рече посланикът.

— Много любезно от ваша страна да дойдете лично.

— Нищо подобно. На ваше разположение съм.

— Много сте мил.

Посланикът му стисна ръката и си тръгна.

Стивън се втренчи в нищото, мислеше за баща си. Той беше изключително висок човек с желязна воля и кисел нрав. От сарказма му можеха да ти избият сълзи. Имаше три начина да се справиш с него: да станеш същият, да му се подчиниш или да си тръгнеш. Майката на Стивън, мило, безпомощно викторианско момиче, се беше подчинила и умря млада. Стивън си тръгна.

Представи си как баща му лежи в ковчега и си каза: „Най-после си безпомощен. Вече не можеш да разплакваш прислужниците, да караш лакеите да треперят, а децата да бягат и да се крият. Вече не можеш да уреждаш бракове, да гониш арендатори или да осуетяваш проектозакони. Вече не можеш да изпращаш крадци в затвора или агитатори в Австралия. Пепел при пепелта, прах при прахта“.

След години той преосмисли отношението си към него. Сега, през 1914 г., когато беше на петдесет, Уолдън можеше да признае пред себе си, че е наследил част от качествата на баща си: любознателността, вярата в рационализма и трудолюбието, защото смяташе, че трудът е смисълът на съществуването. Но тогава, през 1895-а, изпитваше единствено негодувание.

Причард се появи с бутилка уиски на табла и каза:

— Днес е много тъжен ден, милорд.

Това „милорд“ стресна Стивън. С брат му имаха благороднически титли — Стивън беше лорд Хайкомб, — но слугите винаги се обръщаха към тях със „сър“, „милорд“ наричаха единствено баща им. Сега, разбира се, той самият беше графът на Уолдън. Заедно с титлата вече притежаваше няколко хиляди акра от Южна Англия, голямо парче от Шотландия, шест расови коня, Уолдън Хол, вила в Монте Карло, ловна хижа в Шотландия и място в Камарата на лордовете.

Вече трябваше да живее в Уолдън Хол. Това бе семейният дом и графът постоянно го обитаваше. Реши да прокара електрическо осветление. Щеше да продаде някои стопанства и да инвестира в имоти в Лондон и в Северноамериканските железници. Щеше да държи първата си реч в Камарата на лордовете — но за какво да говори? За външната политика вероятно. Трябваше да се занимава с наемателите и да управлява няколко имения. Щеше да се появи в двора през новия сезон и да организира ловни приеми…

Но му трябваше съпруга.

Ролята на граф на Уолдън не можеше да се изпълнява от ерген. Всички тези приеми се нуждаеха от домакиня, някой трябваше да отговаря на поканите, да обсъжда менюто с готвачите, да разпределя спалните за гостите, да седи в другия край на дългата маса в трапезарията на Уолдън Хол. С две думи, трябваше да намери графиня.

Освен това се нуждаеше от наследник.

— Трябва ми съпруга, Причард.

— Да, милорд. Ергенските ни дни приключиха.

На следващия ден Уолдън се срещна с бащата на Лидия и официално поиска разрешение да се вижда с нея.

Двайсет години по-късно той не можеше да си представи как е възможно да е бил толкова безотговорен въпреки младостта си. Така и не се бе запитал дали тя е подходящата съпруга за него, а само дали е подходяща за графиня. Така и не се запита дали ще може да я направи щастлива. Беше решил, че онази скрита страст, която бликаше от нея, докато свиреше на пиано, ще бъде освободена отново за него, но сгреши.

Той я посещаваше всеки ден в продължение на две седмици — нямаше как да стигне навреме за погребението на баща си. След това направи предложение, но не на нея, а на баща й. Той смяташе, че този брак е подходящ по същите практически съображения като на графа. Уолдън му обясни, че иска да се ожени веднага, макар че е в траур, защото трябва да се прибере у дома и да управлява имотите. Бащата на Лидия го разбираше идеално. Ожениха се след шест седмици.

„Какъв арогантен глупак съм бил — помисли си Уолдън. — Въобразявах си, че Англия винаги ще управлява света, а аз винаги ще управлявам сърцето си.“

Луната се появи иззад един облак и озари спалнята. Той погледна лицето на спящата Лидия. „Не го предвидих, не знаех, че ще се влюбя дълбоко и безнадеждно в теб. Исках само да си подхождаме и накрая това се оказа достатъчно за теб, но не и за мен. Никога не съм мислил, че ще се нуждая от усмивката ти, ще копнея за целувките ти, ще се надявам да дойдеш в моята стая нощем; и никога не съм предполагал, че ще ме е толкова страх, че ще съм ужасѐн от възможността да те изгубя.“

Тя измърмори нещо насън и се обърна. Той издърпа ръката си изпод нея и седна на ръба на леглото. Ако останеше още малко, щеше да заспи, а не искаше прислужницата й да ги намери заедно в леглото, когато дойде да поднесе сутрешния чай. Облече халата, обу си чехлите, тихо премина през двата будоара, излезе от стаята и влезе в своята. „Аз съм такъв късметлия“, помисли си, когато легна да спи.

Уолдън огледа масата на закуска. Имаше канички с кафе, китайски и индийски чай, купички със сметана, мляко, голяма купа с топла овесена каша, чинии с кифлички и препечени филийки, гърненца с мармалад, мед и конфитюр. На бюфета бяха подредени сребърни подноси, подгрявани от малки спиртници. В тях имаше бъркани яйца, наденички, бекон, бъбречета и моруна. На масата за студени ястия бяха поставени блюда с телешко, шунка и език. Купата с плодове стоеше на отделна маса и бе отрупана с нектарини, портокали, пъпеш и ягоди.

„Това сигурно ще спомогне за доброто настроение на Алекс“, помисли си графът.

Сложи си от яйцата и бъбреците и седна. Руснаците щяха да искат нещо в замяна на обещанието за военна помощ. Той се тревожеше каква ще е цената. Ако поискат нещо, което Англия не може да им даде, цялата сделка ще пропадне, а тогава…

Неговата задача бе да се погрижи тя да не пропадне.

Налагаше се да манипулира Алекс. Беше мислил как да го смути. Фактът, че го познаваше още от дете, трябваше да му помогне, но всъщност щеше да е много по-лесно да преговаря твърдо с човек, с когото не го свързва нищо лично.

„Трябва да изключа чувствата — каза си той. — Трябва да привлечем Русия на наша страна.“

Наля си кафе и си взе няколко кифлички и малко мед. След минута влезе Алекс, изглеждаше бодър и освежен.

— Добре ли спа? — попита го Уолдън.

— Прекрасно. — Той си взе нектарина и започна да я яде с нож и вилица.

— Само това ли ще хапнеш? — попита го Уолдън. — Навремето харесваше английската закуска — помня, че ядеше овесена каша, сметана, яйца, телешко и ягоди, а после молеше готвачката за още препечени филийки.

— Вече не съм момче, което расте, чичо Стивън.

„Няма да е зле да го запомня“, рече си Уолдън.

След закуската те отидоха в утринния салон.

— Скоро ще обявят нашия нов петгодишен план за армията и флота — заяви Алекс.

„Все така прави — помисли си Уолдън, — започва с нещо, преди да те помоли за друго.“ Спомни си как Алекс му бе казал: „Мисля да прочета Клаузевиц[8] това лято, чичо. Между другото, може ли да доведа един гост в Шотландия за лова?“

— Бюджетът за следващите пет години е седем и половина милиарда рубли — продължи Алекс.

По десет рубли на лира, пресметна Уолдън, това прави седемстотин и петдесет милиона.

— Много мащабна програма — кимна той, — но ми се ще да я бяхте започнали преди пет години.

— На мен също — съгласи се Алекс.

— Тази програма надали ще се осъществи, преди да влезем във война.

Алекс сви рамене.

„Той не възнамерява да прави прогнози колко скоро Русия може да влезе във война, разбира се“, помисли си Уолдън.

— Първата ви работа трябва да е да увеличите калибъра на оръдията на вашите дреднаути.

Алекс поклати глава.

— Третият ни дреднаут скоро ще бъде пуснат на вода. Четвъртият се строи в момента. И двата ще имат дванайсетинчови оръдия.

— Това не е достатъчно, Алекс. Чърчил иска петнайсетинчови оръдия за нашите.

— И е прав. Командирите ни знаят това, но политиците — не. Нали познаваш Русия, чичо: на новите идеи винаги се гледа с недоверие. Нововъведенията отнемат цяла вечност.

„Май се дуелираме“, помисли си Уолдън.

— А какъв е вашият приоритет?

— Сто милиона рубли ще бъдат похарчени незабавно за черноморския флот.

— На мен ми се струва, че Северно море е по-важно. — „Поне за Англия.“

— Ние гледаме по-скоро към Азия — най-опасният ни съсед е Турция, а не Германия.

— Те може да се съюзят.

— Възможно е. — Алекс се поколеба. — Най-голямата слабост на руския флот е, че нямаме пристанище в по-топли води.

Това звучеше като началото на предварително подготвена реч. „Започна се — помисли си Уолдън. — Стигаме до същността.“ Но продължи с маневрите:

— Ами Одеса?

— На брега на Черно море. Докато турците държат Константинопол и Галиполи, ще контролират протока между Черно и Средиземно море, така че, стратегически погледнато, за нас Черно море не е нищо повече от едно голямо езеро.

— И затова Руската империя от стотици години се опитва да напредне на юг.

— Защо не? Ние сме славяни, а много от балканските народи също са славяни. Ако те искат свобода, ние, разбира се, им симпатизираме.

— Разбира се. И все пак, ако я получат, вероятно ще позволят на вашия флот да премине свободно към Средиземно море.

— Славянски контрол на Балканите ще ни е от полза. А още по-добре ще е руски контрол над Балканите.

— Без съмнение — само че, доколкото виждам, това още го няма в раздадените карти.

— А не би ли искал да обмислиш въпроса по-добре?

Уолдън отвори уста да отвърне, но рязко я затвори. „Това е — рече си той. — Това искат, това е цената. Не можем да дадем Балканите на Русия, за бога! Ако сделката зависи от това, значи няма сделка…“

Алекс тъкмо казваше:

— Ако ще воюваме заедно, трябва да сме силни, а именно регионът, за който говорим, трябва да се укрепи. Нима не е естествено да поискаме помощ от вас.

Въпросът бе изложен възможно най-ясно: „Дайте ни Балканите и ще се бием за вас“.

Уолдън се съвзе, намръщи се сякаш от объркване и рече:

— Ако Британия контролираше Балканите, бихме могли — поне на теория — да ви ги дадем. Но ние не можем да дадем нещо, което не притежаваме, затова не съм сигурен как ще ви помогнем да се „укрепите“ — както ти се изрази — в този регион.

Алекс реагира много бързо, явно беше подготвил отговора си:

— Но можете да признаете Балканите за руска сфера на влияние.

„О, не е толкова зле — рече си Уолдън. — Това може да се уреди.“

Беше изключително облекчен. Реши да изпита твърдостта на Алекс, преди да продължи преговорите.

— Разбира се, бихме могли да се съгласим да покажем по-голяма благосклонност към вас, отколкото към Австрия и Турция, в тази част на света.

Алекс поклати глава и заяви категорично:

— Ние искаме нещо повече.

Е, струваше си да опита. Алекс беше млад и срамежлив, но не позволяваше да го будалкат. Лош късмет.

Уолдън имаше нужда от време, за да помисли. За да удовлетворят искането на Русия, трябваше да направят значителна промяна на международната сцена, а подобни промени, също като движенията на тектоничните плочи, предизвикваха земетресения на най-неочаквани места.

— Може би е добре да поговориш с Чърчил, преди да продължиш — каза Алекс с лека усмивка.

„Знаеш, че ще го направя“, помисли си Уолдън. Внезапно осъзна колко добре се беше справил Алекс. Първо го беше изплашил с едно съвсем безумно искане; а после, когато изложи истинското, Уолдън бе така облекчен, че почти му се зарадва.

„Мислех си, че ще го манипулирам, а ето че той манипулира мен.“

Уолдън се усмихна.

— Гордея се с теб, момчето ми.

Тази сутрин Феликс реши кога, къде и как ще убие княз Орлов.

Планът започна да се оформя в главата му, докато четеше „Таймс“ в библиотеката на клуба на Джубили Стрийт. Въображението му бе разпалено от параграф в колонката с дворцовите събития:

Княз Алексей Андреевич Орлов пристигна от Санкт Петербург вчера. Той ще гостува на граф Уолдън в Лондон по време на сезона. Княз Орлов ще бъде представен на Техни Величества краля и кралицата в четвъртък, 4 юни.

Сега вече беше сигурен, че Орлов ще е на определено място на определена дата и в определен час. Подобна информация бе съществена за едно внимателно планирано убийство. Феликс бе очаквал да я получи или от някой слуга на Уолдън, или като наблюдава Орлов и проучи навиците и срещите му, но вече нямаше нужда да рискува с разговори с прислугата или следене. Зачуди се дали Орлов знае, че вестниците публикуват намеренията му, сякаш за да помогнат на евентуални убийци. „Колко типично за Англия“, помисли си той.

Следващият проблем беше как да се доближи достатъчно до него, за да го убие. Трудно щеше да проникне в двореца, но „Таймс“ даде отговор и на този въпрос. На същата страница, с дворцовите новини, между съобщение за бал, даван от лейди Бейли, и подробности от последните завещания, той прочете:

КРАЛСКИ ДВОРЕЦ

Информация за карети

За да се улесни редът за влизането на каретите на гостите на Техни Величества в Бъкингамския дворец, бяхме помолени да обявим: в случай че гостите имат привилегията да влизат през вход „Пимлико“, кочияшът на всяка карета, която се връща за гостите, трябва да остави на полицая вляво от входа картичка с ясно изписаното име на дамата или господина, на когото принадлежи каретата; а когато каретите идват да вземат гости от големия вход, подобна картичка трябва да бъде подадена на полицая, стоящ на пост вляво от входа, водещ към Четириъгълния двор на двореца.

За да е възможно гостите да се възползват от гореизложените мерки, е необходимо един лакей да придружава каретата, която ще бъде извикана само когато бъдат съобщени имената на лакеите, които трябва да чакат на входа, за да я извикат; в противен случай няма да бъдат предприемани никакви действия. Вратите ще бъдат отворени за прием на гостите в осем и половина.

Феликс го прочете няколко пъти: нещо в стила на „Таймс“ го затрудняваше изключително много. Разбра поне това, че когато хората излязат от двореца, лакеите им ще бъдат изпращани да докарат каретите, които ще бъдат спрени някъде другаде.

„Трябва да има начин — помисли си той — някак да се кача върху или в каретата на Уолдън, докато се връща към двореца да ги вземе.“

Но оставаше една главна трудност. Нямаше оръжие.

Лесно можеше да се сдобие с него в Женева, но бе рисковано да го пренася през няколко граници: нямаше да го пуснат в Англия, ако претърсеха багажа му.

Със сигурност беше също толкова лесно да се сдобие с оръжие и в Лондон, но не знаеше как и не му се искаше да разпитва. Беше огледал оръжейните магазини в Уест Енд и забеляза, че всички, които влизат и излизат, са от висшата класа: там нямаше да го обслужат, дори да имаше парите да купи красивите и точни оръжия. Беше прекарал известно време в долнопробни кръчми, където сред престъпниците със сигурност се продаваха оръжия, но не видя нищо подобно, което не го изненада особено. Единствената му надежда бяха анархистите. Беше поговорил с онези от тях, които смяташе за „сериозни“, но те не отвориха дума по този въпрос, вероятно именно заради неговото присъствие. Той беше нов и още не му вярваха. В техните групи винаги присъстваха полицейски шпиони и макар че това не пречеше на анархистите да приемат непознати, ги правеше предпазливи.

Не беше време за подмолни проучвания. Трябваше да пита направо как да се сдобие с оръжие, но да го направи внимателно. Веднага след това щеше да прекрати връзките си с Джубили Стрийт и да отиде в друга част на Лондон, за да избегне риска да бъде проследен.

Той се замисли за младите евреи хулигани от Джубили Стрийт. Те бяха гневни и жестоки. За разлика от родителите си те отказваха да работят като слуги във фабриките в Ист Енд, за да шият костюми за аристократите по поръчка на шивачите от Савил Роуд. За разлика от родителите си те не обръщаха внимание на консервативните приказки на равините, но още не бяха наясно дали решението на проблемите им се крие в политиката, или в престъпленията.

Феликс смяташе, че най-обещаващ е Нейтън Сабелински. Около двайсетгодишен, по-скоро със славянска хубост, той носеше високи колосани яки и жълти жилетки. Феликс го беше виждал сред комарджиите на Къмършъл Роуд: явно разполагаше с пари, щом харчеше за комар и дрехи.

Огледа библиотеката. Освен него тук имаше един заспал старец, жена с дебело палто, която четеше „Капиталът“ на немски и си водеше бележки, и литовски евреин, наведен над руски вестник — четеше го с помощта на лупа. Феликс излезе от помещението и слезе на долния етаж. Нейтън и приятелите му не се виждаха никъде. Беше твърде рано за него: той работеше нощем, ако изобщо работеше.

Феликс се върна в Дънстън Хаусис. Сложи в картонения си куфар бръснача, чисто бельо и чиста риза и каза на Мили, жената на Рудолф Рокър:

— Намерих си стая. Довечера ще дойда да благодаря на Рудолф.

Закрепи куфара на задната седалка на велосипеда и пое на запад, към Централен Лондон, а после на север към Камдън Таун. Там откри уличка с високи, някога величествени къщи, построени за претенциозни семейства от средната класа, които сега се бяха изнесли в предградията, в края на новите железопътни линии. В една от тях той нае неугледна стая от ирландка на име Бриджит. Плати й десет шилинга аванс за две седмици.

По обяд се върна в Степни, пред дома на Нейтън на Сидни Стрийт. На тази улица къщите бяха ниски: с две стаи на горния и две стаи на долния етаж. Предната врата на неговата къща беше широко отворена. Феликс влезе.

Шумът и миризмата го удариха като юмрук. В една малка стая шиеха поне петнайсет-двайсет души. Мъжете използваха машини, жените шиеха на ръка, а децата гладеха готовите дрехи. От ютиите се вдигаше пара и се смесваше с вонята на пот. Машините тракаха, ютиите съскаха, а работниците безспирно дърдореха на идиш. Отрязани парчета плат, готови за зашиване, бяха натрупани на всяка свободна повърхност по пода. Никой не вдигна глава към него, всички работеха невероятно бързо.

Той заговори едно момиче с бебе в скута. Тя пришиваше на ръка копчета на ръкава на сако.

— Нейтън тук ли е?

— Горе е — рече момичето, без да спира работата си.

Феликс излезе от стаята и тръгна по тясното стълбище. В двете малки спални имаше по четири легла. Повечето бяха заети, вероятно от хората от нощната смяна. Откри Нейтън в задната стая, седеше на ръба на леглото и си закопчаваше ризата.

— Феликс, как си?

— Трябва да говоря с теб — отвърна Феликс.

— Говори тогава.

— Ела навън.

Нейтън си облече палтото и излязоха на Сидни Стрийт. Застанаха на слънце, близо до отворения прозорец на импровизираната фабрика, защото шумът отвътре заглушаваше думите им.

— Това е шивачницата на баща ми — рече Нейтън. — Плаща на едно момиче пет пенса, за да скрои панталони — час работа. Ще плати още три пенса на момичетата, които режат, гладят и шият копчета. После ще отнесе панталоните на шивач в Уест Енд и ще получи девет пенса. Печалба — едно пени — достатъчно да купи комат хляб. Ако поиска от шивача десет пенса, той ще го изхвърли от магазина си и ще даде работата на друг от десетината евреи шивачи на тази улица. Не искам да живея така.

— Затова ли стана анархист?

— Тези хора правят най-красивите дрехи на света, видя ли те как са облечени?

— И как ще се промени положението — чрез насилие?

— Така мисля.

— Сигурен бях, че мислиш така. Нейтън, трябва ми оръжие.

Нейтън се засмя нервно.

— Защо?

— Защо му е оръжие на един анархист?

— Ти ми кажи, Феликс.

— За да краде от крадците, да потиска тираните и да убива убийците.

— А ти какво по-точно ще правиш?

— Ще ти кажа — ако наистина искаш да знаеш…

Нейтън се замисли за миг и отвърна:

— Иди в кръчмата „Тигана“ на ъгъла на Брик Лейн и Троул Стрийт. Питай за Гарфилд Джуджето.

— Благодаря ти! — отвърна Феликс, не успя да скрие триумфа в гласа си. — Колко пари ще ми трябват?

— Пет шилинга за малък револвер.

— Ще имам нужда нещо по-надеждно.

— Хубавите оръжия са скъпи.

— Тогава ще се пазаря. — Феликс му стисна ръката. — Благодаря ти.

Нейтън го гледаше как се качва на велосипеда си.

— Може би след това ще ми кажеш за какво става дума.

Феликс се усмихна.

— Ще прочетеш във вестниците. — Помаха му и потегли.

Мина през Уайтчапъл Роуд и Уайтчапъл Хай Стрийт, после зави надясно по Осбърн Стрийт. Тук веднага се усети промяната. Досега не беше идвал в най-изпадналата част на Лондон. Улиците бяха тесни и много мръсни, въздухът — задимен и зловонен, хората изглеждаха окаяни и канавките преливаха от боклуци. Но въпреки това беше оживено като в кошер. Мъже бутаха ръчни колички нагоре-надолу, тълпи се трупаха около уличните сергии, проститутки стояха на всеки ъгъл, дюкяните на дърводелци и обущари се нижеха по тротоарите.

Феликс остави колелото си до вратата на „Тигана“: ако някой го отмъкнеше, просто щеше да си открадне друго. Влезе в кръчмата, като прескочи нещо, което приличаше на умряла котка. Помещението беше само едно, ниско и голо, с бар в дъното. По-възрастните мъже и жени седяха на пейки покрай стените, а младите стояха прави в средата. Феликс отиде до бара и поиска чаша бира и студена наденица.

Огледа се и забеляза Гарфилд Джуджето. Не го беше видял досега, защото той беше стъпил на стол. Беше висок към метър и двайсет, с голяма глава и лице на възрастен мъж. Огромно черно куче лежеше на пода до стола му. Джуджето говореше с двама здравеняци с кожени жилетки и ризи без яки. Вероятно бяха охранителите му. Феликс забеляза големите им шкембета и си помисли с усмивка: „Ще ги изям на закуска“. Двамата държаха халби с бира, а Джуджето пиеше нещо, което приличаше на джин. Барманът подаде на Феликс бирата и наденицата.

— И чаша от най-хубавия ви джин — поръча Феликс.

Младата жена до бара го погледна и попита:

— За мен ли е? — Усмихна се кокетно и показа гнилите си зъби. Феликс извърна очи.

Когато му наляха джина, той плати и тръгна към групата до малкия прозорец с изглед към улицата. Застана между тях и вратата и се обърна към Джуджето:

— Господин Гарфилд?

— Кой пита? — поинтересува се Гарфилд пискливо.

Феликс му подаде чашата с джин.

— Може ли да поговорим по работа?

Джуджето взе чашата, пресуши я и отвърна:

— Не.

Феликс отпи от бирата си. Беше по-сладка и не така пенлива като швейцарската.

— Искам да купя оръжие.

— Не знам защо сте дошли тук тогава.

— Чух за вас в клуба на Джубили Стрийт.

— Анархист ли сте?

Феликс не отговори.

Гарфилд го изгледа от глава до пети.

— Какво оръжие ще искате, в случай че имам?

— Револвер. Но хубав.

— Например „Браунинг“ със седем патрона?

— Да, това ще е идеално.

— Нямам такъв. Ако имах, нямаше да го продавам. А ако го продавах, щях да му искам пет лири.

— Казаха ми, че струва най-много лира.

— Грешно са ви казали.

Феликс се замисли. Джуджето беше решило, че щом е чужденец и анархист, може да го преметне. „Добре — рече си той, — ще играем по твоите правила.“

— Не мога да си позволя повече от две лири.

— Няма да падна под четири.

— А те включват ли и кутия с муниции?

— Точно така, четири лири, включително кутия с муниции.

— Съгласен съм — рече Феликс. Забеляза как единият от охранителите потисна усмивка. След като плати за питиетата и наденицата, му останаха три лири, петнайсет шилинга и едно пени.

Гарфилд кимна на единия от хората си. Той мина зад бара и излезе през задната врата. Феликс започна да яде наденицата. След минута-две мъжът се върна с нещо като вързоп от дрипи. Озърна се към Гарфилд, той пак му кимна и мъжът подаде вързопа на Феликс.

Феликс разгъна дрипите и видя револвер и малка кутия. Извади оръжието и започна да го оглежда.

— Прибери го, няма нужда да го показваш на целия проклет свят! — изсъска Джуджето.

Оръжието беше чисто и смазано, а петлето се движеше гладко.

— Ако не го огледам, как ще разбера, че е добър? — попита Феликс.

— Къде си мислиш, че се намираш? В „Хародс“[9]?

Феликс отвори кутията с патрони и зареди барабана с бързи, ловки движения.

— Разкарай проклетото нещо! — съскаше Джуджето. — Давай парите и се омитай. Ти си откачен.

В гърлото на Феликс се надигна мехур от напрежение и той преглътна сухо. Отстъпи крачка назад и насочи револвера към него.

— Господи! — изпъшка Гарфилд.

— Да го изпробвам ли? — попита Феликс.

Двамата охранители отстъпиха настрани в различни посоки, така че Феликс не можеше да ги държи едновременно на мушка. Сърцето му се сви — не беше очаквал да са толкова умни. След миг щяха да скочат отгоре му. Кръчмата внезапно притихна. Феликс осъзна, че няма да стигне до вратата, преди единият от тези мъжаги да го докопа. Огромното куче изръмжа, усетило напрежението във въздуха.

Феликс се усмихна и застреля животното.

Изстрелът изгърмя оглушително в малкото помещение. Никой не помръдна. Кучето се просна на пода окървавено, а охранителите на Джуджето замръзнаха на местата си.

Феликс направи още една крачка назад, посегна зад гърба си и напипа вратата. Отвори я, като държеше Гарфилд на прицел, и излезе.

Затръшна вратата, напъха револвера в джоба на палтото си и скочи на велосипеда.

Чу как вратата на кръчмата се отваря. Отблъсна се и завъртя педалите. Някой го сграбчи за ръкава. Феликс натисна педалите още по-силно и се отскубна. Отекна изстрел и той инстинктивно се приведе. Някой изкрещя. Феликс избегна един продавач на сладолед и зави зад ъгъла. В далечината се чу полицейска свирка. Той се обърна, но никой не го преследваше.

След секунди вече беше изчезнал в дебрите на Уайтчапъл.

„Останаха ми шест куршума“, помисли си.

Трета глава

Шарлът беше готова. Роклята, която подготвяха от толкова време, беше перфектна. Като акцент, тя носеше червена роза в корсета, а по шифона имаше подобни цветчета. Диамантената диадема беше закрепена здраво за вдигнатата й коса, както и двете бели пера. Всичко беше прекрасно.

Тя бе ужасена.

— Когато вляза в тронната зала — рече на Мария, — шлейфът ми ще се откачи, диадемата ще падне над очите ми, косата ми ще се разпилее и перата ще увиснат настрани. Ще се спъна в подгъва на роклята и ще се просна на пода. Всички гости ще избухнат в смях и най-силно ще се смее Нейно Величество. Аз ще изтичам от двореца в парка и ще се хвърля в езерото.

— Не бива да говориш така — отвърна Мария, после добави по-нежно: — Ти ще си най-красивата от всички.

Майка й влезе в спалнята и я огледа.

— Скъпа, много си красива! — рече тя и я целуна.

Шарлът я прегърна през врата и притисна буза в нейната, както правеше като дете, когато се възхищаваше на кадифено гладката й кожа. Щом се отдръпна, тя с изненада видя сълзи в очите й.

— Ти също си красива, мамо.

Роклята на Лидия беше от сатен в цвят слонова кост, с малко по-тъмен шлейф от брокат, обшит с лилав шифон. Тъй като беше омъжена, в нейните коси имаше три пера, а букетът й бе от цветчета на сладък грах и петунии.

— Готова ли си? — попита Лидия.

— Готова съм от цяла вечност — отвърна Шарлът.

— Хвани шлейфа си.

Шарлът го подхвана, както я бяха научили.

Майка й кимна с одобрение.

— Ще тръгваме ли?

Мария отвори вратата. Шарлът отстъпи встрани, за да мине майка й първа, но Лидия каза:

— Не, скъпа — това е твоята нощ.

Тръгнаха една след друга, Мария вървеше последна, по дългия коридор и после към стълбището. Когато стигна дотам, Шарлът чу взрив от аплодисменти.

Цялото домакинство се беше събрало в подножието на голямото стълбище: икономът, готвачката, лакеите, камериерките, слугините, конярите и момчетата за всичко. Цяло море от извърнати към нея лица, които я гледаха с гордост и удоволствие. Това я трогна и тя осъзна, че тази нощ е много важна и за тях.

В центъра на множеството стоеше баща й, който изглеждаше великолепно с черния кадифен фрак, бричове до коленете и копринени чорапи, на колана му висеше меч, а в ръка стискаше триъгълна шапка.

Шарлът слезе бавно по стълбите.

Графът й целуна ръка и каза:

— Малкото ми момиченце.

Готвачката, която я познаваше още от дете и затова си позволяваше да фамилиарничи, я подръпна за ръкава и прошепна:

— Изглеждате прекрасно, милейди.

Шарлът стисна ръката й и отвърна:

— Благодаря ви, госпожо Хардинг.

Алекс й се поклони. Той беше великолепен в униформата на адмирал от руския флот. „Какъв красавец е! — помисли си Шарлът. — Дали тази нощ някоя няма да се влюби в него?“

Двама лакеи отвориха предната врата. Графът хвана Шарлът за лакътя и внимателно я поведе навън. Майка й вървеше зад тях под ръка с Алекс. „Ако не мисля за нищо тази нощ и вървя накъдето ме водят, всичко ще е наред“, мислеше си Шарлът.

Каретата ги чакаше отвън. Уилям, кочияшът, и Чарлз, лакеят, бяха облечени с ливреята на рода Уолдън и стояха до вратата. Уилям, посивяващ здравеняк, изглеждаше спокоен, но Чарлз беше развълнуван. Графът помогна на Шарлът да се качи в каретата и тя се настани вътре с благодарност. „Още не съм паднала“, помисли си.

Другите трима също влязоха. Причард донесе кошница с капак и я сложи на пода, преди да затвори вратата.

Щом потеглиха, Шарлът погледна кошницата и попита:

— Това храна за из път ли е? Но дворецът е съвсем близо!

— Почакай да видиш опашката — рече баща й. — Ще мине поне час, докато влезем вътре.

На Шарлът й хрумна, че тази вечер вероятно ще е по-скоро отегчителна, отколкото притеснителна.

Каретата наистина спря в края на „Мол“, до Адмиралтейството, на половин миля от Бъкингамския дворец. Графът отвори кошницата и извади бутилка шампанско. В кошницата имаше още сандвичи с пиле, парникови праскови и кейк.

Шарлът отпи от шампанското, но не можа да хапне нищо. Гледаше през прозореца. По тротоарите беше пълно със зяпачи, които се взираха в процесията на могъщите. Тя видя висок мъж със слабо красиво лице — облягаше се на велосипеда си и се взираше напрегнато в тяхната карета. Нещо в него я накара да потрепери и да се извърне.

След грандиозното излизане от къщата чакането на опашка се оказа донякъде успокояващо. Когато каретата най-сетне мина през портите на двореца и наближи парадния вход, Шарлът вече се чувстваше почти както винаги — скептична, непочтителна и нетърпелива.

Кочияшът спря и вратата се отвори. Шарлът събра шлейфа с лявата си ръка, вдигна полите си с дясната, слезе от каретата и тръгна към двореца.

Голямата, покрита с червен килим зала сияеше от светлини и багри. Въпреки скептицизма си Шарлът усети тръпка на въодушевление, когато видя множеството жени с бели рокли и мъже с лъскави униформи. Диаманти просветваха, мечове подрънкваха, пера се поклащаха. Стражи с червени униформи стояха изпънати в шпалир.

Шарлът и майка й оставиха наметалата си в гардеробната и после, придружени от графа и Алекс, тръгнаха бавно през залата към голямото стълбище, между дворцовите гвардейци с техните алебарди и купищата червени и бели рози. Оттам минаха през картинната галерия към първия от трите салона с огромни полилеи и лъскав като огледало под. Тук процесията спря и хората се пръснаха на групички, започнаха да разговарят и да обсъждат с възхищение дрехите си. Шарлът видя братовчедка си Белинда, чичо си Джордж и леля Клариса. Двете семейства се поздравиха.

Чичо Джордж беше облечен точно като графа, но тъй като бе много дебел и червендалест, изглеждаше ужасно. Шарлът се зачуди как ли се чувства леля й Клариса, която беше млада и красива, омъжена за такъв дебелак.

Графът огледа залата, сякаш търсеше някого.

— Виждал ли си Чърчил? — попита той брат си.

— Господи, за какво ти е!

Графът си погледна часовника.

— Трябва да заемем местата си в тронната зала — би ли се погрижила за Шарлът, Клариса? — И той, Лидия и Алекс се отдалечиха.

— Роклята ти е великолепна — каза Белинда на Шарлът.

— Ужасно неудобна е.

— Знаех си, че ще кажеш така!

— Ти си красива, както винаги.

— Благодаря. — Белинда продължи по-тихо: — Бих казала, че княз Орлов е голям хубавец.

— Много е мил.

— Струва ми се, че е нещо повече от мил.

— Какъв е този странен поглед?

Белинда понижи още повече глас:

— Скоро с теб ще трябва хубаво да си поприказваме.

— За какво?

— Помниш ли за какво говорихме в скривалището? Когато взехме онези книги от библиотеката на Уолдън Хол?

Шарлът погледна към чичо си и леля си, но те се бяха обърнали и разговаряха с тъмнокож мъж с розов сатенен тюрбан.

— Разбира се, че помня.

— Ами за това.

Внезапно настана тишина. Множеството се раздели и отстъпи към стените на залата, за да направи път. Шарлът се огледа и видя краля и кралицата да влизат, следвани от своите пажове, от няколко членове на кралското семейство и от индийския си охранител.

Разнесе се шумолене на коприна, подобно на въздишка, когато всички жени в залата приклекнаха в реверанс.

В тронната зала оркестърът, скрит в галерията за менестрелите, започна да свири „Господ да пази краля“. Лидия погледна към високия вход, охраняван от позлатени гиганти. Двама слуги вървяха отзад, единият носеше златен жезъл, а другият — сребърен. Кралят и кралицата влязоха величествено, като леко се усмихваха. Качиха се на подиума и застанаха пред двата трона, а свитата им се нареди под тях.

Кралица Мери носеше рокля от златен брокат и корона със смарагди. Не е красавица, каза си Лидия, но твърдят, че кралят я обожава. Навремето била сгодена за по-големия му брат, който починал от пневмония, и тогава прехвърлянето й към следващия наследник на трона изглеждаше просто политически ход. Всички вече знаеха обаче, че тя е добра кралица и добра съпруга. Лидия много искаше да я познава лично.

Започнаха представянията. Една по една съпругите на посланиците пристъпваха напред, правеха реверанс на краля, после на кралицата и отстъпваха. След това бе ред на посланиците, облечени с пъстри униформи като от комедия, освен посланика на Съединените щати, който беше с черно вечерно облекло, сякаш за да напомни на всички, че американците не вярват особено в подобни глупости.

Докато церемонията продължаваше, Лидия огледа залата — аления сатен по стените, героичните фризове под тавана, огромните полилеи и хилядите цветя. Тя обичаше великолепието, церемониите, красивите дрехи и сложните ритуали; те едновременно я вълнуваха и успокояваха. Срещна погледа на херцогинята на Девъншир, главната придворна дама, и размениха дискретни усмивки. Забеляза и Джон Бърнс, социалиста президент на търговския съвет, и се развесели от екстравагантната златна бродерия на официалния му мундир.

Когато парадът на дипломатите приключи, кралят и кралицата седнаха на троновете си. Кралското семейство, дипломатите и висшите благородници последваха примера им. Лидия и Уолдън, заедно с по-дребните аристократи, трябваше да останат прави.

Най-сетне започна представянето на дебютантките. Всяка една спираше точно пред тронната зала, където слуга поемеше шлейфа от ръката й, за да го изпъне зад нея. Тогава тя започваше безкрайния си път по червения килим към троновете, пред очите на всички. Ако едно момиче успееше да изглежда грациозно и спокойно тук, значи можеше да го направи навсякъде.

Когато наближеше подиума, дебютантката подаваше поканата си на лорд шамбелана, който прочиташе името й. После тя правеше реверанс на краля, а след това на кралицата. Според Лидия малко момичета успяха да го изпълнят елегантно. Тя самата си беше дала много труд да накара Шарлът да се упражнява: вероятно и другите майки се бяха сблъскали със същия проблем. След реверансите дебютантката отминаваше, като внимаваше да не обръща гръб на троновете, докато не потъне напълно в навалицата от зрители.

Момичетата следваха така бързо едно след друго, че имаше опасност да настъпят шлейфовете си. На Лидия церемонията й се стори недостатъчно индивидуална и по-повърхностна, отколкото преди. Тя самата бе представена на кралица Виктория по време на сезона през 1896-а, година след като се омъжи за Уолдън. Старата кралица тогава не седеше на трон, а на висок стол, което създаваше впечатлението, че стои права. Лидия беше изненадана колко дребна е тя. Тогава трябваше да целуне ръката й, а сега тази част беше изключена от церемонията, вероятно за да се спести време. Така дворецът приличаше на фабрика за производство на максимален брой дебютантки за възможно най-кратък срок. Все пак днес момичетата нямаше да усетят разликата, а дори и да я усетеха, едва ли щеше да ги интересува.

Внезапно на входа се появи Шарлът. Слугата разпъна шлейфа й, после леко я побутна и тя тръгна по червения килим с вдигната глава. Изглеждаше съвсем спокойна и уверена. „За този момент живях“, помисли си Лидия.

Момичето пред Шарлът тъкмо правеше реверансите си — и тогава се случи немислимото.

Вместо да се изправи след реверанса, дебютантката погледна краля, протегна ръце в умолителен жест и извика силно:

— Ваше Величество, за бога, спрете да измъчвате жените!

„Суфражетка“, каза си Лидия.

Веднага стрелна с поглед дъщеря си. Шарлът се беше заковала на място, на половината път до подиума, и се взираше в сцената с посивяло от ужас лице.

Тишината в тронната зала продължи само част от секундата. Двама придворни кавалери реагираха първи. Изтичаха напред, хванаха момичето за ръцете и го изведоха съвсем безцеремонно.

Кралицата се беше изчервила, но кралят успя да запази невъзмутимо изражение. Лидия отново погледна към дъщеря си и си каза: „Защо точно тя трябваше да е следващата?“.

Сега всички очи бяха приковани в Шарлът. Бузите й донякъде бяха възвърнали цвета си и Лидия видя, че си поема дълбоко дъх.

После тръгна напред. Лидия не можеше да диша. Шарлът подаде картичката си на лорд шамбелана и той обяви: „Представяне на лейди Шарлът Уолдън“. Шарлът застана пред краля.

„Внимателно!“, помисли си Лидия.

Шарлът изпълни реверанса идеално.

После го повтори пред кралицата.

Извърна се леко и отмина.

Лидия най-сетне изпусна дъха си в продължителна въздишка.

Жената до нея — баронеса, която бе виждала, но не познаваше, прошепна:

— Тази се справи чудесно.

— Тя е моя дъщеря — отвърна Лидия с усмивка.

Уолдън беше тайно развеселен от суфражетката. Смело момиче! Разбира се, ако Шарлът беше направила подобно нещо в двора, той щеше да е ужасѐн, но това бе нечия друга дъщеря и инцидентът му се струваше само приятно разнообразие от скучната церемония. Забеляза как Шарлът се овладя и не беше изненадан. Тя бе много уверена млада дама и по негово мнение Лидия трябваше да се гордее с възпитанието й, вместо да се тревожи толкова много.

Преди години подобни церемонии му доставяха удоволствие. Като младеж той обичаше да облича официални дрехи и да изглежда зашеметяващо. Навремето имаше и по-стройни крака. Сега се чувстваше глупаво с бричовете до коленете и копринените чорапи, да не говорим за проклетия огромен меч. Беше присъствал на толкова много дворцови приеми, че пъстрият ритуал вече не го впечатляваше.

Запита се как ли се чувства крал Джордж. Харесваше краля. Разбира се, в сравнение с баща си Едуард VII Джордж беше малко невзрачен и мекушав. Тълпата никога нямаше да крещи: „Добрият стар Джорджи!“, както бе крещяла: „Добрият стар Теди!“. Но все пак щяха да го харесат заради тихия му чар и скромен начин на живот. Той умееше и да е твърд, макар че го показваше рядко; а Уолдън обичаше хора, които говорят направо, и смяташе, че кралят ще се справи добре.

Най-сетне и последната дебютантка беше представена и кралят и кралицата станаха. Оркестърът засвири пак националния химн, кралят се поклони, кралицата направи реверанс, първо на посланиците, после на съпругите им, след това на херцогините и накрая на министрите. Кралят я хвана за ръка, а пажовете поеха шлейфа й. Слугите тръгнаха след тях. Кралската двойка излезе от залата, следвана от свитата си по ред на йерархията.

Всички се разделиха, за да отидат в три трапезарии: едната за кралското семейство и най-близките им приятели, една за дипломатите и третата за останалите. Уолдън беше приятел на краля, но не близък: затова тръгна с гостите. Алекс се присъедини към дипломатите.

В трапезарията Уолдън се събра отново със семейството си. Лидия сияеше.

— Поздравления, Шарлът — каза той.

— Кое беше онова ужасно момиче? — попита Лидия.

— Чух някой да казва, че била дъщеря на архитект — отвърна Уолдън.

— Това обяснява всичко — рече Лидия.

Шарлът изглеждаше объркана.

— Какво обяснява?

Уолдън се усмихна.

— Майка ти иска да каже, че момичето не е от най-висшето общество.

— Но защо тя смята, че кралят измъчва жени?

— Тя говори за суфражетките, но хайде да не обсъждаме това, тази вечер е важна за нас. Нека хапнем. Изглежда великолепно.

Дълга маса беше отрупана с цветя, топли и студени ястия. Слуги с ливреи в алено и златно чакаха да предложат на гостите омари, филетирана пъстърва, пъдпъдъци, йоркска шунка, яйца от дъждосвирци и огромно количество сладкиши и десерти. Напълниха на Уолдън една чиния и той седна да яде. След повече от два часа стоене в тронната зала беше огладнял.

Рано или късно Шарлът щеше да научи за суфражетките, за гладните им стачки и насилственото им хранене след това, но темата беше неприятна, меко казано, и колкото по-дълго тя останеше в блажено неведение, толкова по-добре. На нейната възраст животът трябваше да е балове и пикници, рокли, шапки, клюки и флирт.

Ала всички говореха за „инцидента“ и за „онова момиче“. Брат му Джордж, седнал до него, започна без никакво въведение:

— Тя е госпожица Мери Блумфийлд, дъщеря на покойния сър Артър Блумфийлд. Майка й беше в салона. Когато й казаха какво е направила дъщеря й, тя припадна. — Той като че ли се наслаждаваше на скандала.

— Единственото, което е можела да стори, предполагам — отвърна Уолдън.

— Какъв срам за семейството — рече Джордж. — Няма да видим пак Блумфийлд в двора поне две-три поколения.

— Надали ще ни липсват.

— Така е.

Уолдън видя Чърчил да си проправя път през тълпата към тях. Беше му писал за разговора си с Алекс и той нямаше търпение да обсъдят следващата стъпка — но не и тук. Графът извърна поглед с надеждата, че Чърчил ще схване намека. Трябваше да се досети обаче, че подобно деликатно послание ще остане незабелязано.

Чърчил се приближи право към него.

— Може ли да поговорим?

Уолдън погледна брат си. Джордж беше добил ужасено изражение. Уолдън го изгледа примирено и стана.

— Да отидем в картинната галерия — предложи Чърчил.

Уолдън го последва.

— Предполагам, и вие ще ми кажете, че протестът на суфражетката е по вина на либералната партия.

— Вероятно — отвърна Уолдън. — Но не за това искате да говорим.

— Така е.

Двамата тръгнаха един до друг по дългата галерия.

— Не можем да признаем Балканите за руска сфера на влияние — заяви Чърчил.

— Опасявах се, че ще кажете това.

— За какво са им Балканите? Като оставим настрана всички глупости за славянски национализъм.

— Искат достъп до Средиземноморието.

— Това би било от полза за нас, ако те са ни съюзници.

— Точно така.

Стигнаха до края на галерията и спряха.

— Има ли някакъв начин да им дадем подобен достъп, без да преначертаваме картата на Балканския полуостров? — попита Чърчил.

— Мислих по въпроса.

Чърчил се усмихна.

— И имате контрапредложение.

— Да.

— Да го чуя.

— Говорим за Босфора, Мраморно море и Дарданелите. Ако им дадем тези морски пътища, те няма да имат нужда от Балканите. Предполагам, че морският коридор между Черно море и Средиземноморието може да бъде обявен за международни води със свободен достъп на кораби от всички държави, гарантиран съвместно от Русия и Англия.

Чърчил пак започна да крачи бавно и замислено. Уолдън тръгна до него, чакаше отговора му.

— Този коридор трябва да е международен във всички случаи — рече най-сетне Чърчил. — Вие казвате да предложим, като на концесия, нещо, което, така или иначе, искаме да стане.

— Да.

Чърчил го погледна и внезапно се усмихна.

— Когато опре до макиавелистки маневри, английската аристокрация няма равна. Добре. Предложете го на Орлов.

— Няма ли да го обсъдите в кабинета?

— Не.

— Дори с министъра на външните работи?

— Не на този етап. Руснаците със сигурност ще поискат да променят предложението — ще настояват за подробности, как ще бъде приложена гаранцията например, — затова ще поставя въпроса пред кабинета, когато всичко е напълно уточнено.

— Разбира се. — Уолдън се зачуди точно колко са уведомени министрите за техните планове. Чърчил също беше макиавелист. Какво ли се криеше зад всичко това?

— Къде е Орлов в момента? — попита Чърчил.

— В трапезарията на дипломатите.

— Да идем да говорим с него.

Уолдън поклати глава и си помисли, че хората с право обвиняват Чърчил в импулсивност.

— Сега не е моментът.

— Не можем да чакаме подходящ момент, Уолдън. Всеки ден е от значение.

„Ще е нужен някой по-голям от теб, за да ме сплаши“, помисли си Уолдън и отвърна:

— Ще трябва да оставите това на моята преценка, Чърчил. Ще го кажа на Орлов утре сутрин.

Чърчил изглеждаше готов да спори, но видимо се овладя и рече:

— Е, предполагам, че Германия няма да обяви война тази нощ. Така да бъде. — Погледна си часовника. — Ще тръгвам. Дръжте ме в течение.

— Разбира се. Довиждане.

Чърчил слезе по стълбището, а Уолдън се върна в трапезарията. Гостите вече се разотиваха. Кралят и кралицата се бяха оттеглили, всички се бяха нахранили и нямаше защо да стоят повече. Уолдън събра семейството си и го поведе по стълбите. Откриха Алекс в голямата зала.

Дамите се отправиха към гардеробната, а Уолдън помоли един от прислугата да извика каретата му.

„Общо взето — рече си той, докато чакаше, — вечерта мина доста успешно.“

„Мол“ напомняше на Феликс за улиците на стара Москва. Беше широк и прав булевард, който започваше от Трафалгар Скуеър и стигаше до Бъкингамския дворец. От едната му страна имаше величествени къщи, включително дворецът „Сейнт Джеймс“, а от другата бе паркът „Сейнт Джеймс“. Каретите и автомобилите на големците се точеха и по двете платна до средата на булеварда. Шофьори и кочияши се облягаха на превозните си средства, прозяваха се, пристъпваха от крак на крак и чакаха да ги извикат в двореца, за да вземат своите господари и господарки.

Каретата на Уолдън стоеше откъм страната на парка. Кочияшът им, със синьо-розовата ливрея на рода Уолдън, застанал до конете, четеше вестник на светлината от лампата на каретата. На няколко метра от него, в мрака на парка, се криеше Феликс и го наблюдаваше.

Феликс беше отчаян. Планът му отиваше по дяволите.

Не беше разбрал разликата между английските думи „кочияш“ и „лакей“ и съответно не разбра добре обявлението в „Таймс“ за призоваването на каретите. Беше решил, че кочияшът ще чака до портата на двореца, докато оттам излезе господарят му, а после ще изтича да докара каретата. Планираше в този момент да го повали, да свали ливреята му и да подкара сам каретата към двореца.

Но всъщност стана така, че кочияшът беше до каретата си, а лакеят чакаше до портата на двореца. Когато извикаха каретата, лакеят щеше да дотича при кочияша и заедно щяха да идат да вземат своите пътници. Което означаваше, че Феликс трябваше да повали двама души, а не един, но по-трудното беше необходимостта да се направи съвсем потайно, за да не види никой от стотиците слуги по булеварда какво се случва.

Тъй като беше осъзнал грешката си преди няколко часа, той обмисли проблема, докато наблюдаваше как кочияшът говори с колегите си, оглежда един ролс-ройс наблизо, игра на нещо с дребни монети и чисти прозорците на каретата. Вероятно бе най-разумно да изостави този план и да убие Орлов друг ден.

Но дори мисълта за това му беше противна. Първо, не се знаеше дали ще изскочи друга възможност. И второ, той искаше да го убие сега. Очакваше изстрела, начина, по който ще падне князът; беше съчинил даже кодираната телеграма, която ще изпрати на Улрих в Женева; беше си представял вълнението в малката печатница и заглавията на вестниците по целия свят, а после и последната революционна вълна, която ще залее Русия. „Не мога да го отлагам повече — каза си. — Искам да стане сега.“

Междувременно един младеж със зелена ливрея се приближи до кочияша на Уолдън и попита:

— Как сме, Уилям?

Значи кочияшът се казваше Уилям.

— Даяним някак, Джон.

Феликс не разбра това.

— Нещо ново? — попита Джон.

— Аха, революция. Кралят казва, че догодина всички кочияши ще влизат в двореца на вечеря, а контетата ще чакат на „Мол“.

— А, харесва ми.

— И на мен.

Джон отмина.

„Мога да се отърва от Уилям — рече си Феликс, — но какво ще правя с лакея?“

Той започна да премисля вероятната поредица от събития. Уолдън и Орлов ще излязат на входа на двореца. Портиерът ще извика лакея на Уолдън и той ще изтича към каретата, която бе на около четиристотин метра оттам. Лакеят ще види Феликс облечен като кочияша и ще вдигне тревога.

Ами ако лакеят дойде и установи, че каретата вече не е там?

Ето, това е!

Лакеят ще се запита дали не е сбъркал мястото. Ще започне да се оглежда и да я търси почти в паника. Накрая ще признае поражението си и ще се върне към двореца, за да каже на господаря си, че не може да намери каретата. Дотогава Феликс вече ще я кара през парка, заедно със собственика й.

Да, можеше да стане!

Беше по-рисковано от предишния план, но все пак можеше да стане.

Нямаше време да му мисли повече. Първите двама или трима лакеи вече тичаха по „Мол“. Ролс-ройсът пред каретата на Уолдън потегли, а Уилям си сложи шапката.

Феликс се появи от храстите, тръгна към него и извика:

— Хей! Уилям.

Кочияшът го погледна смръщен.

Феликс му закима трескаво.

— Ела, бързо!

Уилям сгъна вестника си, поколеба се, но тръгна бавно към него.

Феликс позволи на напрежението, което изпитваше, да прозвучи като паника в гласа му.

— Ела да видиш! — рече той, сочейки към храстите. — Знаеш ли нещо за това?

— За кое? — попита объркан Уилям. Приближи се и се вгледа накъдето сочеше Феликс.

— Това — Феликс извади револвера. — Ако гъкнеш, ще те застрелям.

Уилям беше ужасѐн. Феликс виждаше бялото на очите му в сумрака. Кочияшът беше едър, но по-стар от него. „Ако направи някоя глупост и оплеска всичко, ще го убия“, закани се Феликс свирепо.

— Тръгвай — заповяда той.

Мъжът се поколеба.

„Трябва да го отдалеча от светлината.“

— Тръгвай, копеле такова!

Уилям пое към храстите и Феликс го последва. Когато се отдалечиха на петдесетина метра от булеварда, той заповяда:

— Спри.

Уилям спря и се обърна.

„Ако ще се бие, сега е моментът“, каза си Феликс и му нареди:

— Съблечи се.

— Какво?

— Събличай се.

— Ти си луд — прошепна Уилям.

— Точно тъй — луд съм! Сваляй дрехите!

Уилям се поколеба.

„Дали, ако го застрелям, ще дотичат хора, или храстите ще заглушат изстрела? Ще мога ли да го убия, без да направя дупка на униформата? Дали ще успея да му сваля ливреята и да избягам, преди някой да е дошъл?“

Феликс вдигна револвера.

Уилям започна да се съблича.

Феликс чуваше оживлението по „Мол“: автомобили тръгваха, хамути подрънкваха, копита тропаха, мъже си подвикваха един на друг и на конете. Всеки момент лакеят щеше да дотича за каретата на Уолдън.

— По-бързо! — нареди Феликс.

Уилям се съблече по бельо.

— И останалото — рече Феликс.

Кочияшът се поколеба и Феликс вдигна револвера.

Уилям съблече долната риза, свали гащите и остана чисто гол и треперещ от страх, като прикриваше гениталиите си с ръце.

— Обърни се — нареди Феликс.

Уилям се подчини.

— Легни по лице към земята.

Уилям го направи.

Феликс свали пистолета. Съблече бързо палтото и шапката си, облече ливреята и нахлупи цилиндъра, който кочияшът беше хвърлил на земята. За бричовете и белите чорапи се поколеба, но реши да ги остави: когато седнеше на капрата, никой нямаше да забележи панталоните и ботушите му, особено на смътната светлина на уличните лампи.

Прибра револвера в джоба на своето палто, сгъна го и го стисна под мишница. Събра и дрехите на Уилям на вързоп.

Кочияшът понечи да се огледа.

— Не мърдай! — рече рязко Феликс и бавно се отдалечи.

Тъй като беше гол, Уилям щеше да остане известно време там, преди да се опита да се върне незабелязано в къщата на Уолдън. Крайно невероятно беше да съобщи, че са му откраднали дрехите, преди да се е сдобил с други, освен ако не бе съвсем безсрамен. Разбира се, ако знаеше, че Феликс ще убие княз Орлов, можеше да прати скрупулите по дяволите — но как би могъл да се досети?

Феликс набута дрехите му под един храст и излезе на осветения булевард.

Този бе моментът, когато нещата можеха да се объркат. Досега той беше просто един съмнителен тип, който се спотайваше в храстите, но вече бе измамник. Ако някой от приятелите на Уилям — Джон например — се приближеше и го видеше, играта щеше да свърши.

Той се качи бързо на капрата, сложи палтото до себе си, нагласи цилиндъра, освободи спирачката и пришпори конете. Каретата пое по булеварда.

Феликс въздъхна с облекчение. „Стигнах дотук — рече си. — Ще убия Орлов!“

Оглеждаше тротоарите за тичащ лакей със синьо-розова ливрея. Възможно най-лошият вариант беше лакеят на Уолдън да го види сега, да познае цветовете и да скочи отзад на каретата. Феликс прокле автомобила, който спря пред него и го накара да дръпне юздите. Огледа се нервно. Нямаше и следа от лакея. След миг пътят се отвори и той продължи.

В края на булеварда, до двореца, забеляза празно пространство вдясно, от далечната на парка страна. Лакеят щеше да мине по отсрещния тротоар и нямаше да види каретата. Феликс спря на мястото и спря конете.

Слезе от капрата и застана до впряга, като наблюдаваше отсрещния тротоар. Питаше се дали ще излезе жив от всичко това.

Според първоначалния му план съществуваше голяма вероятност Уолдън да се качи в каретата, без да погледне кочияша, но сега със сигурност щеше да забележи, че лакея го няма. Портиерът на двореца щеше да отвори вратата на каретата и да дръпне стълбичката. Дали Уолдън щеше да спре и да заговори кочияша, или щеше да отложи въпросите, когато стигнат до къщата? Ако все пак го заговореше, Феликс трябваше да отвърне и гласът му щеше да го издаде. „Какво ще правя тогава? — запита се той. — Ще застрелям Орлов до входа на двореца и ще си понеса последствията.“

Видя лакея със синьо-розовата ливрея да тича по другия тротоар на булеварда.

Феликс скочи на капрата, освободи спирачката и подкара към двора на Бъкингамския дворец.

Имаше опашка. Пред него красиви жени и добре охранени мъже се качваха в каретите и автомобилите си. Зад него, някъде по булеварда, лакеят на Уолдън търчеше напред-назад и търсеше каретата. След колко ли време щеше да се върне?

Дворцовата прислуга имаше ефикасна и бърза система за качване на гостите по превозните им средства. Щом гостът се качеше, слугата викаше на собствениците на следващата карета или автомобил, а друг слуга обявяваше третите.

Опашката се придвижваше и един слуга се приближи до Феликс.

— Граф Уолдън — съобщи Феликс и слугата влезе вътре.

„Дано излязат по-скоро“, помисли си Феликс.

Опашката се смаляваше бързо и сега пред него имаше само един автомобил. „Дано не стане засечка“, молеше се той. Шофьорът отвори вратите на възрастна двойка и колата потегли.

Феликс приближи каретата до входа, но я спря малко по-напред, за да е извън светлината, която струеше от двореца, и с гръб към вратите.

Зачака, без да смее да се огледа.

Чу младо момиче да казва на руски:

— Колко дами ви предложиха брак тази вечер, братовчеде Алекс?

Струйка пот се стече в окото на Феликс и той я избърса с опакото на дланта си.

— Къде е лакеят, по дяволите? — попита мъжки глас.

Феликс посегна към джоба на палтото до себе си и напипа дръжката на револвера. Оставаха му шест изстрела.

С крайчеца на окото си зърна един дворцов прислужник да се спуска напред и след миг чу как той отвори вратата. Каретата се разлюля леко, когато някой се качи в нея.

— Уилям, къде е Чарлз?

Феликс се напрегна. Имаше чувството, че усеща как погледът на Уолдън се забива в темето му. От каретата се чу гласът на момичето:

— Хайде, татко.

— Старият Уилям започва да оглушава — промърмори графът и се качи в каретата. Вратата се затръшна.

— Тръгвай! — извика дворцовият прислужник.

Феликс издиша и потегли.

За миг му прималя от облекчение. После, докато насочваше каретата към изхода, усети прилив на въодушевление. Орлов беше в ръцете му, затворен в кутията зад него, като животно в клетка. Вече нищо не можеше да му попречи.

Пое към парка.

Държеше юздите с дясната си ръка, а лявата напъха в левия ръкав на палтото си. След това прехвърли юздите в нея и напъха и дясната. Изправи се и вдигна палтото към раменете си. Бръкна в джоба и напипа револвера.

Пак седна и уви шал около врата си.

Беше готов.

Сега трябваше да избере подходящ момент.

Разполагаше само с няколко минути. Домът на Уолдън се намираше на километър и нещо от двореца. Беше изминал пътя с велосипеда предната вечер, за да разузнае. Откри две подходящи места, където имаше улична лампа, която щеше да освети жертвата му, и храсталак наблизо, за да изчезне в него след убийството.

Първото място беше на петдесетина метра напред. Когато наближи, видя мъж с вечерно облекло да спира под лампата, за да запали пурата си. Отмина го.

Второто място беше зад завой на пътя. Ако и там имаше някого, Феликс просто щеше да рискува и да го застреля, ако се наложи.

Шест куршума.

Видя завоя. Пришпори леко конете. От каретата се чу смехът на момичето.

Стигнаха до завоя. Нервите му бяха изпънати като струни на пиано.

Сега.

Дръпна юздите и спирачката. Конете се препънаха, каретата се раздруса и рязко спря.

Отвътре се чу женски писък и мъжки вик. Нещо в гласа на жената го смути, но нямаше време да се чуди какво е. Скочи на земята, дръпна шала над носа си, извади револвера от джоба си и го вдигна.

Изпълнен с ярост и сила, той отвори отривисто вратата на каретата.

Четвърта глава

Една жена извика и времето спря.

Феликс познаваше този глас, който го връхлетя като мощен удар. Скова се от изненада.

От него се искаше да открие Орлов, да насочи оръжието, да дръпне спусъка, да стреля отново за всеки случай, да се обърне и да се шмугне в храстите…

Вместо това погледна към жената, която беше извикала, и видя лицето й. Беше стряскащо познато, сякаш го бе видял за последно вчера, а не преди деветнайсет години. Очите й бяха разширени от страх, а малката й червена уста бе широко отворена.

Лидия.

Той стоеше до вратата на каретата, зинал под шала, с насочено наникъде оръжие, и си мислеше: „Моята Лидия — тук, в тази карета…“.

Докато се взираше в нея, смътно усети, че Уолдън се раздвижи неестествено бавно, приближаваше се към него отляво, но Феликс мислеше само за едно: „Така изглеждаше тя и тогава, с широко отворени очи и отворена уста, когато лежеше под мен, увила крака на кръста ми, гледаше ме и започваше да крещи от удоволствие…“.

После видя, че Уолдън е издърпал меч…

За бога, меч?

… острието просветваше на светлината на уличната лампа, Феликс се раздвижи твърде бавно и твърде късно, мечът се заби в дясната му ръка и той изпусна револвера, който падна с трясък на земята.

Гърмът развали магията.

Уолдън издърпа меча и го стрелна към сърцето на Феликс. Феликс се извърна настрани. Острието проби палтото и ливреята и се заби в рамото му. Той отскочи инстинктивно назад, мечът излезе и топла кръв се стече под ризата му.

Сведе очи към пътя, търсеше оръжието, но не можеше да го види. Отново вдигна глава и забеляза как Уолдън и Орлов се сблъскаха, когато едновременно се опитаха да излязат от тясната врата на каретата. Дясната ръка на Феликс висеше неподвижно. Рамото му бавно кървеше и пулсираше. Дланта му бе разрязана в месестата част между палеца и показалеца и кървеше обилно.

Трябваше да се измъкне от парка, преди Уолдън да успее да вдигне тревога. С мъка свали палтото и смъкна ливреята на земята. Стисна дясната си ръка точно под мишницата, за да облекчи болката и да забави кървенето. После с усилие тръгна към булеварда.

Лидия.

За втори път в живота му тя беше причинила катастрофа. Първият път бе през 1895 г., в Санкт Петербург…

Не. Той нямаше да си позволи да мисли за нея, не още. Сега трябваше да се съвземе и да действа.

С облекчение видя велосипеда там, където го беше оставил, под надвисналите клони на голямо дърво. Забута го по тревата към края на парка. Дали Уолдън вече беше извикал полиция? Дали търсеха висок мъж с тъмно палто? Той се вгледа към булеварда. Лакеите още търчаха, колите ревяха, каретите маневрираха. Колко ли време бе минало, откакто се качи на капрата на каретата на Уолдън — двайсет минути? За толкова време светът се беше обърнал с главата надолу.

Пое си дълбоко дъх и избута колелото на пътя. Всички бяха заети, никой не го поглеждаше. Като държеше дясната си ръка в джоба на палтото, той се качи на велосипеда, отблъсна се и завъртя педалите. Управляваше кормилото с лявата си ръка.

Навсякъде гъмжеше от полицаи. Ако Уолдън ги беше извикал бързо, можеха да обградят парка и пътищата около него. Феликс погледна напред, към арката на Адмиралтейството. Нямаше и следа от блокада.

Щом подминеше арката, щеше да се озове в Уест Енд и там щяха да изгубят следите му.

Започна да схваща цаката на управлението с една ръка и увеличи скоростта.

Когато приближи арката, един автомобил спря до него и в същото време полицай излезе на пътя отпред. Феликс закова колелото и се приготви да бяга — но полицаят просто задържа движението, за да може друг автомобил, вероятно на някое величие, да излезе от един двор. Щом колата се появи, полицаят козирува и даде знак движението да продължи.

Феликс мина през арката и продължи към Трафалгар Скуеър.

„Твърде бавен си, Уолдън“, мислеше си той със задоволство.

Беше среднощ, но Уест Енд бе озарен от улични лампи и пълен с хора и превозни средства. Навсякъде имаше полицаи, но не и колоездачи: Феликс привличаше вниманието. Зачуди се дали да не изостави велосипеда и да тръгне към Камдън Таун, но не беше сигурен, че ще успее да стигне дотам пеша: вече се изморяваше.

От Трафалгар Скуеър сви по Сейнт Мартин Лейн, после свърна по задните улички на Тиътърленд. Една тъмна алея внезапно се озари като сцена, когато се отвори врата и група актьори излязоха, като разговаряха и се смееха шумно. По-нататък той чу стонове и въздишки и подмина мъж и жена, които се любеха прави в един вход.

Прекоси към Блумсбъри. Тук беше по-тихо и по-тъмно. Той пое с колелото на север по Гоуър Стрийт, покрай класическата фасада на пустия университет. Въртенето на педалите вече му костваше огромни усилия и всичко го болеше. „Само още два-три километра“, помисли си.

Слезе от колелото, за да прекоси оживения Юстън Роуд. Светлините на трафика го замаяха, с мъка фокусираше погледа си.

След гара Юстън се качи пак на колелото и завъртя педалите. Внезапно му се зави свят. Улична лампа го заслепи. Предното колело се заклатушка и се удари в тротоара. Феликс падна.

Остана да лежи на земята замаян и изнемощял. Отвори очи и видя, че се приближава полицай. Надигна се с мъка на колене.

— Пиян ли си? — попита униформеният.

— Малко ми прилоша — успя да отвърне Феликс.

Полицаят го хвана за дясната ръка и го вдигна на крака. Феликс бързо се освести от силната болка в рамото, но успя да задържи кървящата си длан в джоба на палтото.

Полицаят шумно вдиша и каза:

— Хм. — Отношението му стана по-топло, когато установи, че Феликс не мирише на алкохол. — Ще се оправите ли?

— Да, само минутка.

— Чужденец ли сте? — беше забелязал акцента му.

— Французин — отвърна Феликс. — Работя в посолството.

Полицаят стана още по-любезен.

— Да извикам ли карета?

— Не, благодаря ви. Остава ми още малко път.

Полицаят вдигна велосипеда.

— На ваше място бих го бутал.

Феликс взе колелото и отвърна:

— Така ще направя.

— Добре, сър. Бо-нююи.

— Бон нюи, полицай. — Феликс с усилие се усмихна. Забута колелото с лявата си ръка и отмина. „Ще свия в следващата пряка и ще седна да си почина“, реши той. Озърна се през рамо: полицаят още го гледаше. Насили се да продължи, макар че отчаяно искаше да легне на земята. „Следващата пряка.“ Но когато стигна до нея, я подмина, защото си каза: „Не тази, другата“.

И така стигна до дома си.

Сякаш часове по-късно застана пред високата къща в Камдън Таун. Като през мъгла се опита да види номера на вратата, за да е сигурен.

За да стигне до стаята си, трябваше да слезе по каменни стъпала към мазето. Облегна колелото на перилата от ковано желязо, докато отваряше малката порта. После опита да го спусне по стълбите, което бе грешка. То се изплъзна от ръката му и падна с трясък на площадката. След миг хазяйката му Бриджит се появи на вратата към улицата, загърната с шал.

— Какво е туй, за бога? — извика тя.

Феликс седна на стъпалата и не отговори. Реши известно време да не помръдва, докато се почувства по-добре.

Бриджит слезе и му помогна да се изправи.

— Май си прекалил с питиетата — рече тя. Поведе го по стълбите към мазето. — Извади си ключа.

Той трябваше да бръкне с лявата ръка в десния джоб на панталона си. Даде й ключа и тя отвори вратата. Щом влязоха, Феликс застана насред малката стая, а жената запали лампата.

— Дай да ти свалим палтото — каза тя.

Той я остави да му съблече палтото и тя забеляза петната от кръв.

— Бил ли си се?

Феликс легна на леглото.

— Изглеждаш много зле — отбеляза Бриджит.

— Зле съм — отвърна той и припадна.

Ужасна болка го върна в съзнание. Отвори очи и видя, че Бриджит промива раните му с нещо, което пареше като огън.

— Ръката трябва да се зашие — рече тя.

— Утре — изпъшка Феликс.

Тя му даде да пие от чаша. В нея имаше топла вода с малко джин.

— Нямам бренди — обясни Бриджит.

Феликс легна по гръб и я остави да го превърже.

— Мога да доведа лекар, но с к’во да му платя…

— Утре.

Тя стана.

— Ще дойда да те видя рано сутринта.

— Благодаря ти.

Тя излезе и Феликс най-сетне си позволи да се отдаде на спомени.

От векове всичко, което е нужно на хората, за да увеличат своята продукция или дори да продължат да я създават, е заграбено от малцина. Земята принадлежи на малцина, които могат да попречат на общността да я обработва. Минните шахти, които са дело на труда на поколения, принадлежат на малцина. Тъкачната машина, която в настоящия си усъвършенстван вид представлява труда на три поколения ланкашърски тъкачи, принадлежи на малцина; и ако внуците на същия онзи тъкач, който е изобретил първата тъкачна машина, предявят правата си върху една от тези машини, те ще му кажат: „Не пипай! Тази машина не е твоя!“. Железниците принадлежат на неколцина акционери, които може би дори не знаят къде точно се намират линиите, които им носят годишен доход, по-голям от дохода на средновековен крал. И ако децата на онези хора, които са умирали с хиляди, за да прокопаят тунелите, се съберат и идат — парцаливо, гладно множество — да помолят за хляб или работа същите тези акционери, те ще ги посрещнат с щикове и куршуми.

Феликс вдигна поглед от брошурата на Кропоткин. Книжарницата беше празна. Книжарят бе стар революционер, който си изкарваше прехраната с продажба на романи на богати жени, но криеше и нелегална литература в задната стая на магазина си. Феликс прекарваше много време там.

Беше на деветнайсет. Скоро щяха да го изгонят от престижната Духовна академия заради отсъствия, лоша дисциплина, дълга коса и връзки с нихилисти. Беше гладен и беден, скоро щеше да е и бездомен, а животът бе прекрасен. Интересуваха го само идеите и той всеки ден научаваше по нещо ново за поезията, историята, психологията и — най-вече — за политиката.

Законите за собствеността не са създадени да гарантират на индивида или на обществото правото да се възползват от плодовете на собствения си труд. Напротив, те са създадени така, че да отнемат на производителя част от онова, което е създал. Когато например законът постановява нечие право на дом, той не му дава правото на къщата, която е построил сам, или на къщата, която е издигнал със свои другари. В този случай никой не би оспорвал правото му! Напротив, законът постановява правото му на къща, която не е продукт на неговия труд.

Когато чу за анархистите за първи път, девизът им му прозвуча нелепо: „Собствеността е кражба, правителството е тирания, анархията е справедливост“. Но колкото и да е странно, щом поразсъждава по тези въпроси, това му се стори не само вярно, но и очевидно. Възгледите на Кропоткин за законите бяха неоспорими. В селото на Феликс нямаше нужда от закони, за да се предотвратяват кражбите: ако някой селянин отмъкнеше коня на друг или стола му, или рубашката, бродирана от жена му, цялото село щеше да види, че крадецът притежава тези неща, и щяха да го накарат да ги върне. Единствената кражба, която оставаше ненаказана, бе, когато земевладелецът събираше рентата си; а полицаят дори го придружаваше, за да обезпечи кражбата. Същото беше и с правителството. Селяните нямаха нужда някой да им казва как да орат, как да разпределят воловете по нивите: те си го решаваха сами. Единствено за оранта на господарските ниви имаше нужда от наложени правила.

Постоянно ни повтарят какви били ползите от законите и наказанията, но дали онези, които го говорят, някога са се опитвали да претеглят ползите, приписвани на законите и наказанията, срещу деградиращите ефекти от тези наказания върху човечеството? Вижте само какви пагубни страсти събуждат сред хората отвратителните наказания, които се извършват по нашите улици! Човекът е най-жестокото животно на света. И кой подклажда и развива тази вродена жестокост, ако не царят, съдията и свещениците, въоръжени със закона, който постановява да дерат някой жив, да наливат врящ катран в раните му, да му секат ръцете и краката, да чупят костите му, да нарежат човек на парчета, за да запазят властта си? Само вижте що за потоп от поквара залива човешкото общество чрез „информирането“, което се поощрява от съдиите и се плаща добре от правителството, под претекст че така се подпомага разкриването на „престъпления“. Само идете в затворите и вижте какво се случва с човек, когато е потопен в покварата и разложението, които струят от самите стени на нашите затвори. И накрая, помислете в каква развала, в каква умствена поквара са поддържани тези хора чрез идеята за подчинението, която е самата същност на закона; за суровото наказание; за властта да наказваш; за необходимостта от палачи, надзиратели и информатори — накратко, всички атрибути на закона и властта. Помислете за това и със сигурност ще се съгласите, че закон, който налага наказания, е извращение, което трябва да изчезне.

Народите без политическа организация и поради това не така покварени като нас разбират напълно, че човекът, който е наречен „престъпник“, е просто несретник; и че лекът не е да го нашибаш с пръчка, да го оковеш или да го убиеш, а да му помогнеш с най-братска грижа, с отношение, основано на равенството, като заживее сред честни хора.

Феликс смътно усети, че някой влезе в книжарницата и стои до него, но се беше задълбочил в думите на Кропоткин.

Никакви закони! Никакви съдии! Свобода, равенство и човешко съчувствие са единствените ефективни бариери, които можем да издигнем пред антисоциалните инстинкти на някои от нас.

Клиентът изпусна книга и той си изгуби мисълта. Вдигна поглед от памфлета, видя томчето на пода до дълга пола и автоматично се наведе да го вдигне вместо дамата. Когато й го подаде, съзря лицето й.

Ахна.

— Господи, вие сте ангел! — рече той съвършено искрено.

Тя беше руса и дребна, носеше светлосиво кожено палто с цвета на очите й и всичко в нея бе бледо, светло и чисто. Той си помисли, че никога не е виждал по-красива жена, и беше прав.

Тя го гледаше изчервена, но не се извърна. Невероятно, но като че ли нещо в него й се стори интересно.

След миг той погледна към книгата й. „Ана Каренина“.

— Сантиментални глупости — рече, но веднага съжали, защото думите му развалиха магията. Тя взе книгата и се обърна. Тогава той видя, че с нея има прислужница, тя й я подаде, а след това излезе от магазина. Прислужницата плати. Феликс гледаше през витрината как жената се качва в карета.

Попита книжаря коя е. Името й беше Лидия, дъщеря на граф Шатов.

Научи къде живее графът и на следващия ден започна да обикаля около къщата с надеждата да я види. Тя два пъти влезе и излезе с каретата, преди един коняр да дойде и да го изгони. Но това не обезсърчи Феликс, защото, когато тя излезе последния път с каретата, погледна право към него.

На следващия ден той отиде в книжарницата. С часове чете „Федерализъм, социализъм и антитеологизъм“ на Бакунин[10], без да разбере и една дума. Всеки път, щом по улицата минеше карета, той вдигаше очи към витрината. Щом в книжарницата влезеше клиент, сърцето му пропускаше удар.

Тя дойде в края на следобеда.

Този път остави прислужницата си навън. Поздрави тихо книжаря и мина в задната част на магазина, където беше Феликс. Вгледаха се един в друг. „Тя ме обича, защо иначе ще идва?“, помисли си той.

Искаше да я заговори, но вместо това я прегърна и я целуна. Тя отвори уста и отвърна на целувката му жадно, прегърна го, впи пръсти в гърба му.

При тях винаги беше така: когато се срещаха, се хвърляха един към друг като животни в схватка.

Видяха се още два пъти в книжарницата и веднъж по мръкнало в градината в къщата на Шатов. Този път, в градината, тя беше по нощница. Феликс плъзна ръце под нея и я опипа цялата така безсрамно, сякаш беше уличница, докосваше я, изследваше я, стискаше я, а тя само стенеше.

Даде му пари, за да си наеме стая, и след това идваше при него почти всеки ден в продължение на шест удивителни седмици.

Последният път бе една ранна вечер. Той седеше до масата, увит с одеяло заради студа, и четеше на свещ „Какво е собствеността?“ на Прудон. Когато чу стъпките й по стълбите, си свали панталоните.

Тя се втурна вътре, загърната със старо кафяво наметало с качулка. Целуна го, засмука устните му, после брадичката и го ощипа по бедрата.

После се обърна и свали наметалото. Отдолу беше с бяла вечерна рокля, която сигурно струваше стотици рубли.

— Разкопчай ме, бързо.

Феликс започна да откача кукичките на гърба на роклята.

— Тръгнала съм за прием в британското посолство. Имам само час — рече тя задъхано. — Бързо, моля те.

В бързината той откъсна едната кукичка от плата.

— По дяволите, скъсах я.

— Нищо!

Тя смъкна роклята, после фустата, долната риза и гащите и остана по корсет, чорапи и обувки. Хвърли се в прегръдките му. Докато го целуваше, смъкна бельото му.

— О, господи, обожавам миризмата ти! — възкликна.

Когато говореше така, направо го подлудяваше.

Тя извади гърдите си от корсета и каза:

— Захапи ги. Захапи ги силно. Искам да ги усещам цяла вечер.

След миг се отдръпна от него и легна по гръб на леглото.

Долу, точно където свършваше корсетът, редките руси косми между бедрата й лъщяха от влага.

Тя се разкрачи и вдигна високо крака, за да се отвори за него. Той се взира в нея за миг и после се хвърли отгоре й.

Тя стисна пениса му с ръце и го напъха трескаво в себе си. Токовете на обувките й разраниха кожата на гърба му, но той не усещаше.

— Гледай ме — каза тя. — Гледай ме!

Той я оглеждаше с обожание.

На лицето й се изписа паника.

— Гледай ме, свършвам! — изпъшка тя.

Тогава, като се взираше в очите му, отвори уста и изпищя.

— Мислиш ли, че другите хора са като нас? — попита тя.

— Как като нас?

— Мръсници.

Той вдигна глава от скута й и се ухили.

— Само щастливците.

Тя погледна тялото му, свито между краката й.

— Ти си толкова здрав и силен, съвършен си. Виж колко плосък е коремът ти, колко стегнат е задникът ти, колко стройни и твърди са бедрата ти. — Прокара пръст по носа му. — Имаш лице на княз.

— Аз съм селянин.

— Не и когато си гол. — Тя беше в настроение за размисли. — Преди да те срещна, мъжките тела ми бяха интересни, но се преструвах, че не е така, дори пред себе си. После се появи ти и аз просто не можех вече да се преструвам.

Той близна вътрешната страна на бедрото й и тя потрепери.

— Правил ли си това с друго момиче?

— Не.

— И ти ли се преструваше?

— Не.

— Мисля, че някак го разбрах. Има нещо в начина, по който изглеждаш, нещо диво и свободно, като животно, не се подчиняваш на никого, просто правиш каквото искаш.

— Никога досега не съм срещал момиче, което би ми позволило.

— Всички биха го искали. Всяко момиче би го искало.

— Защо? — попита той егоистично.

— Защото лицето ти е толкова жестоко, а очите — така нежни.

— Затова ли ми позволи да те целуна в книжарницата?

— Не съм ти позволила — нямах избор.

— Можеше да извикаш за помощ след това.

— Тогава исках само да го направиш отново.

— Сигурно съм се досетил каква си всъщност.

Сега беше неин ред да бъде егоистична.

— И каква съм всъщност?

— Студена като лед на повърхността и гореща като ада отдолу.

Тя се изкикоти.

— Аз съм голяма актриса. Всички в Санкт Петербург ме мислят за добро момиче. Държа се като пример за по-младите от мен, също като Ана Каренина. Сега, когато вече знам колко съм лоша, ще трябва да се преструвам два пъти повече на девственица.

— Не можеш да се преструваш два пъти повече на каквото и да било.

— Чудя се дали всички се преструват — заключи тя. — Например баща ми. Ако знаеше, че съм тук, щеше да умре от ярост, но навярно и той е изпитвал същото на младини — не мислиш ли?

— Не е сигурно — каза Феликс. — Но какво би направил, ако разбере?

— Ще те нашиба с камшик.

— Първо ще трябва да ме хване. — Хрумна му нещо. — На колко години си?

— Почти на осемнайсет.

— Господи, мога да отида в затвора, защото съм те прелъстил.

— Ще накарам татко да те измъкне оттам.

Той се претърколи по корем и я погледна.

— Какво ще правим, Лидия?

— Кога?

— Занапред.

— Ще останем любовници, докато навърша необходимата възраст, и после ще се оженим.

Той се втренчи в нея.

— Наистина ли?

— Разбира се. — Тя изглеждаше искрено изненадана, че не е стигнал до същото заключение. — Какво друго да направим?

— Искаш да се омъжиш за мен?

— Да! А ти не искаш ли?

— О, да! — изпъшка той. — Много го искам.

Тя седна с разкрачени около лицето му крака и го погали по косата.

— Тогава точно това ще направим.

— Така и не ми каза как успяваш да идваш при мен — рече той.

— Не е много интересно — каза тя. — Лъжа, подкупвам слугите, поемам рискове. Тази вечер например. Приемът в посолството започва в шест и половина. Излязох от къщи в шест и ще ида там в седем и петнайсет. Каретата е в парка — кочияшът си мисли, че се разхождам с прислужницата, а тя е долу пред къщата и мечтае как ще похарчи десетте рубли, които ще й дам, за да си държи устата затворена.

— Сега е седем без десет — каза Феликс.

— О, господи! Бързо, направи ми го с език, преди да тръгна.

Тази нощ Феликс беше заспал и сънуваше бащата на Лидия — когото не беше виждал, — когато те нахлуха в стаята му с фенери в ръце. Той се събуди веднага и скочи от леглото. Отначало си помисли, че студенти от университета му устройват номер. После единият го удари с юмрук в лицето и го изрита в стомаха, и Феликс разбра, че са от тайната полиция.

Предположи, че го арестуват заради Лидия, и ужасно се изплаши за нея. Дали щеше да бъде публично опозорена? Баща й толкова луд ли беше, че да я накара да свидетелства пред съда срещу любовника си?

Гледаше как полицаите прибират в торба всичките му книги и писма. Книгите беше взел назаем, но нито един от собствениците им не бе толкова глупав да си напише името в тях. Писмата бяха от баща му и сестра му Наташа — никога не беше получавал писма от Лидия и сега бе благодарен за това.

Изведоха го от къщата и го блъснаха в една четириколка. Поеха по Пантелеймоновския мост и после по каналите, сякаш за да избегнат главните улици.

— В затвора на „Литовска“ ли ме карате? — попита Феликс. Никой не отговори, но когато минаха по Дворцовия мост, разбра, че го водят в прочутата Петропавловска крепост, и сърцето му се сви.

От другата страна на моста каретата сви вляво и навлезе в тъмен проход. Спря пред порта. Феликс беше отведен в приемна зала, където един армейски офицер го погледна и написа нещо в някаква книга. После го качиха пак в четириколката и го откараха навътре в крепостта. Спряха пред друга порта и изчакаха няколко минути, докато един войник я отвори. Оттам Феликс мина през серия тесни проходи до трета желязна порта, която водеше към голяма влажна стая.

Директорът на затвора седеше до маса.

— Обвинен сте в анархизъм — рече той. — Признавате ли?

На Феликс му олекна. Значи нямаше нищо общо с Лидия!

— Да признавам ли? — учуди се той. — Аз се гордея с това.

Един от полицаите извади книга и директорът на затвора се подписа в нея. После съблякоха Феликс гол, дадоха му зелена памучна дреха, чифт дебели вълнени чорапи и много големи жълти плъстени чехли.

Оттам въоръженият войник го отведе по тъмните коридори в килия. Тежката дъбова врата се затръшна зад Феликс и той чу как ключът се превъртя в ключалката.

В килията имаше легло, маса, стол и мивка. Прозорецът представляваше просто амбразура в невероятно дебелата стена. Подът бе покрит с боядисан филц, а стените бяха облепени с някаква жълта тапицерия.

Феликс седна на леглото.

Тук Петър Първи беше измъчвал и убил собствения си син. Тук княгиня Тараканова бе затворена в килия, която така се наводнила, че плъховете се покатерили по княгинята, за да не се удавят. Тук Екатерина Велика беше погребвала живи враговете си.

„Достоевски е бил затворен тук — помисли си гордо Феликс, — както и Бакунин, който е бил прикован към стената цели две години. Нечаев е умрял тук.“

Отначало въодушевен от тази героична компания, сега той се ужаси при мисълта, че може да остане завинаги в затвора.

Ключът се завъртя в ключалката. Дребен плешив мъж с очила влезе в килията, държеше писалка, шишенце мастило и хартия. Остави ги на масата и каза:

— Напиши имената на всички подривни елементи, които познаваш.

Феликс седна и написа: „Карл Маркс, Фридрих Енгелс, Пьотър Кропоткин, Исус Христос…“

Плешивият смачка листа, отиде до вратата на килията и почука. Влязоха двама едри надзиратели, които завързаха Феликс за масата и му свалиха чехлите и чорапите. Започнаха да шибат с камшик стъпалата му.

Мъченията продължиха цяла нощ.

Когато изтръгнаха ноктите му, той започна да им дава измислени имена и адреси, но те казаха, че не му вярват.

Когато започнаха да горят тестисите му със свещ, той изреди имената на всичките си приятели студенти, отново го обвиниха в лъжа.

Всеки път, щом припаднеше, го свестяваха. Понякога спираха за малко и той си мислеше, че най-после е свършило; но те започваха пак и той ги молеше да го убият, за да спрат мъките му. Продължиха дълго след като им каза всичко, което знаеше.

Сигурно някъде на зазоряване припадна за последен път.

Когато се свести, лежеше на леглото. Краката и ръцете му бяха превързани. Болката беше ужасна. Искаше да се убие, но бе твърде слаб да помръдне.

Плешивият дойде в килията вечерта. Когато го видя, Феликс заплака от ужас. Мъжът само се усмихна и излезе. Повече не се върна.

Всеки ден го навестяваше лекар и Феликс безуспешно се опитваше да изкопчи някаква информация: някой навън знае ли, че е тук? Има ли някакви съобщения за него? Някой искал ли е да го посети? Лекарят само сменяше превръзките и излизаше.

Феликс не спираше да мисли. Лидия сигурно беше ходила в стаята му и бе видяла безпорядъка. Някой в къщата вероятно й е казал, че тайната полиция го е отвела. Какво ли е направила тогава? Дали е започнала да разпитва трескаво, без да мисли за репутацията си? Или е била дискретна и е отишла при министъра на вътрешните работи с някаква измислена история за приятел на прислужницата й, който е затворен по погрешка? Всеки ден се надяваше да получи вест от нея, но вест не дойде.

След осем седмици вече можеше да ходи нормално и го освободиха без никакви обяснения.

Той се върна в къщата, където живееше. Очакваше да намери там бележка от нея, но и бележка нямаше, а стаята му беше дадена на друг. Питаше се защо Лидия не е продължила да плаща наема.

Отиде до дома й и почука на предната врата. Отвори му прислужник.

— Феликс Давидович Кшезински поднася почитанията си на Лидия Шатова…

Прислужникът затръшна вратата.

Накрая Феликс отиде в книжарницата и старият книжар му каза:

— Здравей! Имам бележка за теб. Вчера нейната прислужница я донесе.

Феликс разкъса плика с треперещи пръсти. Бележката не беше от Лидия, а от прислужницата й.

Уволниха ме и нямам работа по твоя вина. Тя се омъжи и замина за Англия вчера, и сега ти си плащаш за Греха.

Той вдигна поглед към книжаря със сълзи в очите и изкрещя:

— Това ли е всичко?

Не научи нищо повече цели деветнайсет години.

* * *

В дома на Уолдън обичайните порядки бяха временно отменени и Шарлът седеше в кухнята с прислужниците.

Там беше безукорно чисто, защото, разбира се, семейството бе вечеряло навън. Огънят в голямата готварска печка отдавна беше изгаснал, а високите прозорци зееха широко отворени и през тях нахлуваше хладният вечерен въздух. Посудата от вечерята на слугите беше спретнато подредена; готварските ножове и черпаците висяха на куките си; безбройните купи и тигани бяха скрити в масивните дъбови шкафове.

Шарлът не бе успяла да се изплаши. Отначало, когато каретата спря така внезапно в парка, тя просто се обърка, а след това единствената й грижа беше да накара майка си да спре да крещи. Когато се прибраха у дома, установи, че леко трепери, но сега, като се замисли, реши, че всичко е било доста вълнуващо.

Слугите се чувстваха по същия начин. Беше много успокояващо да седи до огромната дървена маса и да разговаря с тези хора, които бяха част от живота й: готвачката, която винаги се държеше майчински с нея, Причард, когото Шарлът уважаваше, защото и баща й го уважаваше, дейната и способна госпожа Мичъл, която като икономка намираше решение на всеки проблем.

Уилям, кочияшът, беше героят на вечерта. Той няколко пъти им бе описал дивия поглед в очите на нападателя, който го заплашвал с револвера, и като се наслаждавал на смайването на прислужниците, бързо се беше възстановил от недостойната си поява гол в кухнята.

— Разбира се — обясни Причард, — аз, естествено, предположих, че крадецът е искал само дрехите на Уилям. Знаех, че Чарлз е в двореца, така че вероятно той щеше да докара каретата, затова реших да не съобщавам на полицията, докато не говоря с господаря.

Лакеят Чарлз каза:

— Представете си как се почувствах, като разбрах, че каретата е заминала! Казах си: „Сигурен съм, че беше тук. О, ами че Уилям трябва да я е преместил“. Хукнах нагоре-надолу по булеварда да я търся. Накрая се върнах при двореца. „Има проблем — рекох на портиера, — каретата на граф Уолдън я няма.“ А той ми вика: „Уолдън ли?“, е, не беше много уважително…

Госпожа Мичъл го прекъсна:

— Дворцовите слуги си мислят, че са по-висши дори от благородниците…

— Та той ми вика: „Уолдън замина, приятел“. Викам си: „Божкеее, ами трябва да ги догоня!“ Хуквам аз през парка и на половината път намирам каретата, а милейди пищи истерично, господарят пък — с окървавен меч!

— И след всичко това нищо не е откраднато — отбеляза госпожа Мичъл.

— Лунатик — заяви Чарлз. — Същински лунатик.

Всички бяха съгласни с него.

Готвачката наля чая и сервира първо на Шарлът.

— Как е милейди сега? — попита тя.

— О, добре е — отвърна Шарлът. — Легна си и взе лауданум. Трябва вече да е заспала.

— А господата?

— Татко и княз Орлов са в салона, пият бренди.

Готвачката въздъхна тежко.

— Крадци в парка и суфражетки в двореца — не знам накъде отива тоя свят.

— Ще има социалистическа революция — заяви Чарлз. — Помнете ми думите.

— Ще ни изколят всички в леглата — рече мрачно готвачката.

— А какво имаше предвид онази суфражетка, като каза, че кралят измъчвал жени? — попита Шарлът. Говореше на Причард, който понякога й обясняваше неща, които тя не биваше да знае.

— Имала е предвид насилственото хранене — поясни той. — Явно е болезнено.

— Насилствено хранене?

— Когато не искат да ядат, а пък ги карат насила.

Шарлът беше объркана.

— Как, за бога, става това?

— По няколко начина — рече Причард, но по погледа му личеше, че няма намерение да ги описва в подробности. — Единият начин е с тръба през ноздрите.

Прислужницата се обади:

— И с какво ли ги хранят?

— Вероятно със супа — отвърна Чарлз.

— Не мога да повярвам! — възкликна Шарлът. — А те защо отказват да ядат?

— В знак на протест — отговори Причард. — За да създават проблеми на надзирателите в затвора.

— В затвора? — Шарлът беше смаяна. — Те защо са в затвора?

— Защото са трошили прозорци, правили са бомби и са нарушавали обществения ред…

— Но какво искат?

Настъпи тишина, защото слугите осъзнаха, че Шарлът няма никаква представа какво означава „суфражетка“.

Накрая Причард поясни:

— Искат жените да получат право да гласуват.

— О! — „Знаех ли, че жените нямат право да гласуват?“, помисли си Шарлът. Не беше сигурна. Никога не се беше замисляла за подобно нещо.

— Струва ми се, че този разговор отиде твърде далеч — отсече госпожа Мичъл. — Господин Причард, ще си имате неприятности, ако пълните главата на господарката с погрешни идеи.

Шарлът знаеше, че Причард няма да има неприятности, защото беше приятел на баща й, затова го запита:

— Защо толкова много искат да гласуват?

Чу се звън и всички инстинктивно погледнаха към таблото със звънците.

— Входната врата — рече Причард. — По това време на нощта! — Излезе от кухнята, като си оправяше сакото.

Шарлът си изпи чая. Беше изморена. Суфражетките я объркваха и малко я плашеха, но тя искаше да научи още за тях.

Причард се върна.

— Поднос със сандвичи, моля, готвачке — рече той. — Чарлз, занеси сифон с газирана вода в салона. — Той започна да подрежда чинии и салфетки на един поднос.

— Е, казвай — попита Шарлът. — Кой беше?

— Един господин от Скотланд Ярд.

Базил Томсън имаше продълговата глава със светла оредяваща коса, гъст мустак и пронизващ поглед. Уолдън беше чувал за него. Баща му беше архиепископът на Йорк. Томсън беше учил в „Итън“ и „Оксфорд“ и бе служил в колониите като комисионер и премиер-министър на Тонга. Беше се квалифицирал като адвокат и после постъпи към службата по затворите, а накрая стана и директор на затвора „Дартмур“ с репутация на човек, който бързо потушава бунтове. От затворите се насочи към полицията и се превърна в експерт по смесената криминално-анархистка среда в Ист Енд. Тази му специалност му донесе най-високия пост в Специалния отдел, иначе казано, в тайната полиция.

Уолдън го покани да седне и започна да разказва събитията от вечерта. През цялото време поглеждаше към Алекс. Момчето беше привидно спокойно, но с пребледняло лице. Отпиваше от чашата с бренди и сода, а лявата му ръка стискаше спорадично страничната облегалка на креслото.

По някое време Томсън прекъсна Уолдън:

— Когато каретата дойде, забелязахте ли, че лакея го няма?

— Да — отвърна Уолдън. — Попитах кочияша къде е, но той като че ли не ме чу. Тогава, тъй като пред двореца беше голяма суматоха и дъщеря ми настояваше да побързам, аз реших да разбера какво става, когато стигнем у дома.

— Нашият престъпник е разчитал на това, разбира се. Трябва да е доста хладнокръвен. Продължавайте.

— Каретата спря внезапно насред парка и онзи мъж отвори вратата.

— Как изглеждаше?

— Висок. Беше с шал или нещо подобно на лицето. Тъмна коса. Втренчени очи.

— Всички престъпници са с втренчени очи — рече Томсън. — А преди това кочияшът успял ли е да го разгледа добре?

— Не особено. Тогава мъжът е носел шапка и е било тъмно, разбира се.

— Хм. И какво стана?

Уолдън си пое дълбоко дъх. По време на инцидента той беше по-скоро ядосан, отколкото изплашен, но сега, когато си го припомняше, го обземаше страх заради Алекс, Лидия и Шарлът.

— Лейди Уолдън изпищя и това като че ли сепна онзи тип. Вероятно не е очаквал да има жени в каретата. Така или иначе, се поколеба. — „И слава богу“, мина му през ума. — Аз го намушках с меча и той изтърва оръжието си.

— Сериозно ли го ранихте?

— Съмнявам се. Не можех да замахна в тясното пространство, а и, разбира се, мечът не е особено остър. Но ми се струва, че му пуснах кръв. Ще ми се да му бях отсякъл проклетата глава.

Икономът влезе и разговорът прекъсна. Уолдън осъзна, че е говорил доста високо. Опита да се успокои. Причард сервира сандвичи и бренди със сода на тримата мъже.

— Най-добре не си лягай, Причард, но отпрати останалите — нареди Уолдън.

— Разбира се, милорд.

Когато той излезе, Уолдън рече:

— А няма ли вероятност да е било просто грабеж? Казах така на слугите, както и на лейди Уолдън и Шарлът. Като се замисля обаче, един крадец едва ли би имал нужда от толкова сложен план. Абсолютно сигурен съм, че беше опит за покушение над Алекс.

Томсън погледна към Алекс.

— Опасявам се, че сте прав. Имате ли представа как е разбрал къде да ви намери?

Алекс кръстоса крака.

— Това не беше тайна.

— Но вече ще бъде. Кажете, сър, досега имало ли е заплахи за живота ви?

— Разбира се — отвърна Алекс напрегнато. — Но никога не са опитвали да ги осъществят.

— Имате ли представа защо точно вие може да сте се превърнали в мишена за нихилисти или революционери?

— За тях е достатъчно, че съм к-княз.

Уолдън осъзна, че проблемите, които английското правителство имаше със суфражетките, либералите и профсъюзите, са съвсем банални в сравнение с онова, с което руснаците трябваше да се справят, и усети прилив на съчувствие към момчето.

Алекс продължи с тих, овладян глас:

— Обаче аз съм смятан за нещо като реформатор, по руските стандарти. Биха могли да изберат по-подходяща жертва.

— Дори в Лондон — съгласи се Томсън. — Тук винаги има неколцина руски благородници за сезона.

— Какво намеквате? — попита Уолдън.

— Чудя се дали нападателят знае защо княз Орлов е тук и дали мотивът му за покушението тази нощ не е да саботира вашите преговори.

Уолдън беше скептичен.

— Как революционерите биха разбрали за тях?

— Просто разсъждавам — отвърна Томсън. — Това щеше ли спре преговорите ви?

— Определено — рече Уолдън и изстина при тази мисъл. — Ако царят научи, че племенникът му е убит в Лондон от революционер — особено ако е експатриран руски революционер, — той ще побеснее. Нали знаете, Томсън, какво е отношението на руснаците към начина, по който се отнасяме към техните подривни елементи — нашата политика на отворени врати винаги е била повод за търкания на дипломатическо ниво. Нещо подобно би разрушило отношенията между двете страни поне за двайсет години. Тогава един съюз би бил немислим.

Томсън кимна.

— От това се страхувах. Е, тази нощ не можем да направим нищо повече. Моите хора ще започнат работа по случая призори. Ще претърсим парка за следи и ще разпитаме слугите ви. Вероятно ще приберем и неколцина анархисти от Ист Енд.

— Мислите ли, че ще хванете онзи човек? — попита Алекс.

Уолдън се надяваше Томсън да отговори нещо успокоително, но не стана така.

— Няма да е лесно. Той очевидно планира добре, затова сигурно има някакво скривалище. Не разполагаме и с добро описание. Ако раните му не го принудят да иде в болница, шансовете ни са нищожни.

— Той може отново да се опита да ме убие — рече Алекс.

— Затова ние ще вземем мерки. Предлагам утре да се изнесете от тази къща. Ще ангажирам за вас целия последен етаж в някой хотел, под друго име, и ще ви дам охранител. С лорд Уолдън ще трябва да се срещате тайно, а вие ще отмените всичките си светски ангажименти, разбира се.

— Разбира се.

Томсън се изправи.

— Стана много късно. Ще ида да уредя нещата.

Уолдън позвъни на Причард.

— Чака ли ви карета, Томсън?

— Да. Нека се чуем по телефона утре сутрин.

Причард изпрати Томсън, а Алекс си легна. Уолдън нареди на Причард да заключи и се качи на горния етаж.

Не му се спеше. Когато се съблече, се принуди да се отпусне и да освободи всички противоречиви емоции, които цял ден бе удържал. Първо, беше горд със себе си: „Все пак аз извадих меч и се бих с нападателя: не е зле за мъж на петдесет и с болен крак!“. После се потисна, когато си спомни колко спокойно бяха обсъждали евентуалните дипломатически последствия от смъртта на Алекс — жизнерадостният, срамежлив, красив и умен Алекс, когото познаваше още от дете.

Легна си, но остана буден, защото преживяваше отново момента, когато вратата на каретата се отвори и мъжът застана там с револвера; и колко се изплаши, не за себе си или за Алекс, а за Лидия и Шарлът. Мисълта, че може да ги убият, го накара да се разтрепери в леглото. Спомни си как преди осемнайсет години държеше в прегръдките си Шарлът, която имаше руса коса и нямаше зъби; спомни си как тя се учеше да ходи и все си падаше на дупето; спомни си как й подари собствено пони и радостта й тогава му донесе най-голямата тръпка в целия му живот; спомни си я само преди няколко часа, как вървеше пред краля и кралицата с високо вдигната глава, вече пораснала и красива жена. „Ако тя беше умряла — помисли си той, — не знам дали щях да го понеса.“

А Лидия: ако Лидия беше умряла, щеше да остане сам. Тази мисъл го накара да стане и да отиде в стаята й. До леглото й имаше нощна лампа. Лидия спеше дълбоко, легнала по гръб, с леко отворена уста и разпиляна по възглавницата руса коса. Изглеждаше мека и уязвима. „Така и не успях да ти покажа колко много те обичам“, рече си той. Внезапно изпита нужда да я докосне, да се увери, че е топла и жива. Легна до нея и я целуна. Устните й отвърнаха, но тя не се събуди. „Лидия — помисли си той — Не бих могъл да живея без теб.“

Лидия лежа будна дълго и мислеше за мъжа с револвера. Това беше страшен шок и тя изпищя от ужас, но и от нещо повече. Нещо в него, нещо в позата, във фигурата, в дрехите й се стори зловещо по почти свръхестествен начин, сякаш той беше призрак. Искаше й се да беше видяла очите му.

След като взе още една доза лауданум, тя заспа. Сънува, че мъжът с револвера влиза в стаята и ляга на леглото до нея. Това бе нейното легло, но в съня си тя пак беше на осемнайсет. Мъжът остави оръжието си на бялата възглавница до главата й. Все още беше с шал на лицето. Тя осъзна, че го обича. Целуна устните му през шала.

Той я люби прекрасно. Тя започна да подозира, че сънува. Искаше да види лицето му. „Кой си ти“, попита го, а гласът отвърна: „Стивън“. Знаеше, че не е той, но револверът на възглавницата се превърна някак в меча на Стивън с окървавен връх и я завладяха съмнения. Вкопчи се в мъжа над нея, изплашена, че сънят ще свърши, преди тя да е стигнала до края. После смътно започна да подозира, че и в реалността прави това, което върши насън, и все пак сънят беше по-силен. Изпита огромно удоволствие. Започна да губи контрол. Точно преди кулминацията мъжът в съня свали шала от лицето си и в този миг Лидия отвори очи и видя над себе си лицето на Стивън; а после бе обзета от екстаз и за първи път от деветнайсет години изкрещя от наслада.

Пета глава

Шарлът очакваше бала за представянето на Белинда със смесени чувства. Никога не беше ходила на градски бал, макар че бе присъствала на доста балове в провинцията, много от тях — в Уолдън Хол. Обичаше да танцува и знаеше, че се справя добре, но мразеше моментите, в които се чувстваш като добиче на пазара и чакаш някое момче да те покани на танц. Питаше се дали този въпрос не е разрешен някак по-цивилизовано сред „висшето общество“.

Пристигнаха в къщата на чичо Джордж и леля Клариса в Мейфеър час преди полунощ, защото според майка й това бе най-ранният приличен час, в който можеш да се появиш на лондонски бал. Тента на райета и червен килим бяха опънати от тротоара до градинската порта, която някак се беше трансформирала в римска триумфална арка.

Но дори тя не подготви Шарлът за онова, което видя вътре. Цялата странична градина беше превърната в римски атриум. Шарлът се огледа с изумление. Моравите и цветните лехи бяха покрити с дървен под на черни и бели квадрати, за да прилича на мраморни плочи. Опасваха го бели колони, свързани с лаврови клонки. Зад тях, в нещо като галерия, бяха издигнати пейки за придружителите. В средата на пода фонтанче във формата на момче с делфин пръскаше в мраморен басейн струи, озарявани от цветни светлини. На балкона на горния етаж оркестър свиреше рагтайм. Гирлянди от скрипка и рози украсяваха стените, а кошници с бегонии висяха от балкона. Огромният брезентов покрив, боядисан в небесносиньо, покриваше всичко от стрехите на къщата до градинската стена.

— Това е чудо! — възкликна Шарлът.

— Доста народ, Джордж — рече баща й на брат си.

— Поканихме осемстотин души. Какво се е случило с вас в парка, за бога?

— О, не беше толкова страшно, колкото звучи — рече графът с насилена усмивка. Хвана Джордж под ръка и се отдалечиха да разговарят.

Шарлът оглеждаше гостите. Всички мъже бяха с вечерно облекло — бели връзки, бели жилетки и фракове. То отиваше особено на младите, или поне на стройните, каза си тя: облечени така, те изглеждаха зашеметяващо, докато танцуваха. След като огледа роклите, реши, че нейната и на майка й, макар и изискани, са малко старомодни с тънките талии, къдрите и шлейфовете: леля й Клариса носеше дълга права рокля, чиято пола изглеждаше твърде тясна за танци, а Белинда беше с шалвари.

Шарлът осъзна, че не познава никого. „Кой ще танцува с мен след татко и чичо?“ Обаче по-младият брат на леля й Клариса, Джонатан, танцува валс с нея и после я представи на трима свои състуденти от Оксфорд, всеки от които я покани на танц. Разговорите с тях й се сториха едни и същи: подът бил хубав, оркестърът — на Готлиб — бил хубав, и дотам. Шарлът се опита: „Мислите ли, че жените трябва да гласуват?“ И получи следните отговори: „Разбира се, че не“, „Нямам мнение по въпроса“ и „Не сте една от тях, нали?“.

Последният й партньор, на име Фреди, я отведе в къщата на вечеря. Той беше доста строен младеж с правилни черти и светла коса — „Хубавец е, предполагам“, помисли си тя. Фреди беше в края на първата си година в Оксфорд. Там било доста весело, рече той, но призна, че не обичал особено да чете и се чудел дали да се връща в университета през октомври.

Отвътре къщата беше окичена с цветя и ярки електрически крушки. За вечеря имаше топла и студена супа, омари, пъдпъдъци, ягоди, сладолед и праскови.

— Все същата храна за вечеря — рече Фреди. — Всички използват един и същ доставчик.

— Ходите ли често на балове? — попита го Шарлът.

— За жалост. През целия сезон.

Шарлът изпи чаша шампанско с надеждата, че то ще я развесели, после остави Фреди и тръгна през салоните. В единия няколко групи играеха бридж. В друг властваха две възрастни херцогини. В трети по-старите мъже играеха билярд, а младите пушеха. Там откри и Белинда — с цигара в ръката. Шарлът не виждаше смисъл в пушенето, освен за да изглеждаш изискано, а Белинда определено изглеждаше изискано.

— Роклята ти е разкошна — каза Белинда.

— Не, не е. Но ти изглеждаш невероятно. Как успя да убедиш мащеха си да ти позволи да облечеш тези дрехи.

— И тя обича да носи такива!

— Тя изглежда много по-млада от мама. И е такава, разбира се.

— Пък е и мащеха, а това е различно. Какво се е случило с вас на връщане от двореца?

— О, беше изключително! Един откачен ни заплаши с револвер!

— Майка ти ми каза. Ти не се ли ужаси?

— Бях твърде заета да успокоявам мама. По-късно се изплаших до смърт. А ти защо ми каза в двореца, че трябва да си поговорим?

— О! Слушай. — Белинда отведе Шарлът настрани, по-далече от младите мъже. — Разбрах откъде излизат.

— Кои?

— Бебетата.

— О! — Шарлът наостри уши. — Казвай!

Белинда продължи тихо:

— Излизат измежду краката ти, откъдето тече водата.

— Но дупката е твърде малка!

— Разширява се.

„Какъв ужас!“, помисли си Шарлът.

— Но това не е всичко — продължи Белинда. — Разбрах и как се получават.

— Как?

Белинда хвана Шарлът за лакътя и я отведе в дъното на стаята. Застанаха пред огледало, окичено с гирлянд от рози. Белинда вече шепнеше:

— Когато се омъжиш, трябва да спиш в едно легло с мъжа си.

— Така ли?

— Да.

— Татко и мама имат отделни стаи.

— Но не са ли съседни?

— Съседни са.

— Това е, за да могат да спят в едно легло.

— Защо?

— Защото, за да се получи бебе, съпругът трябва да си пъхне онова нещо в онова място — откъдето бебетата излизат.

— Кое нещо?

— Тихо де! Онова нещо, дето им виси между краката — не си ли виждала картина на Давид на Микеланджело?

— Не.

— Е, ами това е нещото, от което на тях им излиза водата. Прилича на пръст.

— И трябва да се направи това, за да се получат бебета?

— Да.

— Всички женени ли трябва да го направят?

— Да.

— Какъв ужас! Кой ти каза?

— Виола Понтадарви. Кълне се, че е вярно.

Шарлът някак си също знаеше, че е вярно. Когато го чу, сякаш си припомни нещо забравено. Безспорно всичко се връзваше. И все пак изпита чисто физически шок. Онова леко гадно усещане, което понякога имаше насън, когато някакво ужасно подозрение се окажеше истина или когато се страхуваше да не падне и внезапно паднеше.

— Ужасно съм доволна, че разбрах — рече тя. — Ако някой се ожени, без да го знае… ще е много смущаващо!

— Явно се случва с някои момичета — рече Белинда. — Майка ти би трябвало да ти го обясни в нощта преди сватбата, но ако е твърде срамежлива, просто… ще разбереш, когато се случи.

— Слава богу, че я има Виола Понтадарви — рече Шарлът и внезапно я споходи друга мисъл: — Това дали има нещо общо с… кървенето всеки месец?

— Не знам.

— Вероятно има. Всичко е свързано — всичко онова, за което хората не говорят. Е, вече знаем защо не говорят за него — защото е отвратително.

— Нещото, което трябва да направите в леглото, се нарича „сексуално сношение“, но Виола казва, че простите хора го наричат „чукане“.

— Тя много знае.

— Е, нали има братя. Те са й казали още преди години.

— А те как са разбрали?

— От по-големите момчета в училище. Момчетата много се интересуват от такива неща.

— Те имат някакво ужасяващо очарование.

Внезапно тя видя в огледалото отражението на леля си Клариса.

— Какво правите вие двете тук в ъгъла? — попита тя. Шарлът се изчерви, но леля й Клариса явно не чакаше отговор, защото продължи: — Белинда, моля те, иди да разговаряш с гостите, това е твоят бал.

Тя се отдалечи и двете момичета тръгнаха през салоните. Те бяха подредени в кръг, затова, когато вървиш през тях, стигаш там, откъдето си тръгнал, на върха на стълбището.

— Не мисля, че ще успея да се накарам да го направя — рече Шарлът.

— Така ли? — попита я Белинда със странно изражение.

— Какво имаш предвид?

— Не знам. Просто си мислех, че може пък и да е доста хубаво.

Шарлът се втренчи в нея.

Белинда изглеждаше смутена.

— Трябва да ида да танцувам — каза тя. — Ще се видим по-късно!

Белинда слезе по стълбите. Шарлът гледаше след нея и се чудеше колко още шокиращи тайни ще им разкрие животът.

Върна се в трапезарията и си взе още една чаша шампанско. „Що за странен начин за продължаване на човешкия род“, помисли си тя. Предполагаше, че животните правят нещо подобно. Ами птиците? Не, птиците снасят яйца. И какви думи само! „Чукане“. Всички тези стотици елегантни и изискани хора около нея знаеха въпросните думи, но никога не ги изричаха. Те бяха смущаващи точно защото никога не ги произнасяха. А никога не ги произнасяха, защото бяха смущаващи. В цялата тази история имаше нещо много глупаво. Ако Създателят беше отредил хората да се чукат, защо те трябва да се преструват, че не го правят?

Тя допи чашата и излезе навън. Баща й и майка й танцуваха полка и се справяха доста добре. Майка й се беше възстановила след случилото се в парка, но баща й още не спираше да мисли за него. Той изглеждаше много изискан с фрака и бялата вратовръзка. Когато кракът го болеше, не можеше да танцува, но явно тази нощ нямаше проблеми. По всичко личеше, че майка й се забавлява. Тя донякъде се отпускаше, когато танцуваше. Обичайната й резервираност изчезваше, смееше се и дори показваше глезените си.

Когато полката свърши, графът видя Шарлът и се приближи до нея.

— Ще получа ли този танц, лейди Шарлът?

— Разбира се, милорд.

Беше валс. Баща й изглеждаше разсеян, но я въртеше по пода с умение. Шарлът се запита дали и тя сияе като майка си. Вероятно не. Внезапно си представи как баща й и майка й се чукат и сметна тази мисъл за ужасно смущаваща.

— Забавляваш ли се на първия си голям бал? — попита баща й.

— Да, благодаря ти — отвърна тя веднага.

— Изглеждаш замислена.

— Държа се прилично. — Светлините и ярките багри леко се сляха и внезапно тя трябваше да положи усилия, за да остане на крака. Изплаши се, че може да припадне и да се изложи. Баща й усети нестабилността й и я хвана малко по-здраво. След миг танцът свърши.

Баща й я отведе встрани и попита:

— Добре ли си?

— Да, малко се замаях.

— Да не пушиш?

— Естествено, че не — засмя се Шарлът.

— Обикновено дамите се чувстват замаяни на балове по тази причина. Приеми един съвет: ако решиш да опиташ тютюн, направи го насаме.

— Не мисля дори да опитвам.

По време на следващия танц тя остана седнала, а после отново се появи Фреди. Докато се въртеше с него, й хрумна, че от всички млади мъже и момичета, включително от нея самата и Фреди, се очаква да си търсят съпрузи и съпруги по време на сезона, особено на подобни балове. За първи път помисли за него като за евентуален съпруг. Не беше невъзможно.

„Но какъв съпруг всъщност искам?“, запита се тя. Наистина нямаше представа.

— Джонатан каза само: „Фреди, запознай се с Шарлът“ — рече Фреди, — но разбрах, че си лейди Шарлът Уолдън.

— Да, а ти кой си?

— Маркиз Шалфонт.

„Е — рече си Шарлът, — значи сме социално съвместими.“

Малко по-късно тя и Фреди започнаха разговор с Белинда и неговите приятели. Говореха за нова пиеса, наречена „Пигмалион“, за която се твърдеше, че била смешна, но малко вулгарна. Момчетата казаха, че ще гледат някаква боксова среща, и Белинда заяви, че иска да иде с тях, но й отвърнаха, че е недопустимо. Обсъдиха и джаз музиката. Един от младежите беше нещо като познавач, защото бе живял известно време в Щатите; но Фреди не харесваше джаз и говореше доста надуто за „негрификацията на обществото“. Всички пиха кафе, а Белинда пак пушеше цигара. Шарлът вече се чувстваше доста добре.

Но именно майка й се появи и развали веселбата.

— С баща ти си тръгваме — рече тя. — Да изпратим ли каретата за теб?

Шарлът осъзна, че е изморена.

— Не, и аз идвам. Колко е часът?

— Четири.

Отидоха да вземат наметалата си.

— Добре ли си прекара? — попита майка й.

— Да, мамо, благодаря.

— Аз също. Кои бяха тези млади мъже?

— Познати на Джонатан.

— Приятни ли бяха?

— Разговорът беше много интересен.

Баща й беше извикал вече каретата. Когато се отдалечиха от ярките светлини на бала, Шарлът си спомни какво се бе случило при последното й пътуване с карета и се изплаши.

Баща й държеше ръката на майка й. Изглеждаха щастливи. Шарлът се почувства излишна. Погледна през прозореца. На утринната светлина видя четирима мъже с копринени цилиндри, които вървяха по Парк Лейн, вероятно се прибираха от някой нощен клуб. Когато каретата заобиколи ъгъла на Хайд Парк, Шарлът забеляза нещо странно и попита:

— Какво е това?

Майка й вдигна глава.

— Кое, скъпа?

— На тротоара. Май са хора.

— Така е.

— И какво правят?

— Спят.

Шарлът беше ужасена. Поне десетина души бяха легнали до стената, завити с палта, одеяла и вестници. Не можа да разбере дали са мъже, или жени, но имаше и съвсем малки фигурки — явно деца.

— А защо спят тук?

— Не зная, скъпа — отвърна майка й.

— Защото няма къде другаде да спят, разбира се — обади се баща й.

— Нямат ли си домове?

— Нямат.

— Не знаех, че има толкова бедни хора — отвърна Шарлът. — Какъв ужас! — Тя се замисли за всички стаи в къщата на чичо й Джордж, за храната, натрупана за осемстотин души, които вече бяха вечеряли, и за изисканите рокли, които те сменяха всеки сезон, докато хората спяха завити с вестници.

— Трябва да направим нещо за тях — рече тя.

— Ние ли? — попита баща й. — И какво трябва да направим?

— Да им построим къщи?

— За всички ли?

— А те колко са?

Баща й сви рамене.

— Хиляди.

— Хиляди! Реших, че са само неколцина. — Шарлът беше съсипана. — Не можеш ли да им построиш малки къщички?

— В жилищното строителство няма печалба, особено в тази част на пазара.

— Вероятно трябва все пак да го направиш?

— Защо?

— Защото по-силните трябва да се грижат за слабите. Чувала съм да го казваш на господин Самсън. — Самсън беше управителят на Уолдън Хол, който винаги се опитваше да спести пари от ремонти на къщите на наемателите.

— Ние вече се грижим за доста хора — рече баща й. — За прислугата, на която плащаме заплати, за всички арендатори, които обработват земите ни и живеят в нашите къщи, за работниците в компаниите, в които инвестираме, за всички правителствени чиновници, които получават заплати от нашите данъци…

— Не мисля, че това е извинение — прекъсна го Шарлът. — Тези бедни хора спят на улицата. А през зимата какво ще правят?

— Баща ти няма нужда от извинение — рече остро майка й. — Той е роден аристократ и управлява именията си добре. Заслужил е богатството си. Тези хора на тротоара са мързеливци, престъпници, пияници и несретници.

— Дори и децата?

— Не ставай нахална. Не забравяй, че имаш още много да учиш.

— Да, вече започвам да разбирам колко много имам да уча — отвърна Шарлът.

Когато каретата свърна в двора на къщата им, Шарлът зърна един от бездомните до входа. Реши, че трябва да го огледа по-добре.

Каретата спря пред входната врата. Чарлз подаде ръка на майка й да слезе, после и на нея и Шарлът хукна през двора. Уилям тъкмо затваряше портата.

— Чакай малко — извика тя.

Чу баща си да казва:

— Ама какво става…

Тя изтича на улицата.

Там спеше жена. Лежеше свита на паважа, опряла гръб о стената. Беше с мъжки обувки, вълнени чорапи и мръсно синьо палто. Имаше и много голяма старомодна шапка с китка грозни изкуствени цветя на периферията. Главата й висеше настрани и лицето бе извърнато към Шарлът.

В това кръгло лице и широката уста имаше нещо познато. Жената беше млада…

— Ани! — извика Шарлът.

Жената отвори очи.

Шарлът се втренчи ужасена в нея. Преди два месеца Ани беше прислужница в Уолдън Хол с колосана чиста униформа и бяла шапчица, красиво момиче с едър бюст и неустоим смях.

— Ани, какво се е случило с теб?

Ани някак се изправи на крака и направи жалък реверанс.

— О, лейди Шарлът, надявах се да ви видя, вие винаги сте била добра с мен, няма към кого да се обърна…

— Но как се озова тук?

— Изгониха ме, милейди, без препоръки, когато разбраха, че чакам бебе, знам, че постъпих нередно…

— Но ти не си омъжена!

— Но Джими ме ухажваше, помощник-градинарят…

Шарлът си спомни откровенията на Белинда и осъзна, че ако всичко това е истина, вероятно момичетата могат да имат бебета и без да са омъжени.

— Къде е бебето?

— Изгубих го.

— Изгубила си го?

— Искам да кажа, че се роди твърде рано, милейди, роди се мъртво.

— Какъв ужас! — прошепна Шарлът. Не знаеше, че и това е възможно. — И защо Джими не е с теб?

— Той избяга в морето. Наистина ме обичаше, знам, че ме обичаше, но се изплаши от брака, бил само на седемнайсет… — Ани се разплака.

Шарлът чу гласа на баща си:

— Шарлът, влизай веднага.

Обърна се към него. Той стоеше до портата с вечерното си облекло и копринения цилиндър в ръка и внезапно тя го видя като един самодоволен и жесток старец.

— Това е една от слугините, за които ти се грижиш толкова добре — рече Шарлът.

Баща й погледна момичето:

— Ани! Какво означава всичко това?

— Джими избяга, милорд, и не можах да се омъжа — обясни тя. — Не можах да си намеря и работа, защото вие не ми дадохте препоръки, а се срамувам да се прибера у дома, затова дойдох в Лондон…

— Дошла си в Лондон да просиш! — сопна се графът.

— Татко! — извика Шарлът.

— Ти не разбираш, Шарлът…

— Много добре разбирам…

Появи се и майка й.

— Шарлът, махни се от това създание!

— Не е създание, а е Ани.

— Ани! — ужаси се майка й. — Тя е пропаднала жена!

— Стига толкова — рече баща й. — Нашето семейство не води спорове на улицата. Прибирайте се веднага.

Шарлът прегърна Ани.

— Има нужда от баня, от нови дрехи и от топла закуска.

— Не ставай смешна! — възкликна майка й. Появата на Ани като че ли я докара почти до истерия.

— Добре — рече графът. — Отведи я в кухнята. Слугините сигурно вече са станали. Кажи им да се погрижат за нея, после ела при мен в салона.

— Стивън, това е лудост… — възрази майка й.

— Нека влезем — настоя графът.

И те влязоха.

Шарлът отведе Ани в кухнята на долния етаж. Една прислужница чистеше готварската печка, а помощничка на готвачката режеше бекон за закуска. Беше малко след пет часа. Шарлът не знаеше, че стават толкова рано за работа. И двете я изгледаха изумени, когато влезе с балната рокля, повела Ани след себе си.

— Това е Ани — рече Шарлът. — Преди работеше в Уолдън Хол. Имала е лош късмет, но е добро момиче. Трябва да се изкъпе. Намерете й нови дрехи и изгорете старите. После й дайте закуска.

За миг и двете изглеждаха смаяни, но после кухненската прислужница каза:

— Разбира се, милейди.

— Ще се видим по-късно, Ани — рече Шарлът.

Ани стисна ръката й.

— О, благодаря ви, милейди.

Шарлът излезе.

Докато се качваше по стълбите, знаеше, че я чакат неприятности, но не я интересуваше. Имаше чувството, че родителите й са я предали. Защо беше учила толкова години, когато само за една нощ разбра, че не са я научили на най-важните неща? Те, разбира се, говореха, че младите момичета трябва да бъдат предпазвани, но според нея по-скоро бяха заблуждавани. Когато си помисли колко невежа е била до тази нощ, се почувства глупава и се ядоса.

Влезе с твърда стъпка в салона.

Баща й стоеше до камината с чаша в ръка. Майка й седеше пред пианото и свиреше минорни акорди с разстроено изражение. Бяха дръпнали завесите. Стаята изглеждаше странно в ранното утро, с вчерашни угарки от пури в пепелниците и озарявана от студената утринна светлина. Това не беше вечерна стая, осветена от лампите, топла, с питиета и лакеи, с хора в официални дрехи.

Днес всичко изглеждаше различно.

— Виж, Шарлът — рече баща й. — Ти не разбираш що за жена е Ани. Отпратихме я с основание. Тя направи нещо много нередно, което не мога да ти обясня…

— Знам какво е направила — рече Шарлът и седна. — И знам с кого го е направила. С градинар на име Джими.

Майка й ахна.

— Не вярвам, че изобщо имаш представа за какво говориш — рече баща й.

— А ако нямам, чия е вината? — избухна Шарлът. — Как съм станала на осемнайсет години, без да науча, че има толкова бедни хора, които спят на улицата, а прислужници, които очакват бебе, са уволнявани и че… че… мъжете не са същите като жените? Само не ми казвай, че не разбирам тези неща и имам още много да уча! Цял живот уча и сега разбирам, че всичко, което съм учила, е лъжа! Как смеете! Как смеете! — Тя се разплака. Мразеше се, че изгуби контрол.

— О, това е невероятна глупост — каза майка й.

Баща й седна до нея и я хвана за ръката.

— Съжалявам, че се чувстваш по този начин. На всички млади момичета са спестявани някои неща. Прави се за тяхно добро. Никога не сме те лъгали. Ако не сме ти казвали колко жесток и труден е светът, това е само защото искахме да се радваш на детството си възможно най-дълго. Вероятно сгрешихме.

— Искахме да те предпазим от проблемите, в които се забърка онази Ани! — сопна се майка й.

— Аз не бих се изразил така — рече меко баща й.

Гневът на Шарлът се изпари. Тя отново се чувстваше като дете. Искаше да опре глава на рамото на баща си, но гордостта не й позволяваше.

— А сега нали ще си простим и пак ще бъдем приятели? — попита той.

Една идея, която бе започнала да напъпва в съзнанието на Шарлът, вече разцъфна и тя заговори, без да мисли:

— Ще ми позволите ли да задържа Ани като моя лична прислужница?

— Ами… — започна графът.

— Това е немислимо! — извика истерично майка й. — Абсолютно невъзможно! Едно осемнайсетгодишно момиче, дъщеря на граф, да има опозорена жена за прислужница! Не, абсолютно и категорично не!

— Но какво ще стане с нея? — попита спокойно Шарлът.

— Да е мислила за това, когато… да е мислила за това по-рано.

— Шарлът, не можем да позволим на жена с такова минало да живее в нашия дом. Дори аз да го позволя, слугите ще са скандализирани. Половината от тях ще напуснат. Даже сега ще започнат да недоволстват само защото сме я допуснали в кухнята. Виж, не само аз и майка ти отбягваме подобни хора — отбягва ги цялото общество.

— Тогава ще й купя къща — обяви Шарлът, — ще й давам издръжка и ще й бъда приятелка.

— Ти нямаш пари — каза майка й.

— Моят руски дядо ми остави някакви.

— Но тези пари са под моя опека, докато не станеш на двайсет и една, а аз няма да ти позволя да ги използваш за подобно нещо — каза баща й.

— Тогава какво ще правим с нея? — попита отчаяно Шарлът.

— Нека се договорим — отвърна баща й. — Аз ще й дам пари да си наеме прилично жилище и ще се погрижа да получи работа във фабрика.

— А каква ще е моята част от сделката?

— Ти трябва да обещаеш никога да не се опитваш да се свържеш отново с нея.

Шарлът се почувства много изморена. Баща й винаги имаше отговори на всичко. Тя вече не можеше да спори с него и нямаше сили да настоява. Затова въздъхна.

— Съгласна съм.

— Добро момиче. Сега предлагам да отидеш да й кажеш за нашата договорка, а после да се сбогуваш.

— Не съм сигурна, че ще мога да я гледам в очите.

Баща й я погали по ръката.

— Тя ще е много благодарна, ще видиш. След като говориш с нея, върви да си легнеш. Аз ще се погрижа за подробностите.

Шарлът не знаеше дали е победила, или загубила, дали баща й е жесток, или добър, дали Ани трябва да се чувства спасена, или отритната.

— Добре — отвърна тя немощно. Искаше да каже на баща си, че го обича, но не можа. След миг стана и излезе от стаята.

На следващия ден след провала Бриджит събуди Феликс на обяд. Той беше много отпаднал. Тя стоеше до леглото му с голяма купа в ръка. Феликс седна и взе купата. Питието беше прекрасно. Като че ли се състоеше от топло мляко, захар, стопено масло и парченца хляб. Докато той пиеше, Бриджит ходеше из стаята, подреждаше и си пееше някаква сантиментална песен за момчета, които дали живота си за Ирландия.

Тя излезе и се върна пак с една ирландка на нейната възраст, която била медицинска сестра. Жената заши ръката му и сложи превръзка на прободната рана на рамото. Феликс разбра от разговора им, че тя е местната специалистка по аборти. Бриджит й каза, че Феликс се е сбил в кръчма. Сестрата й взе шилинг за посещението и заяви:

— Няма да умреш. Ако се бяха погрижили за теб веднага, нямаше да кървиш толкова много, но сега ще се чувстваш слаб няколко дни.

Когато сестрата си тръгна, Бриджит поговори с него. Тя беше пълна, добродушна жена в края на петдесетте. Съпругът й се забъркал в някаква каша в Ирландия и трябвало да избягат тайно в Лондон, където той умрял от пиене, по нейните думи. Имаше двама синове, които били полицаи в Ню Йорк, и дъщеря, работеща в Белфаст. В нея се усещаше някаква горчивина, която понякога се проявяваше в саркастични забележки, обикновено по адрес на англичаните.

Докато му обясняваше защо Ирландия трябва да е независима, Феликс пак заспа. Бриджит го събуди привечер, за да му даде топла супа.

На следващия ден раните по тялото му вече видимо заздравяваха, но той започна да страда от емоционалните рани. Отчаянието и самообвиненията, които изпита, когато избяга от парка, сега се завърнаха. Да избяга! Как изобщо се случи?

Лидия.

Сега тя беше лейди Уолдън.

Догади му се.

Принуди се да разсъждава спокойно и ясно. Знаеше, че се е омъжила и заминала за Англия. Очевидно англичанинът, за когото би се омъжила, трябваше да е както аристократ, така и човек с някакви връзки с Русия. Също толкова очевидно, човекът, който щеше да преговаря с Орлов, трябваше да е аристократ и специалист по отношенията с Русия. „Нямаше как да се досетя, че ще е точно той — каза си Феликс, — но трябваше да допусна подобна възможност.“

Съвпадението сега не му се струваше толкова невероятно, но бе все така съсипващо. Феликс беше изпитвал истинско, пълно, сляпо, великолепно щастие само два пъти в живота си. Първия път беше на четири — преди майка му да умре, — когато му подариха червена топка. Втория път бе, когато Лидия се влюби в него. Но червената топка не му беше отнета.

Не можеше да си представи по-голямо щастие от това, което беше преживял с Лидия — нито по-голямо разочарование, от онова, което последва. Оттогава емоционалният му живот бе лишен от подобни възходи и падения. След като тя си тръгна, той започна да броди из Русия, облечен като монах, и проповядваше своето анархистко евангелие. Казваше на селяните, че земята е тяхна, защото те я обработват; че дърветата в горите принадлежат на онзи, който е отсякъл дървото; че никой няма право да ги управлява, освен те самите, защото самоуправлението не е управление, а се нарича анархия. Той беше прекрасен проповедник и се сдоби с много приятели, но никога не се влюби отново и се надяваше да не се влюби.

Проповедническата му дейност свърши през 1899 г., по време на националната студентска стачка, когато го арестуваха като агитатор и го изпратиха в Сибир. През годините на странства вече беше свикнал със студа, глада и болката; но докато работеше окован с други каторжници и копаеше злато в мината с дървени инструменти, когато мъжът до него падна мъртъв, когато видя момчета и жени да бъдат пребивани с пръчка, той позна мрака, огорчението, отчаянието и накрая омразата. В Сибир проумя истината за живота: крадеш или гладуваш, криеш се или те бият, биеш се или умираш. Там той научи основната истина за потисничеството: че то действа чрез обръщането на жертвите една срещу друга вместо срещу техните потисници.

Избяга и се започна дългото му пътуване към лудостта, което свърши с убийството на полицая до Омск, когато осъзна, че вече не се страхува от нищо.

Върна се в цивилизацията вече като осъзнат революционер. Струваше му се невероятно, че някога се е притеснявал да хвърля бомби срещу дворяните, които поддържаха онези каторги в Сибир. Инициираните от правителството погроми над евреите в Западна и Южна Русия го разяриха. Призляваше му от свадите между болшевики и меншевики на втория конгрес на социалдемократическата партия. Едно списание го вдъхнови да иде в Женева, наричаше се „Хляб и свобода“, и в него видя цитат от Бакунин в заглавие: „Поривът към разрушение е съзидателен порив“. Накрая, намразил правителството, разочарован от социалистите и убеден анархист, той замина за един фабричен град, наречен Бялисток, и основа група на име „Борба“.

Това бяха славните години. Той никога не забрави младия Нисан Фарбър, който прободе с нож фабриканта пред синагогата в Деня на изкуплението. Самият Феликс пък простреля началника на полицията. После пренесе борбата в Санкт Петербург, където основа друга анархистка група, „Нелегалните“, и планира успешното убийство на великия княз Сергей. През тази година — 1905 — в Санкт Петербург имаше много убийства, банкови обири, стачки и бунтове: революцията изглеждаше съвсем близо. Тогава дойдоха репресиите — по-яростни, по-ефикасни и много по-кървави от всичко, с което революционерите се бяха сблъсквали. Тайната полиция нахлу посред нощ в домовете на нелегалните и всички бяха арестувани, с изключение на Феликс, който уби един полицай, осакати друг и избяга в Швейцария, защото тогава вече никой не можеше да го спре, беше изпълнен с решителност, сила, гняв и не знаеше милост.

През всичките тези години и дори в спокойния период в Швейцария, който последва, той така и не обикна никого. Имаше хора, които харесваше — един свинар в Грузия, стар евреин, който правеше бомби в Бялисток, Улрих в Женева, — но те просто влизаха и излизаха от живота му. Имаше и жени. Много жени усещаха агресията в него и се пазеха, но други го намираха за изключително привлекателен. Понякога той се отдаваше на изкушението и винаги малко или много се разочароваше. Родителите му бяха вече мъртви и той не бе виждал сестра си от двайсет години. Като се обърнеше назад, определяше живота си след Лидия като бавно плъзгане към безчувствеността. Беше оцелял, като се лишаваше все повече от чувствата си, заради преживяното в затвора, мъченията, каторгата и дългото, брутално бягство от Сибир. Вече не го беше грижа дори за себе си: именно на това се дължеше липсата на страх, защото човек се страхува само ако иска да опази нещо.

Харесваше му така.

Любовта му не беше към хората, тя беше към народа. Изпитваше състрадание към всички гладни селяни, към болните деца, изплашените войници и осакатените миньори. Не мразеше никого конкретно, а всички князе, земевладелци, капиталисти и генерали.

Когато се отдаде на по-висша кауза, той стана нещо като свещеник и наистина приличаше на един конкретен свещеник: на баща си. Вече не се чувстваше унизен от това сравнение. Уважаваше възвишеността на своя баща, но презираше каузата, на която той бе служил. Докато Феликс бе избрал правилната кауза. Животът му нямаше да премине напразно.

Този Феликс бяха формирали годините, когато неговата зряла личност изникна от безформеността на младостта. И именно това беше съсипващото в писъка на Лидия, защото нейният писък му напомни, че е имало и друг Феликс, топъл, любящ мъж, сексуален мъж, мъж, способен на ревност, алчност, суета и страх. „А предпочитам ли да съм такъв?“, запита се той. Онзи мъж щеше дълго да се взира в нейните големи сиви очи, да гали фината й руса коса, да й се любува, докато тя се смее до припадък или се учи да свири с уста, да спори с нея за Толстой, да яде черен хляб и пушена херинга с нея и да гледа как тя криви красивото си лице, когато за първи път опитва водка. Този мъж щеше да е весел.

Той щеше да е и разтревожен. Щеше да се чуди дали Лидия е щастлива. Щеше да се колебае дали да дръпне спусъка, за да не би тя да пострада от рикошета. Нямаше да иска да убие племенника й, защото вероятно тя го обича. От този мъж нямаше да излезе революционер.

„Не — помисли си, когато заспиваше онази нощ, — не искам да съм този мъж. Та той не е дори опасен.“

През нощта сънува, че стреля по Лидия, но когато се събуди, не можа да си спомни дали това го е натъжило.

На третия ден излезе. Бриджит му даде риза и палто от покойния й съпруг. Той явно беше по-нисък и по-пълен от него, защото не му бяха по мярка. Феликс обу своите панталони и ботуши, които още ставаха за носене, а Бриджит беше изпрала кръвта.

Поправи колелото си, което се беше счупило, когато го изпусна на стълбите. Изправи изкривеното кормило, залепи спуканата гума и отпорената кожа от седалката. Качи се на него и измина известно разстояние, но веднага осъзна, че още не е достатъчно силен, за да продължи така, затова тръгна пеша.

Беше прекрасен слънчев ден. На една сергия за стари дрехи в Морнингтън Кресънт даде половин пени и смени палтото на съпруга на Бриджит с по-леко, което му ставаше. Чувстваше се странно щастлив, докато вървеше из лондонските улици в топлия летен ден. „Но няма за какво да съм щастлив — каза си. — Моят хитър, добре организиран план за убийство отиде по дяволите заради една жена, която изкрещя, и мъж на средна възраст с меч. Какво фиаско!“

Реши, че именно на Бриджит дължи доброто си настроение. Беше разбрала, че е в беда, и му помогна, без да се замисли. Това му напомни за хората с големи сърца, заради които стреляше с револвери, хвърляше бомби и се оставяше да го мушкат с меч. Това му вдъхна сила.

Тръгна към парка „Сейнт Джеймс“ и зае обичайното си място пред къщата на Уолдън. Вгледа се в девственобялата каменна стена и във високите елегантни прозорци. „Можеш да ме повалиш, но не можеш да ме спреш; ако знаеше, че пак съм тук, щеше да се разтрепериш от страх.“

Настани се да наблюдава. Проблемът с първия провал бе, че сега жертвата му беше нащрек. Вече щеше да е много трудно да убие Орлов, защото той щеше да вземе предпазни мерки. Но щом открие какви са те, Феликс щеше да ги преодолее.

В единайсет часа излезе каретата и на Феликс му се стори, че зърна зад стъклото остра брадичка и цилиндър: Уолдън. Върна се в един. Излезе отново в три, този път вътре се видя и женска шапка, вероятно на Лидия или на дъщерята, която и да беше — върнаха се в пет. Вечерта дойдоха някакви гости и семейството явно вечеря у дома. Нямаше и помен от Орлов. По всичко личеше, че се е изнесъл от къщата.

„Е, тогава ще го намеря“, рече си Феликс.

На връщане към Камдън Таун купи вестник. Щом се прибра, Бриджит му предложи чай и той прочете вестника в нейната дневна. Не се споменаваше нищо за Орлов: нито в новините от двореца, нито в социалната хроника.

Бриджит видя какво чете.

— Интересни новини за човек като теб — рече тя саркастично. — Сигурно решаваш на кой бал да идеш довечера.

Феликс се усмихна и не отговори.

— Знам какъв си — добави тя. — Ти си анархист.

Феликс застина.

— Кого ще убиваш? — попита Бриджит. — Надявам се да е проклетият крал. — Отпи шумно от чая си. — Е, не ме зяпай така, сякаш всеки миг ще ми прережеш гърлото. Не се тревожи, няма да кажа на никого. Моят съпруг също затри няколко англичани навремето.

Феликс беше стъписан. Тя се беше досетила — и одобряваше!

Не знаеше какво да каже. Стана и сгъна вестника.

— Вие сте добра жена.

— Ако бях с двайсет години по-млада, щях да те целуна. Излез, преди да съм изгубила контрол.

— Благодаря за чая — рече Феликс и излезе.

Прекара остатъка от вечерта в мизерната си стая в мазето, взираше се в стената и мислеше. Разбира се, Орлов сега се спотайваше, но къде? Ако не беше в дома на Уолдън, сигурно бе в руското посолство или в дома на някой от посолството, или в хотел, или при приятел на Уолдън. Може би дори не беше в Лондон, а някъде в провинцията. Нямаше начин да провери всички възможности.

Да, нямаше да е лесно. И това го притесняваше.

Зачуди се дали да не проследи Уолдън. Вероятно това бе най-доброто, което можеше да стори, но все пак незадоволително. Макар че бе възможно да следи с велосипед карета из Лондон, щеше да е много изморително, а той знаеше, че не би издържал повече от няколко дни. Да предположим, че за три дни Уолдън посети няколко частни дома, две или три кантори, един-два хотела и посолството — как ще разбере къде точно е Орлов? Не беше невъзможно, но щеше да отнеме много време.

Междувременно преговорите сигурно напредваха и войната се приближаваше.

„Ами ако след всичко това Орлов още живее в къщата на Уолдън и просто е решил да не излиза?“

Феликс заспа с тези мисли и на сутринта се събуди с решението.

Щеше да пита Лидия.

Лъсна си обувките, изми си косата и се избръсна. Зае от Бриджит бял памучен шал, който върза на врата си, за да скрие, че няма нито яка, нито вратовръзка. На сергията за стари дрехи на Морнингтън Кресънт намери бомбе, което му стана. Огледа се в напуканото и замъглено огледало. Изглеждаше доста прилично. И тръгна.

Нямаше представа как ще реагира Лидия на появата му. Беше сигурен обаче, че не го позна онази нощ в парка: лицето му беше скрито, а тя се разпищя само защото видя въоръжен с револвер мъж. Но дори да го пуснеха при нея, как щеше да постъпи тя? Дали щеше да го изгони? Или веднага щеше да си разкъса дрехите, както правеше преди? Дали щеше да е просто безразлична, да се отнесе с него като с познат от младостта си, за когото вече не я е грижа?

Искаше му се тя да се изненада, да се смае и все още да е влюбена в него, защото тогава щеше да успее да я накара да издаде тайната.

Внезапно установи, че не може да си спомни как изглежда Лидия. Това беше много странно. Знаеше колко е висока, че не е нито пълна, нито слаба, че има светла коса и сиви очи; но не можеше да си я представи. Ако се съсредоточеше върху носа й, щеше да го види, или поне донякъде, без определена форма на слабата светлина на петербургска вечер; но когато се опитваше да си представи нея, тя избледняваше.

Стигна в парка и спря пред къщата. Беше десет часът. Дали бяха станали вече? Във всеки случай реши, че трябва да изчака, докато Уолдън излезе. Хрумна му, че може дори да види Орлов във фоайето — и то когато не носи оръжие.

„Ако трябва, ще го удуша с голи ръце“, закани се свирепо.

Зачуди се какво ли прави Лидия сега. „Сигурно се облича. О, да, мога да си я представя в корсет, как се реши пред огледалото. Или може би закусва. Сигурно има яйца, месо и риба, но тя ще хапне само малко кифла и парченце ябълка.“

Каретата се появи на входа. След минута-две някой се качи и тя потегли към портите. Феликс застана на отсрещната страна на улицата, когато каретата излезе. Внезапно установи, че гледа право към Уолдън зад прозореца, а Уолдън гледа него. Прииска му се да изкрещи: „Хей, Уолдън, аз я чуках първи!“ Вместо това се усмихна и повдигна шапката си. Уолдън наклони глава в поздрав и каретата продължи.

Феликс се зачуди защо се чувства толкова въодушевен.

Мина през портата и прекоси двора. Видя, че на всеки прозорец на къщата има цветя, и си помисли: „О, да, тя винаги е обичала цветята“. Качи се по стълбите пред входа и дръпна звънчето.

„Сигурно ще извика полиция.“

След миг един слуга отвори вратата. Феликс пристъпи вътре и каза:

— Добро утро.

— Добро утро, сър — отвърна прислужникът.

„Май наистина изглеждам прилично.“

— Бих искал да се видя с графиня Уолдън. Случаят е много спешен. Казвам се Константин Дмитриевич Левин. Сигурен съм, че ме помни от Санкт Петербург.

— Да, сър. Констанин…

— Константин Дмитриевич Левин. Нека ви дам визитната си картичка. — Феликс започна да рови из палтото си. — О! Не съм ги взел.

— Всичко е наред, сър. Константин Дмитриевич Левин.

— Да.

— Бихте ли почакали тук, ще проверя дали графинята е у дома.

Феликс кимна и прислужникът се отдалечи.

Шеста глава

Писалището стил кралица Ана бе един от любимите мебели на Лидия в лондонската къща. То беше на двеста години, лакирано в черно и украсено със златни китайски мотиви — пагоди, върби, острови и цветя. Предният капак се сгъваше надолу, за да образува масичка за писане и да разкрие тапицираните с червено кадифе отделения за писма и малки чекмедженца за хартията и писалките. Освен големи чекмеджета в долната част, на върха, над нивото на очите й, докато седеше пред него, имаше лавица за книги с огледална вратичка. Старото огледало показваше мъгляво, изкривено отражение на утринния салон.

На писалището лежеше недовършено писмо до сестра й, майката на Алекс, в Санкт Петербург. Почеркът на Лидия бе ситен и неравен. Беше написала на руски: „Не знам какво да мисля за Шарлът“, а после бе спряла. Седеше и се взираше замислено в замъгленото стъкло.

Сезонът се оказа изпълнен със събития, но от възможно най-лошия вид. След протеста на суфражетката в двореца и лудия в парка тя реши, че няма как да последват още катастрофи. И няколко дни всичко беше спокойно. Шарлът беше представена успешно. Алекс вече не беше в къщата, за да смущава душевния й мир, защото бе избягал в хотел „Савой“ и не се появяваше на светски събития. Балът на Белинда беше огромен успех. Онази нощ Лидия забрави за тревогите си и прекара чудесно. Танцува валс, полка, танго, тустеп и дори „патешка стъпка“. Партнираха й половината членове на Камарата на лордовете, няколко прекрасни младежи и най-вече — съпругът й. Не беше особено изискано да танцуваш със собствения си съпруг толкова много, но Стивън изглеждаше чудесно с бялата вратовръзка и фрака, а и танцуваше така добре, че тя просто се отдаде на удоволствието. Бракът й определено беше в една от по-щастливите си фази. Като погледнеше назад, имаше чувството, че винаги е било така по време на сезона. А после се появи Ани и провали всичко.

Лидия имаше съвсем бегъл спомен, че Ани е била прислужница в Уолдън Хол. Човек не може да познава всичките слуги в такава голяма къща: вътре бяха поне петдесет, а имаше и градинари, коняри. Дори не всички слуги познаваха нея: имаше един прословут случай, при който спря една прислужница във фоайето и я попита дали лорд Уолдън е в стаята си, а момичето отговори: „Ще ида да проверя, мадам — за кого да съобщя?“.

Ала Лидия помнеше деня, в който госпожа Брайтуайт, икономката на Уолдън Хол, дойде при нея с новината, че Ани трябва да напусне, защото е бременна. Госпожа Брайтуайт не каза „бременна“, а „извършила морално прегрешение“. И двете бяха смутени, но не и шокирани: беше се случвало с прислужници и преди, щеше да се случи отново. Трябваше да бъдат изгонени — само така се управлява един уважаван дом — и, естествено, нямаше да им дадат препоръки при тези обстоятелства. А без препоръки една прислужница не може да си намери работа, разбира се, но обикновено тя и не възнамерява да си търси, защото или се омъжва за бащата на детето, или се прибира при майка си. Всъщност след години, когато отгледа децата си, подобно момиче може да намери начин да се върне в къщата като перачка или помощничка в кухнята, или на друга служба, при която няма да има контакт с господарите.

Лидия беше решила, че животът на Ани ще поеме по този курс. Спомни си, че и един млад градинар напусна без предупреждение и избяга в морето — тази новина стигна до нея, защото напоследък трудно се намираха момчета за работа в градината на разумна цена — но, разбира се, никой никога не спомена за връзката му с Ани.

„Ние не сме жестоки — размишляваше тя, — като работодатели сме относително щедри. И все пак Шарлът реагира, сякаш аз съм виновна за съдбата на Ани. Откъде й идват тези идеи. Какво точно каза? «Знам какво е направила Ани и знам с кого го е направила.» В името на Небесата, къде това дете се е научило да говори така? Посветих целия си живот да я възпитам да бъде чиста, неопетнена и достойна, а не като мен, не, не мисли за това…“

Потопи писалката в мастилницата. Много искаше да сподели тревогите си със сестра си, но беше трудно с писмо. „Трудно е и лично“, каза си. Всъщност точно с Шарлът искаше да сподели мислите си. „Но защо винаги, когато се опитам, ставам истерична и тиранична?“

Причард влезе.

— Господин Константин Дмитриевич Левин е дошъл да се срещне с вас, милейди.

Лидия се намръщи.

— Не мисля, че го познавам.

— Господинът каза, че въпросът е спешен, милейди, и явно смята, че го помните от Санкт Петербург. — Причард изглеждаше несигурен.

Лидия се поколеба. Името й беше смътно познато. От време на време руснаци, които едва познаваше, я посещаваха в Лондон. Обикновено започваха с предложение да отнесат някакви съобщения и завършваха с молба за заем. Лидия нямаше нищо против да им помогне.

— Добре — рече тя. — Поканете го.

Причард излезе. Лидия отново натопи писалката в мастилницата и написа: „Какво да направи човек, когато детето е на осемнайсет години и вече има своя воля? Стивън казва, че твърде много се тревожа. Ще ми се…“

„Аз и със Стивън не мога да говоря нормално — мина й през ума. — Той само ме успокоява.“

Вратата се отвори и Причард обяви:

— Господин Константин Дмитриевич Левин.

Лидия отвърна през рамо на английски:

— Ще дойда след малко, господин Левин. — Чу как икономът излиза, докато тя дописваше: „да можех да му вярвам“. Остави писалката и се обърна.

Той заговори на руски:

— Как си, Лидия?

— О, господи! — прошепна тя.

Сякаш нещо студено и тежко се спусна над сърцето й, не можеше да си поеме дъх. Пред нея стоеше Феликс: висок и слаб както винаги, с овехтяло палто и шал, стиснал глупава английска шапка в лявата си ръка. Беше й толкова познат, сякаш го бе видяла за последно вчера. Косата му още беше дълга и черна, без нито една сива нишка. Същата бяла кожа, носът като извито острие, широката подвижна уста и тъжните меки очи.

— Съжалявам, че те изненадах така — рече той.

Тя не можеше да продума. Бореше се с буря от всякакви чувства: шок, страх, радост, ужас и любов. Взираше се в него. Беше остарял. На лицето му имаше бръчки: две дълбоки на бузите и извити надолу покрай ъгълчетата на красивата му уста. Приличаха на следи от болка и несгоди. В изражението му се долавяше и нещо ново — може би жестокост или безпощадност, или просто непреклонност. Изглеждаше уморен.

Той също се взираше в нея.

— Приличаш на момиче — рече с почуда.

Тя откъсна погледа си от него. Сърцето й бумтеше като барабан. Сега страхът надделяваше над всичко. „Ако Стивън се върне по-рано, влезе тук и ме попита кой е този човек, аз ще се изчервя, ще започна да заеквам и…“

— Ще ми се да беше казала нещо — рече Феликс.

Очите й се върнаха на него и тя промълви с усилие:

— Върви си.

— Не.

Лидия внезапно разбра, че няма сила да го накара да си тръгне. Погледна към звънеца, с който можеше да повика Причард. Феликс се усмихна, сякаш четеше мислите й.

— Минаха деветнайсет години — каза той.

— Остарял си — отвърна тя рязко.

— А ти си се променила.

— Какво очакваше?

— Точно това — отвърна той. — Очаквах да се страхуваш да признаеш пред себе си, че се радваш да ме видиш.

Той винаги успяваше да надникне в душата й с тези меки очи. Какъв смисъл имаше да се преструва? Той знаеше много за преструвките. Беше я разгадал от момента, когато я видя за първи път.

— Е? Не се ли радваш? — попита той.

— Но съм и изплашена — отвърна тя и осъзна, че е признала радостта си. — Ами ти? — добави бързо. — Как се чувстваш?

— Вече не чувствам нищо — каза той и лицето му се изкриви в странна, болезнена усмивка, каквато тя не бе виждала навремето. Лидия интуитивно усети, че е казал истината.

Феликс издърпа един стол и седна близо до нея. Тя се отдръпна конвулсивно назад.

— Няма да те нараня…

— Да ме нараниш? — Тя се изсмя някак неочаквано крехко. — Ти ми съсипа живота!

— А ти съсипа моя — отвърна той; после се намръщи, сякаш изненадан от себе си.

— О, Феликс, не исках да става така.

Той внезапно се напрегна. Настъпи тежка тишина. Феликс отново се усмихна с болка и рече:

— Какво стана?

Тя се поколеба. Осъзна, че през всичките тези години е копняла да му обясни.

— Онази нощ ти разкъса роклята ми…

— А какво ще правиш с разкъсаната рокля? — попита Феликс.

— Прислужницата ще я зашие, преди да отида в посолството — отвърна Лидия.

— Прислужницата ти носи игли и конци?

— Защо иначе ще водя прислужница, когато отивам на вечеря?

— Да, защо наистина… — Той лежеше на леглото и я гледаше как се облича. Тя знаеше, че обича да я гледа как се облича. Веднъж дори я имитира как си вдига гащите и тя се смя до сълзи.

Взе роклята си от него и я облече.

— Всички отделят по час за тоалета си преди вечеря — рече тя. — Преди да те срещна, нямах представа, че може да се направи и за пет минути. Закопчай ме.

Гледаше се в огледалото и оправяше косата си, докато той закопчаваше кукичките отзад на роклята й. Когато приключи, я целуна по рамото. Тя изви гръб.

— Не започвай отново. — Взе старото кафяво наметало и му го подаде.

Той й помогна да си го сложи и каза:

— Светлината помръква, когато си тръгнеш.

Тя се трогна. Той рядко ставаше сантиментален.

— Знам как се чувстваш.

— Ще дойдеш ли утре?

— Да.

На прага тя го целуна и каза:

— Благодаря ти.

— Много те обичам — отвърна той.

Тя си тръгна. Когато слизаше по стълбите, че шум зад гърба си и се обърна. Съседът на Феликс я гледаше от вратата на жилището си. Смути се, когато срещна очите й. Кимна му любезно и той се прибра. Хрумна й, че вероятно ги е чул през стената, докато се любеха. Не я беше грижа. Знаеше, че прави нещо нередно и срамно, но отказваше да мисли за това.

Излезе на улицата. Прислужницата й я чакаше на ъгъла. Тръгнаха заедно към парка, където беше каретата. Вечерта бе студена, но Лидия имаше чувството, че излъчва собствена топлина. Често се чудеше дали хората разбират, че е правила любов, само като я погледнат.

Кочияшът свали стъпалото на каретата пред нея, без да среща погледа й. „Той знае“, рече си тя изненадана, после реши, че е невъзможно.

В каретата прислужницата бързо оправи роклята й. Лидия смени кафявото наметало с кожена наметка. Прислужницата се зае с косата й, а Лидия й даде десетте рубли, за да мълчи. После стигнаха в британското посолство.

Лидия се овладя и влезе.

Установи, че не е трудно да приеме другата си личност — да стане скромната, целомъдрена Лидия, която висшето общество познаваше. Още щом влезе в истинския свят, тя се ужаси от бруталната сила на страстта си към Феликс и почти естествено отново се превърна в трепереща лилия. Не се преструваше. Всъщност през повечето време усещаше, че е точно тази възпитана девойка, и подозираше, че я обземат демони, когато е с Феликс. Но щом се появеше той и когато беше сама в леглото си посред нощ, тя си даваше сметка, че именно официалният й облик е зъл, защото я лишаваше от най-голямата радост, която беше познала.

И така, тя влезе в залата, облечена в целомъдрено бяло, изглеждаше млада и малко нервна.

Срещна братовчед си Кирил, който беше нейният придружител. Той бе вдовец на трийсет и няколко години, беше раздразнителен и работеше за Външно министерство. С Лидия не се харесваха особено, но тъй като съпругата му бе починала, а родителите на Лидия не обичаха да излизат, двамата бяха дали да се разбере, че трябва да бъдат канени заедно. Лидия винаги му казваше да не си прави труда да я взема. Ето така успяваше да се среща тайно с Феликс.

— Закъсня — рече Кирил.

— Съжалявам — отвърна тя неискрено.

Кирил я отведе в салона. Там ги посрещнаха посланикът и съпругата му, а после бяха представени на лорд Хайкомб, големия син на граф Уолдън. Той беше висок, красив мъж на около трийсет години, с изящни, но доста скучни дрехи. Изглеждаше типичен англичанин — с къса светлокафява коса и сини очи. Имаше усмихнато, открито лице, което Лидия сметна донякъде за привлекателно. Говореше добре френски. Няколко минути разговаряха любезно, после той беше представен на някой друг.

— Изглежда доста приятен — рече тя на Кирил.

— Не се заблуждавай — отвърна той. — Говори се, че е пройдоха.

— Изненадваш ме.

— Играе карти с мои познати офицери и те казват, че няколко нощи ги е надпивал всичките.

— Знаеш толкова много неща за хората, и то все лоши.

Тънките устни на Кирил се извиха в усмивка.

— Аз ли съм виновен, или те?

— А той защо е тук? — попита Лидия.

— В Санкт Петербург ли? Ами казват, че има много богат и тираничен баща, с когото не се разбират; затова той пие и играе комар из целия свят, докато чака стареца да умре.

Лидия не очакваше да говори отново с лорд Хайкомб, но съпругата на посланика явно беше сметнала, че си подхождат, защото се оказаха един до друг на вечеря. По време на второто ястие лордът се опита да завърже разговор.

— Чудя се дали познавате министъра на финансите? — попита той.

— Опасявам се, че не — отвърна студено Лидия. Знаеше го много добре, разбира се, той беше голям любимец на царя, но се ожени за жена, която не само бе разведена, но и еврейка, поради което хората спряха да го канят. Тя внезапно си помисли колко язвителен би бил Феликс към подобни предразсъдъци; после англичанинът заговори отново:

— Ще ми е много интересно да се срещна с него. Разбрах, че бил невероятно енергичен и изпълнен с оптимизъм. Проектът му за транссибирска железница е прекрасен. Но хората твърдят, че не е особено изискан.

— Сигурна съм, че Сергей Юлиевич Вите е предан служител на нашия обичан суверен — отвърна Лидия любезно.

— Без съмнение. — И Хайкомб и се извърна към дамата от другата си страна.

„Смята ме за скучна“, реши Лидия.

Малко по-късно го попита:

— А вие много ли пътувате?

— През повечето време — отговори той. — Ходя в Африка почти всяка година на лов за едър дивеч.

— Колко вълнуващо! И какво сте отстреляли?

— Лъв, слон… веднъж носорог.

— В джунглата?

— Ловуваме в саваните на изток, но веднъж стигнах на юг до джунглата, за да я видя.

— И как изглежда, като на картинките в книгите ли?

— Да, чак до голите черни пигмеи.

Лидия усети, че се изчервява, и се извърна. „Защо каза това?“, зачуди се тя и повече не му обърна внимание. Бяха разговаряли достатъчно, за да спазят приличие, и явно и двамата не горяха от желание да продължат.

След вечеря тя посвири малко на прекрасния роял на посланика, а после Кирил я отведе у дома. Легна си веднага, за да мисли за Феликс.

На сутринта след закуска един слуга я повика в кабинета на баща й.

Графът беше дребен, слаб, нервен човек на петдесет и пет години. Лидия бе най-малкото от четирите му деца — имаше сестра и двама братя, всички семейни. Майка им беше жива, но вечно болна. Графът не виждаше често семейството си. Той прекарваше почти цялото си време в четене. Имаше един стар приятел, с когото играеше шах. Лидия смътно си спомняше години, когато всичко беше различно и те бяха радостно семейство около голямата маса в трапезарията; но това бе много отдавна. Днес поканата в кабинета му означаваше само едно: неприятности.

Когато тя влезе, той я чакаше пред писалището си с ръце зад гърба и изкривено от гняв лице. Прислужницата й стоеше до вратата и по бузите й се стичаха сълзи. Тогава Лидия разбра какво е станало и усети, че се разтреперва.

Нямаше никакви въведения. Баща й направо закрещя:

— Ходиш тайно при някакво момче!

Лидия скръсти ръце, за да спре да трепери.

— Как разбра? — рече тя и погледна обвинително прислужницата.

Баща й изсумтя презрително.

— Не я гледай. Кочияшът ми каза за изключително дългите ти разходки из парка. Вчера наредих да те проследят. — Той отново повиши глас: — Как можа да направиш подобно нещо — като някаква селянка?

„Колко ли знае? Не всичко, със сигурност!“

— Влюбена съм — рече Лидия.

— Влюбена? — изрева той. — Искаш да кажеш, че си се разгонила!

Лидия се уплаши, че ще я удари. Отстъпи няколко крачки назад и се приготви да бяга. Той знаеше всичко. Това беше пълна катастрофа. Какво ли щеше да направи?

— И най-лошото е, че не можеш да се омъжиш за него — добави баща й.

Лидия се смая. Беше готова да избяга от къщата, да остане без пукнат грош, да търпи унижения, но той бе намислил по-страшно наказание.

— Защо да не мога да се омъжа за него? — извика тя.

— Защото той на практика е крепостен и анархист. Не разбираш ли — съсипана си!

— Тогава ми позволи да се омъжа за него и да живея съсипана!

— Не! — изкрещя баща й.

Настъпи тежка тишина. Прислужницата плачеше и подсмърчаше монотонно. Лидия чуваше звън в ушите си.

— Това ще убие майка ти — каза графът.

— Какво ще правиш? — прошепна тя.

— Засега ще останеш затворена в стаята си. Веднага щом уредя нещата, ще идеш в манастир.

Лидия се втренчи ужасена в него. Това беше смъртна присъда.

Избяга от кабинета.

Да не види Феликс отново — тази мисъл беше непоносима. Сълзи се стичаха по лицето й. Тя изтича в стаята си. Не, няма да изтърпи това наказание. „Ще умра — помисли си, — ще умра“.

Вместо да напусне Феликс завинаги, тя щеше да напусне завинаги семейството си. Още с появата на тази идея разбра, че й остава само това — и трябваше да го направи веднага, преди баща й да изпрати някой да заключи стаята й.

Тя погледна в чантичката си: имаше само няколко рубли. Отвори кутията с бижута. Взе диамантена гривна, златна верижка, няколко пръстена и ги прибра в чантичката. Облече си палтото и хукна по задното стълбище. Излезе от къщата през входа за слугите.

Забърза по улиците. Момиче с красиви дрехи тича със сълзи по лицето. Не й пукаше. Тя напускаше обществото, щеше да пристане на Феликс.

Бързо се измори и забави крачка. Внезапно цялата тази история вече не й изглеждаше толкова страшна. С Феликс можеха да отидат в Москва или в някой провинциален град, дори зад граница, вероятно в Германия. Той щеше да си намери работа. Беше образован, можеше да стане чиновник или дори нещо по-добро. Тя щеше да се захване с шиене. Щяха да наемат малка къща и да я обзаведат скромно. Щяха да си родят деца, силни момчета и красиви момичета. Внезапно всичко, което губеше, й се стори нищожно: копринени рокли, клюки, любопитни слуги, огромни къщи и вкусна храна.

„Какво ли ще е да живея с него?“ Щяха да си лягат заедно, да спят заедно — колко романтично! Щяха да ходят на разходки, да се държат за ръце и нямаше да ги интересува кой вижда любовта им. Вечер щяха да седят до огъня, да играят карти, да четат или да разговарят. А тя щеше да го докосва, да го целува и да се съблича за него винаги, когато пожелае.

Стигна до дома му и се качи по стълбите. Как ли щеше да реагира? Дали щеше да е шокиран, а после зарадван; след това щеше да стане практичен. Да заминат веднага, да, така щеше да му каже, защото баща й можеше да изпрати някой да я върне. Той щеше да е решителен. „Отиваме еди-къде си“, така щеше да каже, а после да заговори за билети, куфар и маскировка.

Тя извади ключа си, но вратата на апартамента му беше отворена и висеше на пантите си. Влезе и извика:

— Феликс, аз съм…

Спря на прага. В стаята цареше хаос, сякаш беше имало обир или борба. Феликс го нямаше.

И внезапно тя ужасно се изплаши.

Обиколи замаяна малкия апартамент, като глупашки надничаше зад завесите и под леглото. Всички книги бяха изчезнали. Дюшекът беше нарязан. Огледалото — счупено, огледалото, в което се гледаха как се любят един следобед, когато навън валеше сняг.

Лидия излезе изтръпнала в коридора. Мъжът от съседния апартамент стоеше на прага си. Лидия го погледна и попита:

— Какво се е случило?

— Снощи го арестуваха — отвърна той.

И тогава светът й се срути.

Прималя й. Облегна се на стената. Арестуван! Защо? Къде е? Кой го е арестувал? Как ще избягат, ако той е в затвора?

— Явно е анархист. — Съседът се ухили многозначително и добави: — Освен всичко друго.

Това беше повече, отколкото можеше да понесе, явно се бе случило още в деня, в който баща й е…

— Татко — прошепна тя. — Татко го е направил.

— Изглеждате зле — рече съседът. — Искате ли да влезете да седнете за малко?

Изражението му беше неприятно. Тя не би могла да понесе и неговата подигравка. Съвзе се и без да му отговори, тръгна бавно по стълбите и излезе на улицата.

Вървеше едва, не знаеше къде отива, чудеше се какво да стори. Някак трябваше да измъкне Феликс от затвора, но нямаше представа как да го направи. Дали да моли министъра на вътрешните работи? Или царя? Не знаеше как да стигне до тях, освен да иде на правилния прием. Можеше да им пише — но тя искаше Феликс днес. Дали да го посети в затвора? Поне щеше да разбере как е и той щеше да научи, че тя се бори за него. Може би ако иде с карета, облечена в красиви дрехи, ще успее да сплаши надзирателя… Но тя не знаеше къде се намира затворът — сигурно не беше само един — а каретата бе у дома, но ако се прибереше, баща й щеше да я заключи и да я лиши завинаги от възможността да види Феликс отново…

Бореше се със сълзите. Нямаше никаква представа от света на полицията, затворите и престъпниците. Кого да пита? Приятелите анархисти на Феликс можеха да я уведомят за тези неща, но тя никога не ги беше срещала и не знаеше къде да ги открие.

Сети се за братята си. Макс управляваше семейното имение в провинцията и щеше да възприеме гледната точка на баща им по отношение на Феликс, тоест напълно щеше да одобри действията на графа. Дмитрий — празноглавият, изнежен Дмитрий — щеше да й съчувства, но нищо повече.

Можеше да стори само едно. Трябваше да се върне и да моли баща си да пусне Феликс.

Тя се обърна унило и се отправи към къщи.

Гневът към баща й нарастваше с всяка крачка. Нали уж трябваше да я обича, да се грижи за нея, да осигури щастието й — а той какво й стори? Опита се да съсипе живота й. Тя знаеше какво иска, знаеше какво ще я направи щастлива. Чий живот бе това? Кой имаше право да решава?

Вече беше близо до дома.

Тръгна право към кабинета и влезе, без да чука.

— Накарал си да го арестуват — рече обвинително.

— Да — отвърна баща й. Настроението му се беше променило. Гневната маска бе изчезнала, беше заменена от замислено и пресметливо изражение.

— Трябва да поискаш да го пуснат веднага — рече тя.

— В момента го измъчват.

— Не — прошепна Лидия. — О, не.

— Шибат стъпалата му с…

Тя изпищя.

Баща й повиши глас:

— … с тънки, гъвкави пръчки…

На писалището имаше нож за хартия.

— … които бързо разкъсват меката кожа…

Ще го убия.

— … докато изтече твърде много кръв…

Лидия обезумя.

Грабна ножа за хартия и се спусна към баща си. Вдигна високо ножа и замахна с всички сили, като се целеше в кльощавия му врат и пищеше:

— Мразя те, мразя те, мразя те…

Той се отдръпна, хвана я за китката и я принуди да пусне ножа, после я бутна към едно кресло.

Тя избухна в истеричен плач.

След няколко минути баща й пак заговори спокойно, сякаш нищо не се беше случило:

— Бих могъл да ги спра веднага. Мога да ги накарам да пуснат момчето, когато реша.

— О, моля те! — хлипаше Лидия. — Ще направя каквото кажеш.

— Наистина ли? — попита той.

Тя го погледна през сълзи. Надеждата се надигна и я успокои. Той наистина ли го мислеше? Щеше да пусне Феликс?

— Каквото и да е, каквото и да е — рече тя.

— Докато те нямаше, дойде посетител — рече той разговорливо. — Граф Уолдън. Поиска разрешение да се вижда с теб.

— Кой?

— Граф Уолдън. Снощи, когато сте се запознали, той беше лорд Хайкомб, но баща му умря през нощта, затова сега е граф.

Лидия се взираше недоумяващо в него. Спомни си срещата с англичанина, но не разбираше защо баща й внезапно заприказва за него.

— Не ме измъчвай — рече тя. — Кажи ми какво трябва да направя, за да пуснеш Феликс.

— Да се омъжиш за граф Уолдън — отвърна внезапно баща й.

Лидия спря да плаче и се втренчи в него поразена. Той сериозно ли говореше? Звучеше налудничаво.

— Уолдън иска да се ожени бързо — продължи той. — Ти ще напуснеш Русия и ще идеш в Англия с него. Тази отвратителна афера ще се забрави и никой няма да разбере. Това е идеалното разрешение.

— Ами Феликс? — изпъшка тя.

— Днес ще спрат мъченията. Момчето ще бъде освободено в мига, в който ти напуснеш Англия. Няма да го видиш отново, докато си жива.

— Не — прошепна Лидия. — За бога — не!

Ожениха се след осем седмици.

— Ти наистина ли се опита да намушкаш баща си? — попита Феликс едновременно смаян и развеселен.

Лидия кимна и си помисли: „Слава богу, че не се досети за останалото“.

— Гордея се с теб — каза Феликс.

— Щях да направя нещо ужасно.

— Той беше ужасен човек.

— Вече не мисля така.

Настъпи пауза и Феликс добави тихо:

— Значи все пак не си ме предала.

Поривът да го прегърне беше почти неустоим. Тя се принуди да остане неподвижна. Моментът отмина.

— Баща ти е удържал на думата си — продължи той. — Мъченията спряха онзи ден. Освободиха ме веднага след като ти си напуснала Англия.

— Ти как разбра къде съм отишла?

— Получих съобщение от прислужницата ти. Беше го оставила в книжарницата. Разбира се, тя не знаеше за сделката, която си сключила.

Имаха да си кажат толкова много и толкова тежки неща, че замълчаха. Лидия още се страхуваше да помръдне. Забеляза, че той не вади дясната си ръка от джоба. Не си спомняше да е имал този навик.

— Вече научи ли се да свириш с уста? — попита той внезапно.

Тя не се сдържа и се засмя.

— Така и не му хванах цаката.

Отново замълчаха. Лидия искаше той да си тръгне и също толкова отчаяно искаше да остане. Накрая каза:

— Какво прави след това?

Феликс сви рамене.

— Доста пътувах. А ти?

— Отглеждах дъщеря си.

Явно темата за изминалите години беше неприятна и за двамата.

— Защо дойде тук? — попита Лидия.

— О… — Феликс като че ли се обърка за миг от въпроса. — Трябва да се видя с Орлов.

— Алекс? Защо?

— Един моряк анархист е в затвора — трябва да убедя Орлов да го освободи… Нали знаеш как са нещата в Русия, там няма справедливост — само връзки.

— Алекс вече не е тук. Някой се опита да ни обере в каретата и той се изплаши.

— А къде мога да го намеря? — попита Феликс и сякаш внезапно се напрегна.

— В хотел „Савой“ — но се съмнявам, че ще те приеме.

— Мога да опитам.

— Това е важно за теб, нали?

— Да.

— Все още се… интересуваш от политика?

— Тя е моят живот.

— Повечето млади мъже губят интерес към нея с възрастта.

Той се усмихна печално.

— Повечето млади мъже се женят и създават семейство.

— Феликс, толкова съжалявам.

Той посегна и хвана ръката й.

Тя я отдръпна и стана.

— Не ме докосвай.

Той я изгледа изненадан.

— Аз си научих урока, дори ти да не си — рече Лидия. — Възпитавали са ме, че похотта е лошо нещо и може да те унищожи. За известно време, докато бяхме… заедно… спрях да вярвам в това или поне се преструвах, че не вярвам. И виж какво се случи — съсипах своя живот и твоя. Баща ми беше прав — похотта наистина унищожава. Никога не го забравих и няма да го забравя.

Той я изгледа с тъга.

— Това ли си повтаряш?

— Истина е.

— Моралът на Толстой. Добрите дела може и да не те направят щастлив, но лошите със сигурност ще те направят нещастен.

Тя си пое дълбоко дъх.

— Искам веднага да си тръгнеш и да не се връщаш повече.

Той я изгледа мълчаливо и стана.

— Добре.

Лидия имаше чувството, че сърцето й ще се пръсне.

Феликс пристъпи към нея. Тя остана неподвижна, знаеше, че трябва да се отдръпне, но не можеше. Той сложи ръце на раменете й, взря се в очите й и вече бе твърде късно. Тя си спомни как се гледаха навремето и се предаде. Той я притегли към себе си, целуна я и я притисна в обятията си. Беше както преди, неспокойната му уста на меките й устни, жива, любяща, нежна; тя се разтапяше. Притисна се към него. Усети огън в слабините си. Потрепери от удоволствие. Посегна към ръцете му и ги стисна в своите, за да се задържи за нещо, за да се вкопчи в част от него, да ги стисне с всички сили…

Той извика от болка.

Отдръпнаха се един от друг и тя се вгледа объркана в него.

Феликс вдигна дясната си длан към устата си и Лидия видя, че има ужасна рана и когато е стиснала ръката му, я е отворила отново. Приближи се да хване ръката му и да каже, че съжалява, но той отстъпи назад. Беше се променил, магията си беше отишла. Обърна се и тръгна към вратата. Тя го гледаше ужасена как си отива. Вратата се затръшна. Лидия извика от мъка.

Остана така за миг, загледана в мястото, където беше стоял. Чувстваше се като опустошена. Отпусна се на стола и започна да трепери неконтролируемо.

Доста време чувствата й бушуваха и не можеше да мисли. Накрая те се уталожиха и остана само едно: облекчение, че не се бе поддала на изкушението да му разкаже последната част от историята. Тази тайна пазеше дълбоко в себе си, като шрапнел в заздравяла рана; и щеше да си остане там до деня на смъртта й, когато щяха да я погребат с нея.

Феликс спря в коридора, за да си сложи шапката. Погледна се в огледалото и лицето му се изкриви в свирепа победоносна усмивка. Овладя се и тръгна към слънчевия ден навън.

Тя беше толкова доверчива. Повярва на глупавата история за моряка анархист и му каза, без да се замисли, къде да намери Орлов. Той ликуваше, че все още има такава власт над нея. „Тя се е омъжила за Уолдън заради мен — помисли си, — а сега я накарах да предаде съпруга си.“

Все пак в този разговор имаше няколко опасни за него момента. Когато му разказваше историята си и той гледаше лицето й, в него се събираше ужасна мъка, странна тъга, от която му се доплака; но от толкова време не беше проливал нито сълза, че очите му сякаш бяха забравили как се прави и тези опасни моменти отминаха. „Вече не съм подвластен на чувства, излъгах я, предадох вярата й в мен, целунах я и избягах; използвах я. Днес съдбата е на моя страна. Днес е хубав ден за опасни задачи.“

Беше изпуснал оръжието си в парка, затова трябваше да си намери ново. За убийство в хотелска стая най-подходяща беше бомба. Нямаше нужда да умува къде да я постави, защото, където и да я сложеше, тя щеше да убие всички в стаята. Ако Уолдън се случеше там с Орлов, още по-добре. Хрумна му, че тогава Лидия ще му е помогнала да убие съпруга й.

И?

Той я изхвърли от ума си и започна да мисли за химия.

Отиде в една аптека в Камдън Таун и купи четири литра обикновена киселина в концентриран вид. Киселината беше в две бутилки от по два литра и струваше четири шилинга и пет пенса заедно с бутилките, които можеха да се върнат.

Отнесе ги у дома и ги сложи на пода в стаята си.

После пак излезе и купи още четири литра от същата киселина, но от друга аптека. Аптекарят го попита за какво ще я ползва.

— За почистване — отвърна Феликс и мъжът явно му повярва.

От трета аптека купи четири литра друга киселина. Накрая взе литър чист глицерин и дълга трийсет сантиметра стъклена пръчка.

Беше похарчил шестнайсет шилинга и осем пенса, но щеше да си върне четири шилинга и три пенса, щом изпразни бутилките. Така щяха да му останат почти три лири.

Тъй като купи съставките от различни магазини, никой аптекар нямаше основание да заподозре, че ще прави експлозиви.

Отиде в кухнята на Бриджит и поиска да му даде най-голямата си купа.

— Торта ли ще печеш? — попита го тя.

— Да.

— Само гледай да не ни взривиш.

— Няма.

Все пак тя взе предпазни мерки — цял следобед остана у съседка.

Феликс слезе в стаята си, свали си сакото, нави ръкави и си изми ръцете.

Сложи купата в мивката.

Погледна към тринайсетте големи кафяви бутилки със стъклени запушалки, наредени на пода.

Първата част от работата не беше много опасна.

Смеси два вида киселина в купата, изчака да се охлади, после върна сместа в бутилки.

Изми купата, подсуши я и я сложи пак в мивката. След това изля в нея глицерина.

Мивката имаше гумена запушалка на верижка и той я пъхна в сифона, така че да го блокира само частично. Пусна водата. Когато тя достигна почти до ръба на купата, той намали струята, за да може водата да изтича от мивката толкова бързо, колкото се пълни, и нивото й да остава постоянно, без да навлиза в купата.

Следващият етап беше убил повече анархисти от самата Охранка.

Внимателно започна да добавя смесените киселини към глицерина, като разбъркваше постоянно и съвсем леко със стъклената тръбичка.

В мазето беше много топло.

От купата от време на време се надигаше червеникавокафява струйка дим — знак, че химическата реакция започва да излиза от контрол, и тогава Феликс спираше да добавя киселина, но все така разбъркваше, докато водата в мивката охлади купата и отслаби реакцията. Когато па̀рите изчезнеха, той изчакваше минута-две и продължаваше да смесва.

Така беше умрял Илия; застанал до мивката в друго мазе, смесвайки киселини с глицерин; вероятно е прибързал. Когато най-сетне разчистиха отломките, от него не беше останало нищо за погребване.

Следобедът премина във вечер. Захладня, но Феликс все пак се потеше. Ръката му беше като каменна, не потрепваше. Чуваше децата на улицата отвън, играеха и пееха песничка: „Сол, горчица, оцет, пипер, сол, горчица, оцет, пипер“. Съжали, че няма лед. Съжали, че няма електричество. Стаята се изпълни с изпарения. Гърлото го заболя. Сместа в купата оставаше бистра.

Усети се, че мисли за Лидия. Представяше си я как влиза в неговото мазе чисто гола и усмихната, а той й казва да си върви, защото е зает.

„Сол, горчица, оцет, пипер“.

Изля и последната бутилка киселина бавно и внимателно като предишните.

Продължи да бърка и засили струята вода, така че да прелее в купата, а после много внимателно отми излишната киселина.

Когато приключи, в купата имаше нитроглицерин.

Това беше експлозивна смес, двайсет пъти по-мощна от барута. Можеше да се детонира от капсула детонатор, но такава не беше крайно необходима, защото бомбата щеше да се активира и от запалена клечка кибрит или дори от топлината на близък огън. Феликс познаваше един глупак, който носеше бутилка с нитроглицерин в джоба на палтото си, на гърдите, докато топлината на тялото му не го взриви заедно с още трима души и един кон на улица в Санкт Петербург. Бутилка с нитроглицерин ще се взриви и ако я строшиш или просто изпуснеш на пода, ако я разклатиш или разлюлееш по-силно.

С изключително внимание Феликс натопи една чиста бутилка в купата и я остави да се напълни с експлозив. След това я запуши, като първо се увери, че между гърлото и капачката не е попаднал нитроглицерин.

В купата остана малко смес. Разбира се, не можеше да я излее в мивката.

Феликс отиде до леглото си и взе възглавницата. Изглежда, беше напълнена с памучни дрипи. Направи малка дупка и издърпа част от пълнежа — нарязани парцали, смесени с пера. Изля вътре малко от нитроглицерина в бутилката и пълнежът го попи добре. Феликс добави още пълнеж, докато цялата течност попи в него, после го сви на топка и го уви във вестник. Сега беше доста по-стабилен, като динамит — всъщност това беше динамит. Щеше да се взриви много по-трудно от чистата смес. Дори запалването на вестника можеше да не е достатъчно: всъщност трябваше да се пъхне сламка, пълна с барут. Но Феликс не възнамеряваше да използва динамита, защото имаше нужда от нещо по-надеждно и бързо.

Той отново изми и подсуши купата. Запуши мивката, напълни я с вода, после внимателно постави вътре бутилката с нитроглицерин, за да се охлажда.

След това се качи горе и върна купата в кухнята.

Слезе пак в мазето и погледна бомбата в мивката. „Не ме е страх — помисли си. — Цял следобед така и не се уплаших, че ще умра. Все още не ме е страх.“

Беше доволен.

Излезе, за да огледа хотел „Савой“.

Седма глава

Уолдън забеляза, че и Лидия, и Шарлът са много потиснати по време на чая. Той също беше замислен. Разговорът не вървеше.

След като се преоблече за вечеря, седна в салона с чаша шери, за да изчака жена си и дъщеря си да слязат. Щяха да вечерят навън, у семейство Понтадарви. И тази вечер бе топла. Засега лятото беше много приятно, поне от гледна точка на времето, ако не друго.

Затварянето на Алекс в хотел „Савой“ изобщо не ускори и бездруго бавното темпо на преговорите с руснаците. Алекс събуждаше обич също като котенце, но имаше и изненадващо острите зъби на котенце. Уолдън бе излязъл с контрапредложение: международен воден път от Черно море до Средиземноморието. Алекс отвърна категорично, че това не е достатъчно, защото по време на война — когато протокът стане жизненоважен — нито Британия, нито Русия, при най-доброто желание на целия свят, няма да попречат на турците да затворят канала. Русия искаше не само право на преминаване, но и силата да наложи това си право.

Докато Уолдън и Алекс спореха как Русия може да получи подобна власт, немците бяха завършили разширяването на Килския канал, проект с огромно стратегическо значение, който щеше да позволи на техните дреднаути да преминават от бойните действия в Северно море към сигурността на Балтийско. В допълнение златният резерв на Германия бе достигнал рекордни нива, благодарение на финансовите маневри, които бяха подтикнали Чърчил да посети Уолдън Хол през май. Германия беше готова за война повече от когато и да било: всеки изминал ден правеше англо-руския алианс все по-необходим. Но Алекс притежаваше забележително хладнокръвие — той нямаше да допусне отстъпки от бързане.

А колкото повече Уолдън научаваше за Германия — за промишлеността й, за правителството, армията и природните ресурси, — толкова повече осъзнаваше, че тя има всички шансове да измести Британия от позицията на най-могъща нация в света. Лично за него нямаше голямо значение дали Британия ще е първа, втора или девета, стига да е свободна. Той обичаше Англия. Гордееше се с родината си. Нейната промишленост даваше работа на милиони, а демокрацията й беше модел за останалия свят. Населението й ставаше все по-образовано и вследствие все повече хора имаха право на глас. Дори жените щяха да получат това право рано или късно, особено ако престанеха да чупят прозорци. Той обичаше полетата и хълмовете, операта и мюзикъла, успокояващия ритъм на живота в провинцията. Гордееше се с нейните изобретатели, с драматурзите й, с търговците и занаятчиите. Англия беше невероятно хубаво място и нямаше да бъде плячкосвана от глупавите прусаци, не и ако зависеше от него.

Той се тревожеше, защото не беше сигурен, че зависи от него. Чудеше се доколко всъщност разбира съвременна Англия с нейните анархисти и суфражетки, управлявана от млади кибритлии като Чърчил и Лойд Джордж, лашкана от дори още по-разрушителни сили като новопоявилата се лейбъристка партия и даже по-влиятелните профсъюзи. Хората от неговата класа още бяха на власт: съпругите им представляваха Висшето общество, а съпрузите — Правителството, но държавата вече не беше така лесна за управление като навремето. Понякога го обземаше ужасно потискащото чувство, че всичко излиза от контрол.

Шарлът влезе и с появата си му напомни, че политиката не е единствената област от живота му, в която като че ли изпуска юздите. Тя още беше с домашната рокля.

— Скоро трябва да тръгваме — рече той.

— Аз ще си остана вкъщи, ако не възразяваш — каза тя. — Малко ме боли глава.

— Няма да има топла вечеря, освен ако веднага не кажеш на готвачката.

— Не искам. Ще си взема нещо в стаята.

— Изглеждаш бледа. Пийни малко шери, ще ти върне апетита.

— Добре.

Тя седна, той й наля шери и докато й подаваше чашата, рече:

— Ани вече има работа и дом.

— Радвам се — отвърна Шарлът студено.

Той си пое дълбоко дъх.

— Може да се каже, че аз имам вина в цялата тази история.

— О! — възкликна тя изненадана.

„Нима толкова рядко признавам грешките си?“, зачуди се той, но продължи:

— Разбира се, не знаех, че нейният… младеж… е избягал и тя се срамува да се върне при майка си. Но трябваше да се поинтересувам. Както ти правилно изтъкна, аз носех отговорност за момичето.

Шарлът мълчеше, но седна до него на дивана и хвана ръката му. Той се трогна.

— Ти имаш добро сърце и се надявам винаги да остане такова. А мога ли да се надявам и че скоро ще се научиш да изразяваш своите прекрасни чувства малко по-… овладяно?

Тя го погледна.

— Ще се постарая, татко.

— Често се чудя дали не те предпазвахме прекалено. Разбира се, майка ти реши как ще бъдеш възпитавана, но трябва да кажа, че аз винаги съм бил съгласен с нея. Някои хора твърдят, че децата не бива да бъдат предпазвани от… е, да го наречем, от истините за живота, но тези хора са малцина и обикновено са ужасни грубияни.

Помълчаха известно време. Лидия, както винаги, се обличаше за вечеря цяла вечност. Уолдън искаше да каже още неща на Шарлът, но не беше сигурен, че ще събере кураж. Бе репетирал наум няколко встъпления и всички до едно бяха ужасно смущаващи. Тя седеше до него и мълчеше, а той се зачуди дали има някаква представа какво става в главата му.

Лидия щеше да слезе всеки момент. Сега или никога. Той прочисти гърлото си:

— Ти ще се омъжиш за добър човек и заедно с него ще научиш всички неща, които сега ти изглеждат загадъчни и вероятно донякъде те тревожат. — „Това май е достатъчно“, рече си, но сега беше моментът да продължи, да захване темата. Смелост! — Но има нещо, което трябва да знаеш предварително. Всъщност трябваше да ти го каже майка ти, но мисля, че тя няма да го направи, затова ще го сторя аз.

Той запали пура, колкото да намери занимание за ръцете си. Вече нямаше връщане назад. Почти се надяваше Лидия да се появи и да сложи край на разговора им, но тя не дойде.

— Ти каза, че знаеш какво е направила Ани с градинаря. Е, те не са женени, затова стореното от тях е нередно. Но когато ти се омъжиш, това ще е нещо наистина много хубаво. — Той усети как се изчервява и се надяваше Шарлът да не го погледне точно сега. — Много е хубаво чисто физически, разбираш ли — продължи той. — Невъзможно е да се опише, вероятно малко прилича на топлина от жарава… Както и да е, важното е… важното е друго — колко прекрасно е в духовно отношение. Някак то успява да изрази цялата обич, нежност, уважение и… просто любовта между мъжа и неговата съпруга. Не е необходимо да го разбираш, докато си още млада. Момичетата обикновено виждат само… ами… по-грубия аспект; а има и злочести хора, които никога не откриват хубавата страна на всичко това. Но ако ти я очакваш и избереш добър, мил, чувствителен човек за съпруг, със сигурност ще се случи. Ето затова и ти го казвам. Ужасно ли те смутих?

За негова изненада тя обърна глава, целуна го по бузата и рече:

— Да, но не чак толкова, колкото се смути ти.

Той започна да се смее.

Влезе Причард.

— Каретата е готова, милорд, а милейди ви чака във фоайето.

Уолдън стана и прошепна на Шарлът:

— Нито дума на мама засега.

— Вече започвам да разбирам защо всички твърдят, че си много добър човек — рече тя. — Желая ви приятна вечер.

— Довиждане — каза Уолдън, а когато излезе, за да се присъедини към съпругата си, си помисли: „Май че все пак го направих както трябва“.

След това Шарлът за малко да се откаже да иде на срещата на суфражетките.

След случая с Ани беше в бунтовно настроение и случайно видя обява на витрината на бижутерия на Бонд Стрийт. Едрият надпис ПРАВО НА ГЛАС ЗА ЖЕНИТЕ привлече погледа й, а след това забеляза, че срещата ще се състои в зала недалеч от дома й. Не се споменаваше кой ще говори, но Шарлът бе прочела във вестниците, че прочутата госпожа Панкхърст[11] често се появява на такива срещи без предупреждение. Шарлът спря да прочете обявата, като се преструваше (заради Мария, разбира се), че разглежда табла с гривни. Докато четеше, едно момче излезе от магазина и започна да къса плаката от витрината. Точно в този миг тя реши да отиде на срещата.

Сега баща й беше разклатил тази й решимост. За нея бе шокиращо да го види толкова уязвим, несигурен, дори смутен; и бе повече от откровение да го чуе как говори за сексуалното сношение като за нещо красиво. Осъзна, че вече не му е толкова ядосана, задето е позволил да бъде отгледана в невежество. Внезапно проумя неговата гледна точка.

Но нищо от това не променяше факта, че все още беше ужасно невежа и не можеше да се довери на родителите си, че ще й кажат цялата истина за нещата, особено за неща като суфражизма. „Ще ида“, реши накрая.

Позвъни на Причард, помоли го да й донесат салата в стаята и се качи там. Едно от предимствата да си жена беше, че никой не се усъмнява, ако кажеш, че те боли глава: от жените се очаква да получават главоболие от време на време.

Когато подносът дойде, тя започна да рови из храната, докато стана време слугите да се съберат на вечеря. Тогава си сложи шапката, облече палтото и излезе.

Вечерта беше топла. Тя вървеше бързо към Найтсбридж. Изпитваше странно усещане за свобода и осъзна, че никога досега не е излизала в града сама. „Мога да направя всичко — помисли си. — Нямам ангажименти, нито наставница. Никой не знае къде съм. Мога да вечерям в ресторант. Мога да се кача на влак за Шотландия. Мога да си наема стая в хотел. Мога да се кача на омнибус. Мога да хапна ябълка на улицата и да хвърля огризката в канавката.“

Имаше чувството, че изглежда подозрително, но никой не й обръщаше внимание. Винаги донякъде бе смятала, че ако излезе сама, непознати мъже ще я притесняват по неясни начини. Но всъщност като че ли никой не я виждаше. Мъжете не я дебнеха, всички се бяха запътили нанякъде с вечерно облекло, с вълнени костюми или с палта. „Нима изобщо съществува някаква опасност?“, помисли си тя. После си спомни лудия в парка и ускори крачка.

Когато наближи залата, забеляза, че и други жени са се запътили натам — по двойки и на групи, но много бяха сами като нея. Сега съвсем се почувства в безопасност.

Пред залата се бяха събрали стотици жени. Много от тях бяха облечени в цветовете на суфражетките — лилаво, зелено и бяло. Някои държаха позиви или продаваха вестник, наречен „Глас за жените“. Наблизо се виждаха неколцина полицаи с леко напрегнати, развеселени и отвратени изражения. Шарлът се нареди на опашката пред входа. Когато стигна до вратата, една жена с лента на ръката й поиска шест пенса. Шарлът веднага се обърна и осъзна, че Мария не е с нея, нито пък лакеят, нямаше и прислужница, която да плати. Беше сама и не носеше пари. Не бе очаквала, че ще трябва да плаща, за да влезе в залата. Но дори да очакваше, не знаеше откъде да намери шест пенса.

— Съжалявам — каза тя. — Нямам никакви пари… не знаех… — И се обърна да си върви.

Жената посегна да я спре.

— Няма значение — рече тя. — Щом нямате пари, ще влезте безплатно. — Говореше с акцента на средната класа и макар че беше любезна, Шарлът си представи как си мисли: „Такива хубави дрехи, а нямала пари!“.

— Благодаря ви… ще ви изпратя чек — отвърна тя и влезе силно изчервена. „Слава богу, че не се опитах да вечерям в ресторант или да се кача на влак.“ Никога не беше ставало нужда да носи пари в себе си. Гувернантката й винаги разполагаше с достатъчно, графът бе открил сметки във всички магазини по Бонд Стрийт и ако тя поискаше да обядва в „Кларидж“ или да пие сутрин кафе в кафене „Роял“, просто трябваше да остави визитката си на таблата и сметката щеше да бъде изпратена на баща й. Но точно тази сметка той не би платил.

Тя седна, на един от предните редове: не искаше да пропусне нищо, след като си беше дала толкова труд. „Ще започна да правя често такива неща — каза си. — Трябва да измисля начин да се добера до пари, пенита, златни суверени и смачкани банкноти.“

Огледа се. Залата беше пълна почти изцяло с жени, само тук-там се виждаше по някой мъж. Жените бяха предимно от средната класа, облечени с вълнени и памучни рокли, а не с кашмир и коприна. Имаше и няколко, които изглеждаха от по-добър сой — говореха по-тихо и бяха с по-малко бижута, — но и те, според Шарлът, носеха миналогодишните си палта и по-невзрачни шапки, сякаш за да се дегизират. Доколкото можа да прецени, в залата нямаше жени от работническата класа.

На подиума стоеше маса с покривка в лилаво, зелено и бяло с надпис „Глас за жените“, а до нея се издигаше малка катедра, зад която бяха наредени шест стола.

„Всички тези жени се бунтуват срещу мъжете!“, помисли си Шарлът. Не знаеше дали да се вълнува, или да се засрами.

Публиката аплодира, докато пет жени не излязоха на подиума. До една бяха облечени в много старомодни рокли — нямаше набрани поли или широкополи шапки. Тези хора наистина ли чупеха прозорци, режеха картини и хвърляха бомби? Изглеждаха съвсем прилично.

Започнаха речите. Шарлът не разбра много. Говореха за организацията, за финансиране, петиции, поправки, разделения и допълнителни избори. Тя беше разочарована: нищо не научаваше. Трябваше да прочете книга за това, преди да дойде на срещата, за да проумее процедурите? След почти час вече се готвеше да си тръгва, когато ораторката, беше прекъсната.

Две жени се появиха на подиума. Едната, добре сложено момиче с шофьорска куртка, подкрепяше другата: дребна, крехка, със светлозелено палто и огромна шапка. Публиката започна да ръкопляска. Седящите на подиума се изправиха. Аплодисментите се засилиха, чуваха се викове и приветствия. Някой до Шарлът също стана и след секунди хиляда жени вече бяха на крака.

Госпожа Панкхърст тръгна бавно към катедрата.

Шарлът вече я виждаше съвсем ясно. Тя беше от онези, които хората смятаха за хубавици. Имаше тъмни, дълбоко поставени очи, широка уста и силна брадичка. Ако не беше твърде едрият нос, щеше да е красавица. Изпитото й лице, мършавите й ръце и жълтият тен на кожата говореха за прекараното в затвора време и за гладните стачки. Тя изглеждаше немощна, слаба и нерешителна.

Вдигна ръце и възгласите и аплодисментите утихнаха почти на мига.

Започна да говори. Гласът й беше силен и ясен, макар че не викаше. Шарлът беше изненадана, когато разпозна ланкашърски акцент.

— През 1894 година бях избрана в настоятелството на приют за бедни в Манчестър — каза жената. — Когато за първи път отидох там, с ужас видях малки момичета, на седем или осем години, които бяха коленичили и търкаха студените камъни в дългите коридори. Тези деца и зиме, и лете бяха облечени с тънки памучни рокли с отворени деколтета и къси ръкави. Нощем те бяха голи, нощниците се смятаха за твърде голям лукс за бедняците. Фактът, че повечето от тях постоянно страдаха от бронхит, не караше настоятелството да промени по някакъв начин облеклото им. Трябва да изтъкна, че преди аз да се присъединя към настоятелството, всичките му членове бяха мъже.

В този приют и бременни жени търкаха подовете и вършеха най-тежка работа почти до деня на раждането. Много от тях не бяха омъжени, бяха съвсем, съвсем млади, още момичета. На тези нещастни майки бе позволено да останат в болницата едва две седмици след раждането. След това трябваше да изберат — да се върнат в приюта и да изкарват прехраната си с чистене или друга работа, но да са разделени от децата си; или да вземат своите рожби. Можеха да останат и да бъдат несретници или да си тръгнат — с двуседмично бебе на ръце, без никаква надежда, без дом, без пари, без да има къде да отидат. Какво се случва с тези момичета и с техните нещастни деца?

Шарлът беше смаяна, че подобни деликатни въпроси се обсъждат публично. Неомъжени майки… още момичета… без дом, без пари… И защо трябва да ги разделят от децата им в приюта? Нима беше истина?

Но най-лошото тепърва предстоеше.

Госпожа Панкхърст леко повиши глас:

— Според закона, ако мъж, който е обезчестил момиче, плати сумата от двайсет лири, никой няма да провери пансиона. Стига въпросният „производител на бебета“ да прави само по едно бебе и да плаща по двайсет лири, инспекторите никога няма да проверят дома.

„Производители на бебета“… „мъж, който е обезчестил момиче“… все непознати за Шарлът думи, но бяха ужасяващо ясни сами по себе си.

— Разбира се, бебетата умират с ужасяваща бързина и тогава „производителите“ им са свободни да набележат следващата си жертва. От години жените се опитват да променят Закона за бедните, за да защитят незаконородените и да попречат на богатите негодници да се измъкнат от отговорност за детето си. Опитват отново и отново, но винаги се провалят. — Гласът й се превърна в страстен вик. — Защото единствено жените ги е грижа за това!

Публиката избухна в аплодисменти и една жена до Шарлът извика:

— Слушайте, слушайте!

Шарлът се обърна към нея и я стисна за ръката.

— Това вярно ли е? — попита тя. — Вярно ли е?

Госпожа Панкхърст заговори отново:

— Иска ми се да имах времето и силата, за да ви разкажа за всички трагедии, на които станах свидетел, докато бях в онова настоятелство. В отдела, чиято задача бяха помощите за бедни извън приютите, се срещнах с вдовици, които отчаяно се опитваха да задържат домовете си и да издържат семействата си. Законът постановява за тях напълно неадекватна помощ, за сама жена с дете не осигурява нищо, единствено приют. Дори когато една майка е с бебе на ръце, законът пак я смята за трудоспособна. Жените, казваха ни, трябва да си стоят у дома и да се грижат за децата си. Често смайвах своите колеги мъже с думите: „Когато жените получат право на глас, те ще се погрижат майките да могат да останат у дома и да се грижат за децата си!“.

През 1899 г. бях назначена в службата по регистриране на ражданията и смъртните случаи в Манчестър. Дори след опита ми с настоятелството на приюта бях шокирана от постоянните доказателства колко малко уважение отдава светът на жените и децата. Тринайсетгодишни момичета идваха при мен, за да регистрират раждането на бебетата си, незаконни, разбира се. В повечето случаи нищо не можеше да се направи. Допустимата възраст е шестнайсет години, но мъжът обикновено твърди, че е смятал момичето за по-голямо. По време на службата ми там една много млада майка беше подхвърлила незаконороденото си бебе и то умря. Момичето бе обвинено в убийство и осъдено на смърт. Мъжът, който от гледна точка на справедливостта е истинският убиец на детето, не получи никакво наказание.

Неведнъж в онези дни съм се питала какво трябва да се направи. Присъединих се към лейбъристката партия, защото мислех, че чрез нея могат да се въведат значими промени, че тя може да отправи искане за права на жените, което политиците няма да могат да пренебрегнат. Нищо не се случи.

През всички тези години дъщерите ми пораснаха. Един ден Кристабел ме изненада с думите: „От колко време молите да ви дадат право на глас. Аз лично смятам да го получа“. От този ден имам два девиза. Единият е: „Право на глас за жените“. А другият: „Аз лично смятам да го получа!“.

Някой извика:

— Аз също? — И отново избухнаха възгласи и аплодисменти. Шарлът беше замаяна. Сякаш като Алиса от книжката бе минала през огледалото и се беше озовала в свят, в който нищо не бе каквото изглежда. Когато прочете във вестниците за суфражетките, там не се споменаваше за Закона за бедните, за тринайсетгодишни майки (нима бе възможно?) или за болни от бронхит малки момичета в приютите. Шарлът нямаше да повярва ни дума от това, ако не беше видяла с очите си Ани: обикновена, почтена девойка от Норфолк, която спи на тротоара в Лондон, след като е била „съсипана“ от мъж. Какво значение имаха няколко счупени прозореца, щом се случваха подобни неща?

— Много години минаха, преди да запалим факела на борбата. Опитахме по всеки друг начин и годините работа, страдания и саможертви ни научиха, че правителството няма да отстъпи пред правото и справедливостта, а ще отстъпи пред целесъобразността. Трябва да направим живота в Англия във всичките му сфери несигурен и нестабилен. Трябва да превърнем английския закон в провал, а съдилищата в театър на фарса; трябва да дискредитираме правителството и Парламента в очите на света; трябва да провалим спорта, да накърним бизнеса, да унищожим ценна собственост, да деморализираме висшето общество, да засрамим Църквата, да разстроим нормалния ход на живота! Трябва да продължаваме с тази партизанска война, докато не стане нетърпимо. Докато англичаните не стигнат дотам да кажат на правителството: „Спрете това по единствения възможен начин — дайте на жените на Англия правото да бъдат представлявани в Парламента“, и тогава ще угасим факлата си.

Великият американски държавник Патрик Хенри обобщава причините, довели до Американската революция, така: „Писахме петиции, протестирахме, умолявахме, просвахме се по очи пред трона и всичко това напразно. Трябва да се борим — ще повторя, сър, трябва да се борим“. Патрик Хенри защитаваше убийството на хора като начин да се постигне политическа свобода за мъжете. Суфражетките никога не са правили подобно нещо и няма да го направят. Всъщност движещата сила на нашата борба е дълбоката и неизменна почит към човешкия живот.

Това е духът, с който нашите жени водят борбата. На трийсет и първи януари няколко игрища за голф бяха изгорени с киселина. На седми и осми февруари телеграфните и телефонните жици бяха прекъснати и за часове комуникациите между Лондон и Глазгоу бяха преустановени. След няколко дни прозорците на редица от най-изисканите лондонски клубове бяха строшени, а оранжериите в Кралската ботаническа градина бяха разрушени и много ценни цветя загинаха от студа. Беше проникнато в залата със скъпоценностите в Тауър и витрината бе разбита. На осемнайсети февруари една провинциална къща, която се строеше в Уолтън он дъ Хил за господин Лойд Джордж беше отчасти разрушена от бомба, която избухна рано сутринта преди пристигането на работниците.

Над хиляда жени бяха хвърлени в затвора заради тази дейност, излежаха присъдите си и излязоха оттам с увредено здраве, отслабени тела, но с непрекършен дух. Нито една от тях нямаше да е нарушителка на закона, ако жените бяха свободни. Тези жени наистина вярват, че благоденствието на човечеството зависи от тяхната саможертва; те вярват, че ужасното зло, което разяжда нашата цивилизация, няма да бъде победено, докато жените не получат право на глас. Има само един начин тези брожения да бъдат спрени; има само един начин — и той не е да ни депортират!

— Не! — извика някой.

— Не е да ни вкарват в затвора!

Цялата публика закрещя:

— Не!

— А като получим справедливост!

— Да!

Шарлът усети, че също крещи с останалите. Дребната жена на подиума като че ли излъчваше праведно възмущение. Очите й пламтяха, тя стискаше юмруци, вирнала брадичка, а гласът й се издигаше и спадаше от вълнение.

— Огънят на страданието, който гори нашите сестри в затвора, гори и нас. Защото ние страдаме с тях, ние споделяме тяхното нещастие, а след време ще споделим и тяхната победа. Този огън ще отнесе до ушите на спящите една дума: „Събудете се“, и те ще се надигнат от дрямката си. Той ще се спусне над мнозина, които досега са били неми, и ще им даде дар слово, за да разнесат новините за избавлението. Неговата светлина ще се вижда отдалече от страдащите и потиснатите и ще озари живота им с нова надежда. Защото духът, който тези жени носят днес, не може да бъде потушен; той е по-силен от всяка тирания, жестокост и потисничество; той е по-силен — дори — от самата смърт!

Този ден у Лидия се зароди ужасно съмнение.

След обяда тя се качи в стаята си и си легна. Не можеше да мисли за друго освен за Феликс. Още беше податлива на магнетизма му: беше глупаво да се преструва, че не е така. Но тя вече не беше безпомощно момиче и бе решена да не губи контрол, да не позволява на Феликс да разруши спокойния живот, който толкова внимателно беше изградила.

Мислеше за всички въпроси, които не му беше задала. Какво прави в Лондон? Как си изкарва прехраната? Как е разбрал къде да я намери?

Беше казал на Причард фалшиво име. Явно се страхуваше, че тя няма да го приеме. И Лидия осъзна защо „Константин Дмитриевич Левин“ й се стори толкова познато: това беше името на герой от „Ана Каренина“, книгата, която беше купила при първата им среща. Името носеше двойно значение — коварно напомняне, събуждащо много смътни спомени, като вкус, който си спомняш от детството. Бяха спорили за този роман. Лидия твърдеше, че е изключително реален, защото тя знаеше какво е, когато в душата на една почтена жена се освободи страстта; Ана беше Лидия. Но книгата не била за Ана, каза Феликс; тя била за Левин и неговото търсене на отговор на въпроса: „Как трябва да живея?“. А отговорът на Толстой бил: „В сърцето си знаеш кое е правилно“. Феликс твърдеше, че това бил глупав морал — нарочно пренебрегващ историята, икономиката и психологията, което довело до пълното невежество и дегенерация на руската управляваща класа. Онази нощ те ядоха мариновани гъби и Лидия за първи път опита водка. Беше облечена с тюркоазена рокля, която правеше сивите й очи сини. Феликс целуна пръстите на краката й, а после…

Да, той беше коварен, щом искаше да й припомни всичко това.

Тя се чудеше дали отдавна е в Лондон и дали е дошъл само за да види Алекс? Вероятно съществуваше причина да го търси точно тук, за да се застъпи за затворен моряк в Русия. И тогава за първи път й хрумна, че Феликс може да не й е казал истината. Все пак той още е анархист. През 1895 г. говореше против насилието, но може да се е променил.

Ако Стивън разбере, че е казала на един анархист къде да намери Алекс…

Тази мисъл я тревожеше по време на чая. Тревожеше я и докато прислужницата фризираше косата й, като в резултат прическата не се получи добре и тя приличаше на плашило. Тревожи се за това и по време на вечерята и в резултат не беше достатъчно отзивчива с маркиза Куорт, господин Чембърлейн и един младеж на име Фреди, който на висок глас изразяваше надеждите си, че Шарлът няма някакви сериозни недостатъци.

Лидия си спомни ранената ръка на Феликс, заради която бе извикал толкова силно, когато го стисна. Само я беше зърнала, но раната й се стари достатъчно дълбока, за да има нужда от няколко шева.

Така или иначе, едва в края на вечерта, когато седеше в спалнята си у дома и решеше косата си, й хрумна да свърже Феликс с безумеца от парка.

Тази мисъл беше така плашеща, че тя изпусна позлатената четка на тоалетката и счупи стъклено флаконче с парфюм.

Ами ако Феликс е дошъл в Лондон да убие Алекс?

Ами ако именно Феликс беше нападнал каретата в парка не за да ги ограби, а за да убие Алекс? Онзи мъж с неговия ръст и телосложение ли беше? Да, общо взето. А Стивън го беше ранил с меча си…

След това Алекс напусна дома им, защото се изплаши (или вероятно, едва сега го осъзнаваше, защото беше сигурен, че „обирът“ всъщност е бил опит за покушение), и Феликс не е знаел къде да го намери, затова е дошъл при нея…

Тя се втренчи в отражението си. Жената в огледалото имаше сиви очи, светли вежди, руса коса, красиво лице и мозък на врабче.

Нима е възможно? Нима Феликс би я заблудил така? Да — защото цели деветнайсет години е вярвал, че го е предала.

Тя събра парченцата от счупения флакон и ги сложи в носна кърпа, после избърса разлетия парфюм. Не знаеше какво да стори. Да предупреди ли Стивън, но как? „Между другото, един анархист се отби тази сутрин и ме попита къде е Алекс; и тъй като навремето ми беше любовник, аз му казах…“ Трябваше да измисли някаква история. Преди много я биваше в безсрамните лъжи, но беше изгубила опит. Накрая реши, че може да използва комбинация от лъжите, които Феликс бе пробутал на нея и Причард.

Облече си кашмирена роба над копринената нощница и отиде в спалнята на Стивън.

Той седеше до прозореца по пижама и халат, в едната си ръка държеше чашка бренди, а в другата пура и се взираше в озарения от луната парк. Изненада се да я види, защото винаги той отиваше в стаята й нощем. Стана, усмихна се и я прегърна. Тя осъзна, че той възприема погрешно посещението й: мислеше си, че идва да се любят.

— Искам да поговорим — рече Лидия.

Той я пусна. Изглеждаше разочарован.

— По това време?

— Мисля, че днес може би направих нещо ужасно глупаво.

— Най-добре ми разкажи.

Седнаха един срещу друг пред празната камина. Внезапно Лидия съжали, че не е дошла, за да се любят.

— Тази сутрин ме посети един човек — рече тя. — Каза, че ме познавал от Санкт Петербург. Името му ми беше познато и аз мисля, че смътно си го спомням… Нали знаеш как става понякога…

— Как се казва?

— Левин.

— Продължавай.

— Каза, че иска да се види с княз Орлов.

Стивън внезапно застана нащрек.

— Защо?

— Нещо, свързано с моряк, който бил хвърлен несправедливо в затвора. Този… Левин… искаше да се застъпи за него пред княза.

— Ти какво му каза?

— Казах му за хотел „Савой“.

— По дяволите! — извика Стивън, после се извини: — Моля те, прости ми.

— По-късно ми хрумна, че този Левин може да няма добри намерения. Ръката му беше порязана — и си спомних, че ти рани онзи безумец от парка… затова, нали разбираш, постепенно свързах нещата… Направих нещо ужасно, нали?

— Вината не е твоя. Всъщност е моя. Трябваше да ти кажа истината за онзи мъж в парка, но реших да не те плаша. Сгреших.

— Бедният Алекс — рече Лидия. — Как е възможно някой да иска да го убие? Той е толкова мил.

— Как изглежда този Левин?

Лидия се смути. За момент беше мислила за „Левин“ като за непознат убиец, но сега бе принудена да опише Феликс.

— Ами… висок, слаб, с тъмна коса, горе-долу на моята възраст, очевидно руснак; хубаво лице, но с бръчки… — Тя замълча. „И аз копнея за него.“

Стивън се изправи.

— Ще ида да събудя Причард. Той ще ме откара до хотела.

Лидия искаше да отвърне: „Не, недей, по-добре легни с мен, имам нужда от топлината и нежността ти“. Но каза:

— Много съжалявам.

— Може да е за добро — отвърна Стивън.

Тя го погледна изненадана.

— Как така?

— Защото, когато той отиде в „Савой“, за да убие Алекс, аз ще го заловя.

Тогава Лидия разбра, че преди всичко това да свърши, двамата мъже, които обичаше, сигурно ще се избият взаимно.

Феликс внимателно извади бутилката с нитроглицерин от мивката и прекоси стаята, все едно стъпваше по яйчени черупки. Възглавницата лежеше на дюшека. Беше разширил дупката до петнайсетина сантиметра и сега пъхна през нея бутилката там. Нагласи пълнежа така, че бомбата да е изцяло покрита с попиваща материя. Взе възглавницата като бебе и я положи в отворения куфар. Затвори капака и започна да диша по-леко.

Облече си палтото, сложи си шала и шапката. Внимателно изправи куфара и го взе.

Излезе.

Пътуването до Уест Енд беше истински кошмар.

Разбира се, не можеше да отиде с велосипеда, но дори ходенето бе изключително изнервящо. Постоянно си представяше зелената стъклена бутилка във възглавницата; при всяка крачка си мислеше за леката ударна вълна, която сигурно преминава по тялото му, по ръката и стига до куфара; в ума си виждаше как молекулите на нитроглицерина вибрират все по-бързо и по-бързо.

Подмина една жена, която миеше тротоара пред къщата си. Той слезе на платното, за да не се подхлъзне по мокрите плочи, и тя му се изсмя:

— Страх те е да не си намокриш краката ли, конте?

От една фабрика в Юстън се изля тълпа чираци, подгонили футболна топка. Феликс закова на място, докато тичаха около него, блъскаха се и се бореха за топката. Някой я изрита надалеч и всички бързо я последваха.

Прекосяването на Юстън Роуд беше истински танц на смъртта. Стоя на тротоара цели пет минути, докато в движението се появи достатъчно голяма пролука; после тръгна през платното така бързо, че почти тичаше.

На Тотнам Корт Роуд влезе в една скъпа книжарница. Там беше спокойно и тихо. Остави внимателно куфара на плота и един помощник го попита:

— Какво ще обичате, сър?

— Един плик, моля.

Продавачът вдигна вежди.

— Само един ли, сър?

— Да.

— От определен вид ли, сър?

— Най-обикновен, но качествен.

— Имаме сини, слонова кост, кремави, бежови…

— Бял.

— Разбира се, сър.

— И лист хартия.

— Лист хартия, сър.

Струваха му три пенса. Обикновено би предпочел да избяга, без да плати, но с тази бомба в куфара бягството беше немислимо.

Чаринг Крос Роуд гъмжеше от хора, запътили се към работните си места в магазини и кантори. Беше невъзможно да вървиш, без да те блъскат. Феликс постоя известно време в някакъв вход, чудейки се какво да прави. Накрая реши да носи куфара на ръце, за да го защити от бързащите минувачи.

На Лестър Скуеър намери укритие в една банка. Седна до писалището, където клиентите попълваха чековете си. На него имаше табличка с писалки и мастилница. Той постави куфара на пода между краката си и се отпусна за миг. Облечени със сюртуци банкови чиновници минаваха тихо покрай него с документи в ръце. Феликс взе писалка и написа на плика:

Княз А. А. Орлов

Хотел „Савой“

Странд, Западен Лондон

Сгъна белия лист хартия и го пъхна в плика само за тежест: не искаше да изглежда празен. Облиза капачето и го залепи. После неохотно вдигна пак куфара и излезе от банката.

На Трафалгар Скуеър намокри носната си кърпа на фонтана и охлади с нея лицето си.

Подмина гара Чаринг Крос и пое на изток по крайбрежната. Близо до моста Ватерло малка група бездомни деца се бяха наредили до парапета и замеряха с камъни чайките над реката, Феликс се обърна към наглед най-интелигентното от тях:

— Искаш ли пени?

— Да, началник!

— Чисти ли са ти ръцете?

— Да, началник! — Момчето показа мърлявите си ръце.

„Ще свършат работа“, помисли си Феликс.

— Знаеш ли къде е хотел „Савой“?

— Много ясно!

Феликс предположи, че това означава: „Да, началник“. Подаде на момчето плика и едно пени.

— Преброй бавно до сто, после отнеси този плик в хотела. Разбра ли?

— Да, началник!

Феликс изкачи стълбите към моста. Той гъмжеше от мъже с бомбета, които прекосяваха реката откъм страната на Ватерло. Феликс се присъедини към множеството.

Влезе във вестникарски павилион и купи „Таймс“. Когато излизаше, един младеж се втурна през вратата, Феликс протегна ръка и го спря с вик:

— Внимавайте къде вървите!

Мъжът го изгледа изненадан. На излизане Феликс го чу да казва на продавача:

— Много нервен тип, нали?

— Чужденец — обяви продавачът.

Феликс сви по „Странд“ и влезе в хотела. Седна във фоайето и сложи куфара на пода между краката си. „Още малко остана“, помисли си.

От мястото си виждаше двете врати и будката на портиера. Пъхна ръка под палтото си и след като погледна въображаемия си джобен часовник, отвори вестника и се настани да чака, сякаш просто бе подранил за среща.

Придърпа куфара по-близо до стола и протегна крака от двете му страни, за да не би някой да го ритне неволно. Фоайето беше препълнено: наближаваше десет часът. По това време силните на деня закусваха. Той не беше ял: днес нямаше апетит.

Огледа над вестника хората във фоайето. Двама мъже приличаха на детективи. Феликс се зачуди дали биха могли да попречат на бягството му. Но дори да чуеха експлозията, как щяха да разберат кой от десетките хора тук е отговорен за нея? „Никой не знае как изглеждам. Ще разберат само ако стане така, че ме преследват. Ще трябва да се погрижа да не ме преследват.“

Зачуди се дали момчето ще дойде. Все пак то беше получило пенито си. Вероятно вече беше хвърлило плика в реката и бе хукнало към сладкарницата. Тогава Феликс просто трябваше да мине отново през цялата тази глупост и да намери честно улично хлапе.

Като вдигаше поглед на няколко секунди, той се зачете в статия във вестника. Правителството искаше да накара онези, които даряваха пари на Женския обществено-политически съюз, да платят и за пораженията, нанесени от суфражетките. Възнамеряваха да въведат специална наредба за тази цел. „Колко глупави стават, когато решат да бъдат безкомпромисни — помисли си Феликс. — Хората просто ще започнат да даряват пари анонимно.“

Къде ли е онова хлапе?

Зачуди се какво ли прави сега Орлов. Най-вероятно е в някоя от стаите на хотела, сигурно само на метри над главата му; закусва, бръсне се или пише писмо, или разговаря с Уолдън. „Дано да убия и Уолдън“, рече си Феликс.

Не беше невъзможно двамата да се появят във фоайето всеки миг, но надали можеше да възлага надежди на това. И какво ще направи тогава?

„Ще хвърля бомбата и ще умра щастлив.“

Видя през стъклената врата хлапето.

То тръгна по тясната алея, която водеше към входа на хотела. Феликс виждаше плика в ръката му: детето го държеше за крайчето почти с отвращение, сякаш пликът беше мръсен, а не ръцете му. Момчето наближи вратата, но го спря служител на хотела. Последва някакъв разговор, който Феликс не чу, и хлапакът си тръгна. Служителят влезе във фоайето с плика в ръка.

Феликс се напрегна. Дали ще стане?

Служителят подаде плика на портиера. Той го погледна, взе молив, написа нещо в горния десен ъгъл — номера на стаята? — и извика пиколо.

Стана!

Феликс се изправи, внимателно вдигна куфара си и пое към стълбите.

Пиколото го подмина на първия етаж и продължи нагоре.

Феликс го последва.

Беше почти прекалено лесно.

Позволи на пиколото да изкачи още една площадка, после забърза, за да не го изпусне от поглед.

На петия етаж момчето тръгна по коридора. Феликс спря, наблюдаваше го.

Момчето почука на една врата. Тя се отвори и се показа ръка, която пое плика.

„Намерих те, Орлов.“

Пиколото се престори, че си отива, но го извикаха обратно. Феликс не чу думите. Момчето получи бакшиш.

— Благодаря ви, сър, много мило от ваша страна — отвърна то и вратата се затвори.

Феликс тръгна по коридора.

Момчето видя куфара му и посегна към него с думите:

— Да ви помогна ли, сър?

— Не! — рязко отвърна Феликс.

— Разбира се, сър — отвърна пиколото и отмина.

Феликс се приближи до вратата на Орлов. Нима нямаше допълнителна охрана? Уолдън вероятно си въобразяваше, че убиецът не може да проникне в лондонска хотелска стая, но Орлов би трябвало да знае по-добре. За миг Феликс се изкуши да се върне и да помисли още малко или вероятно да разузнае още малко, но вече беше твърде близо до Орлов.

Сложи куфара на килима пред стаята.

Отвори го, бръкна във възглавницата и внимателно извади зелената бутилка.

Изправи се бавно.

Почука на вратата.

Осма глава

Уолдън погледна плика. Беше надписан с четлив, съвсем обикновен почерк, но от чужденец, защото англичаните щяха да напишат „княз Орлов“ или „княз Алексей“, но не и „княз А. А. Орлов“. Уолдън много искаше да разбере какво има вътре, но Алекс се бе изнесъл от хотела през нощта и той не можеше да отвори писмото в негово отсъствие — все пак беше лична поща.

Подаде го на Базил Томсън, който не страдаше от такива скрупули. Разкъса плика и извади лист хартия.

— Празен е!

Тогава се почука на вратата.

Всички се задействаха бързо. Уолдън се приближи до прозорците, далеч от вратата и от огневата линия, и застана зад едно канапе, готов да се прикрие. Двамата детективи обградиха вратата и извадиха оръжията си. Томсън застана в средата на стаята, зад голямо тапицирано кресло.

Отново се почука.

— Влез — отворено е — извика Томсън.

Вратата се отвори и един мъж застана на прага.

Уолдън стисна облегалката на дивана.

Той изглеждаше страховито.

Беше висок, с бомбе и черно палто, закопчано до врата. Имаше издължено, слабо и бледо лице. Държеше голяма зелена бутилка в лявата си ръка. Очите му обиколиха стаята и за част от секундата той разбра, че е в капан.

Вдигна бутилката и каза:

— Нитроглицерин!

— Не стреляйте! — излая Томсън на детективите.

Уолдън се скова от страх. Знаеше какво представлява нитроглицеринът: ако бутилката паднеше, всички щяха да загинат. А той искаше да живее, не искаше да умре, агонизиращ в пламъци.

Настъпи продължителна тишина. Никой не помръдваше. Уолдън се взираше в лицето на убиеца — изпито, твърдо, решително лице. Всяка подробност се запечата в ума му в тази ужасна тишина: гърбавият нос, широката уста, тъжните очи, гъстата черна коса, която се подаваше под периферията на шапката. Луд ли беше? Озлобен? Безсърдечен? Садист? Изражението му показваше единствено, че не изпитва страх.

Томсън наруши тишината.

— Предай се — рече той. — Остави бутилката на пода. Не прави глупости.

Уолдън си мислеше: „Ако детективите стрелят и мъжът падне, ще стигна навреме до него, за да хвана бутилката, преди да се е разбила на пода…“.

Не.

Убиецът не помръдваше, вдигнал високо шишето. „Той гледа към мен, не към Томсън — осъзна Уолдън. — Той ме изучава, сякаш съм му интересен; оглежда ме внимателно, до най-малката подробност. Това е лично. Той е заинтригуван от мен, както аз от него. Вече е разбрал, че Алекс не е тук — какво ще направи сега?“

Убиецът заговори на Уолдън на руски:

— Не си толкова глупав, колкото изглеждаш.

„Дали е готов да се самоубие? — помисли си Уолдън. — Дали ще избие всички ни и себе си? По-добре да го накарам да говори…“

Тогава мъжът изчезна.

Уолдън чу бързите му стъпки по коридора и се спусна към вратата. Другите трима го изпревариха.

В коридора детективите коленичиха на пода и се прицелиха. Уолдън видя, че убиецът бяга със странно плавна стъпка, лявата му ръка висеше до тялото и държеше възможно най-здраво бутилката.

„Дали ще се отдалечи и ще я хвърли към нас? — запита се Уолдън. — Вероятно не.“

Томсън си мислеше същото.

— Стреляйте!

Двете оръжия изтрещяха.

Убиецът спря и се обърна.

Бяха ли го уцелили?

Той замахна и запрати шишето към тях.

Томсън и двамата детективи се хвърлиха на пода. Уолдън осъзна за миг, че ако нитроглицеринът се взриви наблизо, няма да има значение дали са проснати на земята.

Бутилката се въртеше във въздуха и летеше към тях. Щеше да падне на метър и половина от Уолдън. А тогава със сигурност щеше да се взриви.

Уолдън хукна към нея.

Тя се спускаше в дъга. Той посегна с двете си ръце. Хвана я. Пръстите му се плъзнаха по стъклото. Паникьоса се, опита да я удържи, почти я изпусна, после я хвана отново…

„Господи, не се изплъзвай, не се изплъзвай…“

… и като футболен вратар той я притисна към гърдите си, извърна се в посоката, в която тя се въртеше; после изгуби равновесие, падна на колене и се задържа, като все още стискаше бутилката и си мислеше: „Ще умра!“.

Но не се случи нищо.

Другите се взираха в него — коленичил и гушнал шишето като новородено.

Един от детективите припадна.

Феликс се втренчи изумен в Уолдън, после се обърна и хукна по стълбите.

Уолдън беше невероятен. Каква смелост — да хване бутилката!

Чу далечен вик:

— След него!

„Отново се случва — помисли си Феликс. — Пак бягам. Какво ми става?“

Стълбите бяха безкрайни. Той чу трополене зад себе си. Отекна вик.

На следващата площадка налетя на сервитьор с поднос. Сервитьорът падна и посуда и храна се разлетяха навсякъде.

Преследвачът беше на един-два етажа зад него. Феликс стигна до края на стълбището, овладя се и влезе спокойно във фоайето.

Там все още беше пълно с хора.

Имаше чувството, че върви по въже.

С периферното си зрение забеляза двамата мъже, които бе сметнал за детективи. Те бяха потънали в разговор и изглеждаха угрижени: сигурно бяха чули стрелбата горе.

Тръгна бавно през фоайето, като едва се сдържаше да не хукне отново. Струваше му се, че всички се взират в него. Гледаше право напред.

Стигна до вратата и излезе.

— Карета, сър? — попита портиерът.

Феликс скочи в една, която чакаше до тротоара, и потегли.

Когато завиха по „Странд“, се обърна към хотела. Един от детективите от стаята на княза изхвърча през вратата, следван от двамата от фоайето. Попитаха нещо портиера и той посочи след каретата. Детективите извадиха оръжията си и хукнаха след нея.

Движението беше натоварено. Каретата спря на „Странд“. Феликс скочи и кочияшът извика:

— Ей! Какво става, човече?

Феликс се гмурна през трафика до отсрещната страна на пътя и хукна на север.

Погледна през рамо. Още бяха след него.

Трябваше да набере преднина, докато се скрие някъде, в лабиринт от задни улички или в гара.

Един униформен полицай на отсрещния тротоар го гледаше с подозрение. След миг детективите му извикаха и той се присъедини към гонитбата.

Феликс се затича по-бързо. Сърцето му бумтеше, дишаше накъсано.

Сви зад един ъгъл и се озова на пазара за плодове и зеленчуци на Ковънт Гардън.

Павираните улици бяха претъпкани с камиони и конски каруци. Навсякъде имаше носачи с натоварени табли на главите или пълни ръчни колички. Мускулести юначаги по потници разтоварваха бъчви с ябълки от каруци. Щайги с маруля, домати и ягоди бяха купувани и продавани от мъже с бомбета и отнасяни от мъже с каскети. Шумът бе ужасен.

Феликс се гмурна в сърцето на пазара.

Скри се зад купчина празни щайги и започна да наднича през пролуките. След миг видя преследвачите си. Спряха и започнаха да се оглеждат. Казаха си нещо, а после четиримата се разделиха.

„Значи Лидия ме е предала — помисли си той, докато опитваше да успокои дишането си. — Дали разбра, че искам да убия Орлов? Не, няма как. Тази сутрин тя беше искрена, не се преструваше, когато ме целуна. Но ако е повярвала на историята за моряка в затвора, със сигурност нямаше да каже нищо на Уолдън. Е, вероятно по-късно се е усетила, че я излъгах, затова е предупредила съпруга си, защото не е искала да се замесва в убийството на Орлов. Всъщност не може да се каже, че ме е предала.

Следващия път няма да ме целуне.

Няма да има следващ път.“

Униформеният полицай се запъти към него. Феликс започна да обикаля щайгите и се озова в малка канавка, скрита от сандъци.

„Е, някак избегнах капана им. Благодарение на нитроглицерина.

Но те би трябвало да се страхуват от мен.

Аз съм ловецът; аз съм онзи, който залага капани.“

Уолдън беше в опасност. Сега два пъти повече отпреди. Кой би предположил, че един посивял аристократ ще има толкова кураж?

Зачуди се къде е полицаят. Надникна навън.

И се озова лице в лице с него.

Онзи тъкмо доби смаяно изражение, когато Феликс го сграбчи за палтото и го дръпна в тясното пространство.

Полицаят политна напред, Феликс го препъна и той се стовари на земята. Феликс се спусна върху него и го стисна за гърлото.

Мразеше полицаи.

Спомни си Бялисток, където стачкоизменниците — здравеняци с метални лостове — пребиваха работниците пред фабриката, а милиционерите наблюдаваха невъзмутимо. Спомни си погрома, когато хулиганите нахлуха в еврейския квартал, подпалваха къщи, ритаха старци, изнасилваха момичета, а униформените гледаха и се смееха. Спомни си Кървавата неделя, когато войниците изстрелваха залп след залп срещу мирното множество пред Зимния дворец, а милиционерите гледаха и ликуваха. Спомни си този, който го бе отвел в Петропавловската крепост, за да го измъчват, и другите, които го отведоха в Сибир и му откраднаха палтото, онези, които нахлуха на срещата на стачниците в Санкт Петербург, размахваха палки и удряха жените по главите, винаги удряха жените.

Полицаят беше работник, продал душата си.

Феликс стисна по-здраво.

Мъжът затвори очи и спря да се бори.

Феликс стисна още по-здраво.

Чу нещо. Извъртя глава.

Едно малко дете, на две-три годинки, ядеше ябълка и го гледаше как души полицая.

„Какво чакам?“ — запита се Феликс.

Пусна полицая.

Детето се приближи и погледна припадналия мъж. Феликс се озърна. Не видя никой от преследвачите си.

— Той спи ли? — попита детето.

Феликс се отдалечи.

Излезе от пазара и тръгна към „Странд“. Започна да се чувства в безопасност. На Трафалгар Скуеър се качи на омнибус.

„Щях да умра — мислеше си Уолдън. — Щях да умра.“

Седеше в хотелския апартамент, докато Томсън събираше екипа си. Някой му донесе чаша бренди със сода и чак тогава забеляза, че ръцете му треперят. Не можеше да изхвърли от ума си бутилката с нитроглицерин, която беше стискал до гърдите си.

Опита да се концентрира върху Томсън. Полицаят видимо се промени, докато говореше с хората си: извади ръце от джобовете, седна на края на стола и гласът му стана рязък.

Уолдън започна да се успокоява.

— Този човек ни се изплъзна между пръстите — рече полицаят. — Това няма да се повтори. Вече знаем нещо за него и ще научим много повече. Знаем, че е бил в Санкт Петербург през или преди 1895 година, защото лейди Уолдън го помни. Знаем, че е бил в Швейцария, защото куфарът, с който е донесъл бомбата, е швейцарски. Знаем и как изглежда.

„Онова лице…“, Уолдън стисна юмруци.

Томсън продължи:

— Уотс, искам ти и хората ти да похарчите малко пари в Ист Енд. Той почти със сигурност е руснак, затова вероятно е анархист или евреин, но не разчитайте на това. Да се опитаме да научим името му. Ако успеем, ще се свържем с Цюрих и Санкт Петербург за повече информация. Ричардс, ти се заеми с плика. Вероятно е купен отделно, затова продавачът ще е запомнил клиента. Удс, ти ще се заемеш с бутилката. Това е бутилка „Уинчестър“ със стъклена тапа. Името на производителя е отпечатано на дъното. Разбери кой ги доставя в Лондон. Изпрати хората си по магазините и провери дали някой аптекар си спомня клиент, който отговаря на описанието на нашия човек. Той сигурно е купил съставките за нитроглицерина от няколко аптеки; ако ги намерим, ще знаем в коя част на Лондон да го търсим.

Уолдън беше впечатлен. Не си даваше сметка, че убиецът е оставил толкова много следи. Вече се чувстваше по-добре.

Томсън се обърна към младеж с филцова шапка и мека яка.

— Тейлър, твоята задача ще е най-важната. С лорд Уолдън видяхме убиеца за кратко, но лейди Уолдън е имала възможност да го огледа добре. Ще дойдеш с нас да говорим с нея и с нейна и наша помощ ще нарисуваш портрет на този тип. Искам тази нощ да го отпечатате и да го разпратите до всички полицейски участъци в Лондон до утре на обяд.

Уолдън си помисли, че мъжът вече няма да може да се измъкне. После се сети, че бе убеден в същото и когато му заложиха капана в хотелската стая; и пак се разтрепери.

Феликс се гледаше в огледалото. Беше подстригал косата си много късо, като прусак, и бе оскубал веждите си, сега бяха съвсем тънки. Като спре да се бръсне, след ден ще прилича на несретник, а след седмица брадата и мустаците му ще покрият отличителната уста и брадичка. За нещастие, няма как да скрие носа си. Беше купил на старо очила с телени рамки. Стъклата бяха толкова малки, че можеше да гледа над тях. Беше сменил и бомбето и черното палто със синя моряшка куртка и каскет от туид с козирка.

Можеха да го разпознаят при по-внимателно вглеждане, но на пръв поглед беше съвсем различен.

Знаеше, че трябва да напусне къщата на Бриджит. Беше купил химикалите от аптеки на два-три километра оттук и когато полицията разбереше това, щеше да претърси всички къщи в околността. Рано или късно щяха да стигнат и до тази улица, а някоя от съседките щеше да им каже: „Знам го, живее в мазето на Бриджит“.

Пак бягаше. Беше унизително и депресиращо. Няколко пъти го бяха преследвали, но винаги, след като бе извършил убийство, а не преди това.

Взе бръснача си, чифт бельо, самоделния динамит и книгата с приказки на Пушкин и ги върза в чистата си риза. После се качи в гостната на Бриджит.

— Исусе Христе, какво си направил с веждите си? — възкликна тя. — Беше такова хубаво момче.

— Трябва да си тръгвам.

Тя погледна вързопа в ръцете му.

— Явно си събрал багажа си.

— Ако дойде полиция, няма да се наложи да ги лъжеш.

— Ще кажа, че съм те изхвърлила, защото съм заподозряла, че си анархист.

— Довиждане, Бриджит.

— Свали тези глупави очила и ме целуни.

Феликс я целуна по бузата и излезе.

— Късмет, момчето ми — извика тя след него.

Той се качи на колелото и за трети път, откакто пристигна в Лондон, тръгна да си търси жилище.

Караше бавно. Вече не се чувстваше слаб от раните си, но беше унил заради провала. Мина през Северен Лондон и Ситито, после прекоси реката по Лондонския мост. От другата страна се насочи на югоизток и мина покрай кръчма, наречена „Слонът и замъкът“.

В района на Олд Кент Роуд откри бедняшки квартал, където можеше да намери евтина стая, без да му задават въпроси. Нае една на четвъртия етаж в пансион, който бе собственост, по думите на домакина, на Англиканската църква. Тук не бе възможно да приготви нитроглицерин, защото нямаше вода в стаята, нито в цялата сграда — само помпа и клозет на двора.

Стаята беше мръсна. В ъгъла бе поставен капан за мишки, а единият прозорец беше покрит с вестник. Боята се лющеше, дюшекът вонеше. Домакинът, прегърбен дебелак, който влачеше чехлите си и кашляше, каза:

— Ако искаш да поправиш прозореца, мога да ти уредя евтино стъкло.

— Къде да оставя велосипеда? — попита го Феликс.

— На твое място ще го кача в стаята, иначе ще го отмъкнат.

Ако вкараше колелото в стаята, щеше да остане само една пътечка от вратата до леглото.

— Ще я взема — каза Феликс.

— Тогава дай дванайсет шилинга.

— Нали казахте три шилинга на седмица.

— Четири седмици предплата.

Феликс му плати. След като купи очилата и смени дрехите, разполагаше с една лира и деветнайсет шилинга.

— Ако искаш да я боядисаш, ще ти уредя боя на половин цена — рече домакинът.

— Ако реша, ще ви кажа — отвърна Феликс. Стаята беше мръсна, но това бе последният му проблем.

На другия ден отново щеше да започне да търси Орлов.

— Стивън! Слава богу, че си добре! — възкликна Лидия.

Той я прегърна.

— Разбира се, че съм добре.

— Какво стана?

— Опасявам се, че не можахме да го заловим.

Лидия едва не припадна от облекчение. Откакто Стивън й каза, че ще „хванат онзи мъж“, тя беше двойно ужасена: ужасена, че Феликс ще убие Стивън, а ако не го убие, тя ще стане причина Феликс отново да отиде в затвора. Знаеше през какво е преминал първия път и от самата мисъл й призляваше.

— Струва ми се, че познаваш господин Базил Томсън — каза Стивън. — А това е господин Тейлър, полицейски художник. Ще му помогнем да нарисува лицето на убиеца.

Сърцето на Лидия се сви. Сега трябваше в продължение на часове да си представя лицето на любовника си в присъствието на своя съпруг. „Кога ще свърши всичко това?“, помисли си тя.

— Между другото, къде е Шарлът? — попита Стивън.

— Пазарува.

— Добре. Не искам да разбере нищо за това и най-вече не искам да разбере къде е Алекс.

— Не казвай и на мен тогава — отвърна Лидия. — По-добре да не знам. Така няма да мога да допусна същата грешка отново.

Седнаха и художникът извади скицника си. Той рисува лицето отново и отново. Лидия можеше да го направи и сама само за пет минути. Първо се опита да заблуди художника с думите: „Не съвсем“, когато нещо беше точно както трябва да бъде, и „Точно така“, когато нещо беше съвсем погрешно, но Стивън и Томсън бяха видели ясно Феликс, макар и за кратко, и я поправяха. Накрая тя се изплаши да не я разкрият и започна да им съдейства, като съзнаваше, че им помага да затворят отново Феликс. Постигнаха доста добра прилика на лицето, което обичаше.

След това нервите й бяха толкова опънати, че изпи доза лауданум и си легна. Сънува, че отива в Санкт Петербург, за да се срещне с Феликс. По ужасяващата логика на сънищата тя бързаше към кораба в карета с две херцогини, които в истинския живот биха я изхвърлили от висшето общество, ако знаеха миналото й. Ала се объркаха и вместо в Саутхемптън отидоха в Борнмът. Там спряха за почивка, макар че беше пет часът, а корабът отплаваше в седем. Херцогините казаха на Лидия, че нощем спят заедно и се докосват по извратен начин. Това някак не беше изненадващо, макар че и двете бяха много стари. Лидия все повтаряше: „Трябва веднага да тръгваме“, но те не й обръщаха внимание. Дойде мъж със съобщение за нея. Беше подписано „Твоят любовник анархист“. Лидия каза на пратеника: „Кажете на моя любовник анархист, че се опитвам да стигна за кораба в седем“. И тогава настана хаос. Херцогините си смигнаха. Оставаха двайсет минути до седем, а още бяха в Борнмът и Лидия осъзна, че не си е събрала багажа. Хукна насам-натам, започна да хвърля неща в куфара, но нищо не можеше да намери и секундите изтичаха, а вече закъсняваше и някак си куфарът не се пълнеше, тя се паникьоса и тръгна без багаж, изгуби се из крайбрежието на Борнмът и не можа да излезе от града, после се събуди, без да е стигнала в Саутхемптън.

Лежеше в леглото, сърцето й биеше бързо, очите й бяха широко отворени и втренчени в тавана, а тя си мислеше: „Това беше само сън. Слава богу. Слава богу!“.

Феликс си легна нещастен и се събуди гневен.

Гневеше се на себе си. Убийството на Орлов не беше свръхчовешка задача. Може и да го пазеха, но нямаше как да го заключат в подземен трезор като пари в банка; освен това дори банковите трезори можеха да бъдат ограбени. Феликс беше интелигентен и решителен. С търпение и упоритост щеше да намери начин да преодолее всички пречки, които щяха да поставят на пътя му.

Преследваха го. Е, няма да го хванат. Щеше да се движи по задните улици, да избягва съседите си, да се озърта постоянно за сини полицейски униформи. Откакто бе станал терорист, неведнъж го бяха преследвали, но така и не го заловиха.

Стана, изми се на помпата в двора, напомни си да не се бръсне, сложи си каскета, куртката и очилата, закуси в една чайна и пое с велосипеда към парка „Сейнт Джеймс“, като избягваше главните улици.

Първото, което забеляза, беше цивилен полицай, който се разхождаше пред къщата на Уолдън.

Това означаваше, че няма да може да заеме обичайната си позиция за наблюдение. Трябваше да се отдалечи навътре в парка и да гледа от разстояние. Освен това не биваше да се задържа дълго на едно място, в случай че полицаят беше достатъчно нащрек и бдителен, за да го забележи.

Около обяд един автомобил излезе от двора на къщата. Феликс хукна към велосипеда си.

Не беше виждал колата да влиза, затова вероятно в нея беше Уолдън. Досега семейството пътуваше винаги с карета, но нямаше причина да не притежават и автомобили. Феликс беше твърде далеч, за да види кой е вътре. Надяваше се да е Уолдън.

Колата се отправи към Трафалгар Скуеър и Феликс се стрелна през тревата, за да я пресрещне. Тя беше на няколко метра пред него, когато той стигна до пътя. Последва я без трудности по Трафалгар Скуеър, после тя се откъсна и се отправи на север по Чаринг Крос Роуд.

Той въртеше бързо педалите, но не прекалено: не искаше да привлича внимание, а и трябваше да си пести силите. Но явно бе твърде предпазлив, защото, когато стигна до Оксфорд Стрийт, автомобилът беше изчезнал. Прокле се за глупостта. Накъде да поеме сега? Имаше четири възможности: наляво, направо, надясно или надясно и назад.

Помисли малко и продължи напред.

В едно задръстване в северния край на Тотнам Корт Роуд отново видя колата и въздъхна с облекчение. Настигна я, докато тя завиваше на изток. Феликс рискува да се приближи достатъчно, за да види кой е вътре. Отпред седеше мъж с шофьорски каскет. Отзад имаше мъж със сива коса и брада: Уолдън!

„И него ще убия — помисли си Феликс. — За бога, ще го убия.“

В задръстването до гара Юстън подмина автомобила на Уолдън и продължи напред, като пое риска той да го види, когато го настигне отново. Кара пред колата по целия Юстън Роуд, като се озърташе постоянно през рамо, за да провери дали е още там. Изчака задъхан на кръстовището с Кингс Крос, тя го подмина и сви на север. Той извърна лице, после я последва.

Трафикът беше относително оживен и Феликс успяваше да кара след автомобила, макар че вече се изморяваше. Започна да се надява, че Уолдън отива при Орлов. Къща в Северен Лондон, дискретна, отдалечена, би била подходящо скривалище. Вълнението му нарастваше. Вероятно щеше да успее да ги убие и двамата.

След километър и нещо движението започна да оредява. Колата беше голяма и мощна и Феликс трябваше да върти педалите все по-усилено. Целият беше в пот. „Колко ли има още?“

Натовареният трафик по Холоуей Роуд му даде кратка почивка, после колата набра скорост по Севън Систърс Роуд. Той я следваше с всички сили. Всеки миг можеше да свърнат от главния път; може би бяха на минути от целта си. „Трябва ми само малко късмет!“, помисли си. Събра и последните си сили. Краката вече го боляха, дишаше пресекливо. Колата безмилостно се отдалечаваше. Когато се откъсна на стотина метра напред и продължи да ускорява, той се отказа.

Спря до пътя, наведен над кормилото, чакаше да се възстанови. Имаше чувството, че ще припадне.

„Винаги така става — каза си горчиво. — Силните на деня винаги имат предимство. Ето го Уолдън, седи си удобно в хубавата кола, пуши пура, дори не шофира.“

Той явно излизаше от града. Орлов можеше да е навсякъде на север от Лондон, на половин ден път с бърз автомобил. Феликс беше победен — отново.

В търсене на по-добра идея, той обърна и се отправи пак към парк „Сейнт Джеймс“.

Шарлът още беше изтръпнала от речта на госпожа Панкхърст.

Разбира се, че ще има нещастие и страдания по света, докато властта е в ръцете на едната му половина и тази половина не разбира проблемите на другата. Мъжете приемаха един жесток и несправедлив свят, защото бе жесток и несправедлив не към тях, а към жените. Ако жените имаха власт, никой нямаше да бъде потиснат.

В деня след срещата на суфражетките умът й кипеше от подобни мисли. Тя видя в нова светлина всички жени около себе си — слугини, продавачки, бавачки в парка, дори майка си. Усещаше, че започва да разбира как е устроен светът. Вече не негодуваше срещу родителите си, защото я лъжат. Те всъщност не я бяха излъгали, а й бяха спестили някои неща; освен това, ако ставаше дума за заблуда, те самите се заблуждаваха почти толкова, колкото заблуждаваха и нея. А баща й беше говорил откровено въпреки явната си неохота. Тя все още искаше да разбере сама всичко, за да се увери, че е истина.

На сутринта се сдоби с някакви пари по случайност — отиде да пазарува с един лакей и му каза: „Дай ми шилинг“. По-късно, докато той я чакаше с каретата пред главния вход на „Либъртис“ на Риджънт Стрийт, тя излезе от страничния и тръгна по Оксфорд Стрийт, където намери жена, която продаваше вестника на суфражетките „Глас за жените“. Той струваше едно пени. Шарлът се върна в „Либъртис“, влезе в дамската гардеробна и скри вестника под роклята си. После отиде при каретата.

Прочете вестника в стаята си следобед. Научи, че инцидентът в двореца по време на представянето на дебютантките не е първият случай, в който жените се обръщат с молба към краля и кралицата. Миналия декември три суфражетки с красиви вечерни рокли се барикадирали в една ложа в „Ковънт Гардън“ по време на галапредставление на „Жана д’Арк“ от Реймънд Роуз, на което присъствали кралят и кралицата с голяма свита. В края на първо действие една от суфражетките станала и се обърнала към краля с мегафон. Отнело им половин час да разбият вратата на ложата и да изкарат жените оттам. Тогава още четирийсет суфражетки от първите редове на балкона се изправили, започнали да хвърлят позиви към партера и после излезли заедно.

Преди и след този инцидент кралят отказвал да даде аудиенция на госпожа Панкхърст. Но с твърдението, че всички поданици имат изконното право да се обърнат към краля със своите оплаквания, суфражетките обявили, че към двореца ще се отправи делегация, придружена от хиляди жени.

Шарлът осъзна, че тази делегация ще тръгне днес — този следобед — сега.

Искаше да отиде.

„Каква полза има да осъзнаеш, че нещо не е наред, ако никой няма да направи нищо“, помисли си тя, а речта на госпожа Панкхърст още кънтеше в ушите й: „Духът, който днес гори у жените, не може да бъде потушен…“.

Баща й беше излязъл с автомобила с Причард. Майка й си легна следобед както винаги. Нямаше кой да я спре.

Тя облече старомодна рокля, избра най-невзрачните си палто и шапка, после слезе тихо по стълбите и се измъкна от къщата.

Феликс обикаляше из парка, без да откъсва поглед от къщата, и мислеше.

Някак трябваше да разбере къде отиде Уолдън с колата. Но как да го направи? Дали да опита отново с Лидия? Можеше, макар че беше рисковано, да мине покрай полицая и да влезе вътре, но как щеше да излезе? Дали Лидия щеше да вдигне тревога? Дори да го пусне да си иде, тя едва ли щеше да му каже къде се крие Орлов, защото вече знаеше каква е целта му. Вероятно би могъл да я прелъсти — но къде и кога?

Не беше възможно да следва колата на Уолдън с велосипед. А с друга кола? За него не беше проблем да открадне, но не умееше да шофира. Би ли могъл да се научи? Дори да успее, дали шофьорът на Уолдън няма да забележи, че ги следят?

А ако се скриеше в колата на Уолдън… Това означаваше да проникне в гаража, да отвори багажника и да остане няколко часа вътре — с надеждата, че няма да го отворят, за да сложат в него нещо преди пътуването. Вероятността за успех бе твърде нищожна, за да рискува всичко, като заложи на нея.

Шофьорът трябваше да е уведомен, разбира се. Дали би могъл да го подкупи? Да го напие? Да го отвлече? Тъкмо разсъждаваше над тези възможности, когато видя момичето да излиза от къщата.

Зачуди се коя е. Може би беше прислужница, защото семейството винаги излизаше с карети; но тя бе минала през главния вход, а Феликс не беше виждал слугите да минават оттам. Вероятно беше дъщерята на Лидия. Тя сигурно знаеше къде е Орлов.

Феликс реши да я проследи.

Тя тръгна към Трафалгар Скуеър. Той остави колелото си в храстите, последва я и я огледа. Дрехите й не бяха като на слугиня. Спомни си, че в нощта, когато се опита да убие Орлов, в каретата имаше момиче. Тогава не го видя добре, защото цялото му внимание беше — пагубно — привлечено от Лидия. През дългите дни на наблюдение на къщата беше зървал понякога момиче в каретата. Вероятно беше същото момиче. Измъкваше се с някаква тайна цел, докато баща й и майка й бяха заети.

Докато я следваше през Трафалгар Скуеър, нещо в нея му се стори смътно познато. Беше почти сигурен, че никога не я е виждал отблизо, и все пак имаше силното усещане за дежавю, докато гледаше стройната й фигура, правия гръб и решителната бърза походка. Понякога зърваше лицето й в профил, когато тя се обръщаше да прекоси улицата, и вирнатата брадичка или вероятно нещо в очите й докосваше някаква струна дълбоко в паметта му. Дали не му напомняше за младата Лидия? Не, нищо подобно: Лидия беше дребна и крехка, с деликатни черти. Това момиче имаше ъгловато, излъчващо сила лице. Напомняше му за картината на един италиански художник, която беше видял в галерия в Женева. След миг и името на художника изникна в ума му: Модиляни.

Приближи се още до нея и след минута-две я видя в анфас. Сърцето му пропусна удар и той си помисли: много е красива.

Къде ли отива? Вероятно на среща с приятел? Да купи нещо забранено? Да направи нещо, което родителите й не биха одобрили, като например да иде в кинотеатър или на мюзикъл?

Хипотезата за приятел беше най-вероятна. А и това бе най-обещаващата възможност от негова гледна точка. Можеше да разбере кое е момчето и да заплаши момичето, че ще разкрие тайната му, ако не му каже къде е Орлов. Тя няма да го направи веднага, разбира се, особено ако знае, че Орлов е преследван от убиец; но ако трябва да избира между любовта на един младеж и сигурността на руския си братовчед, Феликс не се съмняваше, че едно младо момиче ще избере любовта.

Чу шум в далечината. Последва момичето зад един ъгъл. Внезапно се озова на улица, изпълнена с жени. Повечето бяха облечени в цветовете на суфражетките — зелено, бяло и лилаво. Много носеха знамена. Бяха хиляди. Някъде оркестър свиреше марш.

Момичето се присъедини към демонстрацията и тръгна с нея.

„Прекрасно!“, помисли си Феликс.

Пътят беше ограден с полицаи, но те гледаха предимно към жените, затова Феликс можеше да се прокрадва зад гърбовете им по тротоара. Вървеше с демонстриращите и не изпускаше момичето от поглед. Трябваше му късмет и ето че го получи. Тя беше тайна суфражетка! Можеше да бъде изнудвана, но съществуваха и по-деликатни начини да бъде манипулирана.

„По един или друг начин ще получа каквото ми трябва от нея“, рече си Феликс.

Шарлът беше развълнувана. Жените вървяха в редици, поддържани от активистки. Повечето от демонстрантките бяха добре облечени и представителни. Оркестърът свиреше жива мелодия. Виждаха се дори неколцина мъже, които носеха плакат с надпис: „Борете се с правителството, което отказва парламентарен глас на жените“. Шарлът вече не се чувстваше неразбрана и с еретични възгледи. „Ето — рече си, — всички тези жени мислят и се чувстват като мен!“ През последното денонощие имаше моменти, в които се чудеше дали мъжете не са прави, че жените са слаби, глупави и невежи, защото понякога тя имаше чувството, че е слаба и глупава, а определено беше невежа. Но сега си помисли: „Ако се образоваме, няма да сме невежи; ако мислим сами, няма да сме глупави; и ако се борим заедно, няма да сме слаби“.

Оркестърът засвири химна „Йерусалим“ и жените запяха. Шарлът се присъедини с жар:

Моят дух в борбата е несъкрушим,

не ще заспи мечът в ръката ми.

„Не ме интересува дали някой ме вижда — рече си тя непокорно, — дори херцогините!“

Докато Йерусалим не построим

на зелената тучна английска земя.

Демонстрацията прекоси Трафалгар Скуеър и пое по „Мол“. Внезапно се появиха още полицаи, които наблюдаваха напрегнато жените. Имаше и доста зяпачи, предимно мъже, от двете страни на булеварда. Те викаха и подсвиркваха подигравателно. Шарлът чу един от тях да казва: „Всички имате нужда от едно хубаво чукане!“, и тя се изчерви.

Забеляза, че много жени носят жезли със сребърна стрела на върха. Попита най-близката какво символизират те.

— Стрелите на затворническите дрехи — отвърна тя. — Всички жени, които ги носят, са били в затвора.

— В затвора! — изуми се Шарлът. Знаеше, че няколко от суфражетките са били арестувани, но когато се огледа, видя стотици сребърни стрели. За първи път й хрумна, че може този ден да замръкне в затвора. От тази мисъл й прималя. „Няма да продължа — каза си. — Къщата ми е наблизо, от другата страна на парка; ще стигна дотам за няколко минути. Затвор! Ще умра! — Погледна назад и си рече: — Нищо лошо не съм направила! Защо се страхувам, че ще ида в затвора? Защо да не можем да се обърнем към краля? Ако не го направим, винаги ще бъдем слаби, невежи и глупави“. Тогава оркестърът засвири отново, тя изпъна рамене и закрачи в ритъм.

В края на булеварда се издигаше Бъкингамският дворец. Пред него се бяха наредили полицаи, повечето на коне. Шарлът вървеше в първите редици на процесията и се зачуди какво възнамеряват да направят водачките, когато стигнат до портите.

Спомни си как веднъж на излизане от „Дери и Томс“ един пияница се прокрадваше към нея по тротоара. Джентълмен с цилиндър го блъсна настрани с бастуна си, а лакеят бързо й помогна да се качи в каретата, която чакаше до тротоара.

Днес обаче никой нямаше да й се притече на помощ.

Вече бяха пред портите на двореца.

„Последния път, когато бях тук, имах покана“, каза си тя.

Първата редица стигна до полицаите. За миг настъпи застой. Хората отзад напираха. Шарлът видя госпожа Панкхърст. Беше в костюм от лилаво кадифе, бяла блуза с висока яка и зелен жакет. Шапката й беше лилава, с огромно бяло щраусово перо и воал. Тя се откъсна от множеството и се приближи до портите на двореца. Изглеждаше толкова дребна и смела, докато крачеше с вдигната глава към дверите на краля!

Тя спря пред полицейски инспектор с каскет. Той беше огромен здравеняк и изглеждаше поне трийсет сантиметра по-висок от нея. Последва кратък разговор и госпожа Панкхърст пристъпи напред. Инспекторът й препречи пътя. Тя се опита да мине покрай него и тогава за ужас на Шарлът полицаят я сграбчи, вдигна я от земята и я отнесе настрани.

Шарлът се вбеси — както и всички останали жени. Демонстрантките се устремиха яростно към полицаите. Шарлът видя как една-две се откъсват от множеството и хукват към двореца, преследвани от униформени. Конете запристъпваха от крак на крак, железните им подкови тракаха заплашително по паважа. Редицата започна да се разкъсва. Няколко жени се бореха с полицаите и бяха повалени на земята. Шарлът се ужаси, че ще й се случи същото. Част от зяпачите се втурнаха да помагат на полицията и после суматохата прерасна в бой. Една жена на средна възраст близо до Шарлът беше сграбчена през бедрата. „Пуснете ме, сър!“, извика тя гордо, а полицаят отвърна: „Скъпа моя, днес мога да те хващам където си поискам!“. Неколцина мъже със сламени шапки нахлуха сред тълпата и започнаха да блъскат и удрят жените, а Шарлът се разкрещя. Внезапно група суфражетки с бухалки контраатакуваха и като че ли отвсякъде изникнаха мъже със сламени шапки. Те вече не бяха зяпачи: включиха се в боя. Шарлът искаше да избяга, но накъдето и да се обърнеше, виждаше насилие. Един тип с бомбе награби млада жена през гърдите и пъхна другата си ръка между бедрата й. Шарлът го чу да казва: „Отдавна чакаш това, нали, скъпа?“ Тази зверщина я ужаси: беше като в онези средновековни картини, изобразяващи Чистилището, в които всички страдаха от неизразими мъчения; но това бе истинско и тя се намираше насред него. Някой я блъсна отзад, тя падна и ожули коленете и дланите си. Някой я настъпи по ръката. Опита да стане и беше повалена отново. Осъзна, че може да бъде стъпкана от кон и да умре. Отчаяно се вкопчи в палтото на една жена и се издърпа на крака.

Няколко жени хвърляха пипер в очите на мъжете, но беше невъзможно да се прицелват точно и поразяваха колкото нападателите си, толкова и от своите. Боят стана още по-свиреп. Шарлът видя една жена да лежи на земята, от носа й течеше кръв. Искаше да й помогне, но не можеше да помръдне — едва се задържаше права. Вече бе не само уплашена, а и гневна. Мъжете, полицията и цивилните, удряха и ритаха жените с удоволствие. Шарлът си помисли истерично: „Защо се хилят така?“. С ужас усети как една огромна ръка я стиска за гърдата и я извива. Шарлът се обърна и отблъсна непохватно ръката от себе си. Стоеше пред мъж в средата на двайсетте, добре облечен, с костюм от туид. Той я стисна за гърдите и заби здраво пръсти в тях. Никой никога не я беше докосвал там. Тя започна да се бори с него и видя, че на лицето му е изписана смесица от омраза и желание. „Това ти трябва, нали?“, изкрещя той и стовари юмрука си в стомаха й. Ръката му сякаш потъна там. Шокът беше ужасен, болката — още повече, но я изплаши най-вече това, че не можеше да си поеме дъх. Наведе се напред с отворена уста. Искаше да вдиша, да изкрещи, но не можеше. Беше сигурна, че ще умре. Смътно усети, че един много висок мъж се приближава и разделя тълпата като житна нива. Високият сграбчи мъжа с костюма от туид за ревера, удари го в брадичката и го отлепи от земята. Изненадата на лицето на онзи беше почти комична. Шарлът най-сетне си пое жадно дъх. Високият я прихвана здраво през раменете и каза в ухото й: „Насам“. Тя осъзна, че я спасяват, и усещането да е в ръцете на някой толкова силен и готов да я защити й донесе толкова огромно облекчение, че едва не припадна.

Високият я поведе към края на тълпата. Един сержант от полицията замахна към нея с палката си, но защитникът й вдигна ръка, за да спре удара, и извика от болка, когато дървената палка се стовари на предмишницата му. Той пусна Шарлът. Последва поредица от удари и накрая сержантът се просна кървящ на земята, а високият отново я поведе през навалицата.

Внезапно излязоха от множеството. Когато осъзна, че вече е в безопасност, Шарлът се разплака — започна да хлипа тихо и да бърше сълзите по бузите си. Мъжът я подтикваше да върви.

— Да се махаме оттук — рече той. Говореше с чужд акцент. Шарлът вече нямаше своя воля: тръгна накъдето я поведе.

След малко започна да се съвзема. Осъзна, че са близо до гара „Виктория“. Мъжът спря пред Лайънс Корнър Хаус и каза:

— Ще ви се отрази добре един чай.

Тя кимна и те влязоха.

Той я отведе до една маса и седна срещу нея. Тя го огледа за първи път. За миг отново се изплаши. Той имаше издължено лице с крив нос. Косата му беше много къса, а бузите — неизбръснати. Изглеждаше някак хищен, но после съгледа в очите му единствено състрадание.

Пое си дълбоко дъх и попита:

— Как да ви се отблагодаря?

Той не обърна внимание на въпроса й.

— Ще искате ли нещо за ядене?

— Само чай. — Разпозна акцента му и заговори на руски: — Откъде сте?

Явно му стана приятно, че тя говори на родния му език.

— Роден съм в Тамбовска губерния. Говорите руски много добре.

— Майка ми е рускиня, гувернантката ми — също.

Дойде сервитьорката и той поръча:

— Два чая, скъпа.

Шарлът си помисли: „Той се учи на английски от простолюдието“. И добави на руски:

— Дори не знам името ви. Аз съм Шарлът Уолдън.

— Феликс Кшезински. Много смело от ваша страна да участвате в демонстрацията.

Тя поклати глава.

— Не става дума за смелост. Просто не знаех какво ме чака. — И се запита: „Кой е този човек? Откъде се появи? Изглежда забележително, но е предпазлив. Бих искала да науча повече за него“.

— А вие какво очаквахте? — попита той.

— На демонстрацията ли? Не знам… Защо на тези мъже им харесва да бият жени?

— Интересен въпрос. — Той внезапно се оживи и Шарлът видя, че има привлекателно, изразително лице. — Вижте, ние поставяме жените на пиедестал и се преструваме, че са с чисти души и безпомощни тела. Затова, поне в светското общество, мъжете трябва да си казват, че никога не изпитват враждебност към жените, нито желание към телата им. А ето че се появяват някакви жени — суфражетките, — които очевидно не са безпомощни и нямат нужда да бъдат боготворени. Нещо повече — нарушават закона. Те отричат митовете, в които мъжете са се накарали да вярват, и затова могат да бъдат нападнати безнаказано. Мъжете се чувстват измамени и дават израз на цялата похот и гняв, които са се престрували, че не изпитват. Това е огромно изпускане на напрежението и те му се наслаждават.

Шарлът го гледаше изумена. Не можеше да повярва — подробно обяснение, просто така, без да се замисли! „Харесва ми този човек“, помисли си тя и попита:

— С какво се занимавате?

Той отново стана предпазлив.

— Безработен философ.

Чаят дойде. Беше силен и много сладък и донякъде й помогна да се съвземе. Тя беше заинтригувана от странния руснак и искаше да го опознае.

— Вие като че ли смятате, че всичко това — положението на жените в обществото и така нататък — е лошо не само за тях, но и за мъжете.

— Сигурен съм.

— Защо?

Той се поколеба.

— Мъжете и жените са щастливи, когато обичат. — За миг по лицето му премина сянка. — А да обичаш не е същото като да боготвориш. Боготвори се божество. Само човешките същества могат да бъдат обичани. Когато боготворим една жена, не можем да я обичаме. Ето защо, щом открием, че тя не е богиня, я намразваме. Което е тъжно.

— Никога не съм се замисляла за това — рече Шарлът с почуда.

— Освен това всяка религия има добри и лоши богове. Господ и Дяволът. Така и ние имаме добри и лоши жени; и с лошите жени можеш да правиш каквото пожелаеш, например със суфражетките и проститутките.

— Какви са тези проститутки?

Той изглеждаше изненадан.

— Жени, които се продават за… — използва руската дума, а Шарлът не я знаеше.

— Ще ми преведете ли?

— За чукане — рече той на английски.

Тя се изчерви и извърна поглед.

— Думата неприлична ли е? — попита той. — Съжалявам, не зная друга.

Шарлът събра кураж и каза тихо:

— Сексуално сношение.

Той мина пак на руски:

— Мисля, че вие сте била поставена на пиедестал.

— Не можете да си представите колко е ужасно — рече тя яростно. — Да си толкова невеж! Наистина ли има жени, които се продават по такъв начин?

— О, да. Почтените омъжени жени трябва да се преструват, че не харесват сексуалното сношение. Това понякога не се харесва на мъжете и те ходят при проститутки. Проститутките пък се преструват, че много им харесва, макар да го правят толкова често и с толкова много хора, че всъщност не им харесва особено. Всичко опира до преструвки.

„Ето това трябваше да науча!“, помисли си Шарлът. Искаше да го отведе у дома и да го окове с вериги в стаята си, за да й обяснява всичко ден и нощ.

— А как сме започнали с тези преструвки?

— За отговора на този въпрос няма да стигне и един живот. Най-малко. Сигурен съм обаче, че има връзка с властта. Мъжете имат власт над жените, а богатите — над бедните. Много илюзии са необходими, за да се легитимира тази система — илюзии за монархията, капитализма, размножаването, секса. Тези илюзии ни правят нещастни, но без тях някой ще изгуби властта си. А мъжете няма да се откажат от нея, дори поради това да са нещастни.

— А какво трябва да се направи?

— Това е големият въпрос. На хората, които не искат да се откажат от властта, тя трябва да им бъде отнета. Прехвърлянето на власт от една фракция към друга в рамките на същата класа се нарича преврат и не променя нищо. Прехвърлянето на власт от една класа към друга се нарича революция и тя вече носи промяна. — Той се поколеба. — Макар че промените невинаги са онези, които революционерите са искали. Революциите се случват само когато хората се надигнат заедно срещу своите потисници — както правят суфражетките. Но те непременно са свързани с насилие, защото хората са готови да убиват, за да запазят властта си. И все пак те се случват, защото хората винаги ще отдават живота си за свободата.

— Вие революционер ли сте?

— Познайте от три пъти — рече той на английски.

Шарлът се засмя.

Стана точно заради смеха.

Докато Феликс говореше, част от ума му наблюдаваше лицето й и преценяваше реакциите й. Той изпита сърдечност към нея и тя му се струваше някак позната. Помисли си: „Уж аз трябваше да я омая, а тя омайва мен“.

И тогава тя се засмя.

Засмя се диво, в ъгълчетата на кафявите й очи се появиха бръчици; тя отметна глава назад така, че брадичката й се вирна напред; вдигна ръце с дланите нагоре в почти безпомощен жест и се засмя от сърце, с цяло гърло.

Феликс се върна двайсет и пет години назад. Видя тристайна къщурка до стената на дървена църква. Вътре момче и момиче седяха едно срещу друго до груба дъсчена маса. На огъня имаше метално гърне, в което вряха зеле, малко парче сланина и много вода. Почти беше мръкнало и баща им скоро щеше да се върне за вечеря. Петнайсетгодишният Феликс тъкмо бе разказал на осемнайсетгодишната си сестра Наташа анекдота за пътника и дъщерята на селянина. Тя отметна глава назад и се засмя.

Феликс се взираше в Шарлът. Тя изглеждаше точно като Наташа.

— На колко сте години? — попита я той.

— На осемнайсет.

И тогава го споходи толкова смайваща, толкова невероятна, толкова опустошителна мисъл, че сърцето му замря.

Преглътна с усилие и попита:

— А кога е рожденият ви ден?

— На втори януари.

Той ахна. Тя беше родена точно седем месеца след сватбата на Лидия и Уолдън; девет месеца след последния път, в който се беше любил с Лидия.

Освен това изглеждаше точно като сестра му Наташа.

И така Феликс разбра истината.

Шарлът беше негова дъщеря.

Девета глава

Какво има? — попита го тя.

— Какво?

— Изглеждате, сякаш сте видели призрак.

— Напомнихте ми на някого. Разкажете ми за себе си.

Тя го погледна смръщено: като че ли в гърлото му беше заседнала буца.

— Да не би да сте се простудили?

— Никога не се простудявам. Кой е най-ранният ви спомен? Тя се замисли за миг.

— Отраснах в къща в провинцията, наречена Уолдън Хол, в Норфолк. Тя е красива сива каменна сграда с много хубава градина. През лятото пием чая си отвън, под кестена. Сигурно съм била на четири, когато за първи път ми позволиха да пия чай с мама и татко. Беше много скучно. На моравата нямаше нищо интересно. Много ми се искаше да заобиколя къщата и да ида до конюшните. Един ден те оседлаха едно магаре и ми позволиха да го пояздя. Бях виждала как се язди, разбира се, и си мислех, че знам как се прави. Казаха ми да стоя неподвижно или ще падна, но аз не им повярвах. Отначало някой хвана поводите и започна да ме разхожда нагоре-надолу. После ми позволиха да ги поема сама. Всичко ми се струваше толкова лесно, че пришпорих магарето, както бях виждала да правят с конете, и то се затича. Следващото, което си спомням, беше, че съм на земята и плача. Не можех да повярвам, че наистина съм паднала! — Тя се засмя при спомена.

— Явно сте имали щастливо детство — каза Феликс.

— Не бихте говорили така, ако познавахте гувернантката ми. Казва се Мария и е руски дракон. „Младите дами винаги са с чисти ръце.“ Тя още е моя наставница.

— Е, все пак сте имали добра храна, дрехи и не сте мръзнали, а когато сте боледували, е идвал лекар.

— Според вас това ли е щастието?

— Аз бих се задоволил и с толкова. А кой е най-хубавият ви спомен?

— Когато татко ми подари пони — отвърна тя веднага. — Толкова много го исках, че беше като сбъдната мечта. Никога няма да забравя онзи ден.

— Той що за човек е?

— Кой?

Феликс се поколеба.

— Лорд Уолдън.

— Татко ли? Е… — Това се казва въпрос. За напълно непознат Феликс доста се интересуваше от нея, но тя бе дори по-любопитна за него. Под всички тези въпроси се усещаше някаква дълбока меланхолия, която я нямаше преди минути. Вероятно защото той беше имал нещастно детство и нейното му се струваше много по-хубаво. — Мисля, че татко сигурно е страшно добър човек…

— Но?

— Но той се държи с мен като с дете. Знам, че може би съм плашещо наивна, но никога няма да стана друга, ако не се уча. Той не ми обяснява нещата, както… е, както вие ми ги обяснихте. Много се смущава, когато ми говори за… мъже и жени, нали разбирате… а когато говори за политическите си възгледи, ми изглежда малко… как да кажа… самодоволен.

— Това е напълно естествено. През целия си живот е получавал всичко, което е искал, и то лесно. Разбира се, че за него светът е прекрасен такъв, какъвто е, с изключение на няколко дребни проблема, които ще се изгладят с времето. Обичате ли го?

— Да, освен в моментите, когато го мразя. — Интензивността на погледа му започна да я притеснява. Той като че ли попиваше жадно всяка нейна дума и запаметяваше израженията й. — Татко е много сърдечен човек, а вие защо се интересувате?

Той се усмихна странно, някак накриво.

— Цял живот се боря с управляващата класа, но рядко имам шанса да поговоря с неин представител.

Шарлът се досещаше, че това не е истинската причина, и се зачуди защо я лъже. Вероятно се смущаваше от нещо — хората обикновено я лъжеха по тази причина.

— Аз не съм представител на управляващата класа, не повече от някое от кучетата на татко.

Той се усмихна.

— Разкажете ми за майка ви.

— Тя е много чувствителна. Понякога се налага да пие лауданум.

— Какво е лауданум?

— Лекарство, което съдържа опиум.

Той вдигна вежди.

— Това звучи зловещо.

— Защо?

— Мислех, че употребата на опиум се смята за упадъчна.

— Не и за медицински цели.

— О…

— Скептичен сте.

— Винаги.

— Е, кажете тогава какво имате предвид.

— Предполагам, че щом майка ви се нуждае от опиум, вероятно е по-скоро нещастна, отколкото болна.

— Защо да е нещастна?

— Вие ми кажете, тя е ваша майка.

Шарлът се замисли. „Нещастна ли е мама? Тя определено не изглежда така доволна като татко. Твърде много се тревожи и излиза от релси и при най-малкия повод.“

— Тя е напрегната — отвърна Шарлът. — Но не мисля, че защото е нещастна. Чудя се дали няма връзка с това, че е напуснала родината си?

— Възможно е — рече Феликс, но не звучеше убеден. — Имате ли братя и сестри?

— Не. Най-добрата ми приятелка е братовчедка ми Белинда, която е на моята възраст.

— А какви са другите ви приятели?

— Нямам други приятели, само познати.

— Други братовчеди?

— Двама близнаци, шестгодишни. Разбира се, имам много братовчеди в Русия, но никога не съм ги виждала, освен Алекс, който е много по-голям от мен.

— А какво смятате да правите с живота си?

— Що за въпрос!

— Не знаете ли?

— Още не съм решила.

— Какви са вариантите?

— Това наистина е сложен въпрос. Искам да кажа, че вероятно се очаква да се омъжа за човек от моята класа и да гледам деца. Предполагам, че ще трябва да се омъжа.

— Защо?

— Аз няма да наследя Уолдън Хол, когато татко умре.

— Защо не?

— Защото той върви с титлата — а аз не мога да бъда граф Уолдън. Затова къщата ще остане на Питър, по-големия близнак.

— Разбирам.

— А аз няма да мога да се издържам сама.

— Естествено, че можете.

— Не съм научена на нищо.

— Научете се сама.

— И какво бих могла да върша?

Феликс сви рамене.

— Отглеждайте коне. Отворете магазин. Постъпете на някаква служба. Станете професор по математика. Напишете пиеса.

— Говорите, сякаш бих могла да направя каквото реша.

— Вярвам, че можете, но имам едно съвсем сериозно предложение. Говорите идеално руски — може да превеждате романи на английски.

— Наистина ли смятате, че бих могла?

— Нямам никакви съмнения.

Шарлът прехапа устна.

— Защо вие имате такава вяра в мен, а родителите ми нямат? Той се замисли, после се усмихна.

— Ако аз ви бях отгледал, щяхте да се оплаквате, че сте принудена постоянно да се трудите и не ви се позволява да танцувате.

— Вие нямате ли деца?

Той извърна поглед.

— Не съм женен.

Това събуди любопитството й.

— А искали ли сте?

— Да.

Тя знаеше, че не бива да продължава, но не можа да се сдържи: искаше да научи какъв е бил този странен човек, когато е бил влюбен.

— Какво стана?

— Момичето се омъжи за друг.

— Как се казваше?

— Лидия.

— И майка ми се казва така.

— Нима?

— Лидия Шатова, така се е казвала. Сигурно сте чували за граф Шатов, ако сте живели известно време в Санкт Петербург.

— Да, чувал съм. Имате ли часовник?

— Какво? Не.

— Аз също. — Той се огледа и видя часовник на стената. Шарлът проследи погледа му.

— Господи, вече е пет часът! Възнамерявах да се прибера, преди мама да е слязла за чая. — Тя се изправи.

— Ще имате ли неприятности? — попита той и също стана.

— Предполагам. — Тя се обърна, за да излезе от кафенето.

— О, Шарлът…

— Какво има?

— Имате ли нещо против да платите чая? Аз съм много беден човек.

— О! Не знам дали имам пари. Да! Вижте, единайсет пенса. Достатъчно ли са?

— Разбира се. — Той взе шест пенса от дланта й и отиде да плати.

„Колко странно — каза си Шарлът, — какви неща трябва да помниш, когато не си в светското общество. Какво ли би си помислила Мария за мен — да купувам чай на непознат? Сигурно ще припадне.“

Той й донесе рестото и й отвори вратата.

— Ще повървя малко с вас.

— Благодаря ви.

Хвана я за ръката, докато вървяха по улицата. Слънцето още грееше силно. Един полицай се приближи към тях и Феликс я накара да спре и се загледа в една витрина, докато той отмина.

— Защо не искахте да ни види? — попита Шарлът.

— Може да търсят хора, които са забелязани на шествието.

Шарлът се смръщи. Това й се струваше малко вероятно, но той сигурно знаеше по-добре.

Продължиха и тя каза:

— Обичам юни.

— Времето в Англия е прекрасно.

— Мислите ли? Значи никога не сте били в Южна Франция.

— Очевидно не съм.

— Ние ходим всяка зима. Имаме вила в Монте Карло. — Внезапно я порази неприятна мисъл. — Надявам се, не смятате, че се хваля.

— Разбира се, че не. — Той се усмихна. — Трябва вече да сте разбрали, че за мен голямото богатство е повод за срам, а не за гордост.

— Предполагам, че трябва да съм го разбрала, но не съм. В такъв случай презирате ли ме?

— Не, но богатството не е ваше.

— Вие сте най-интересният човек, когото съм срещала — каза Шарлът. — Може ли да ви видя отново?

— Да — отвърна той. — Имате ли носна кърпичка?

Тя извади една от джоба на палтото си и му я подаде. Той си издуха носа.

— Наистина настивате — рече тя. — Очите ви сълзят.

— Сигурно сте права. — Той избърса очите си. — Да се срещнем ли пак в онова кафене?

— Не е най-привлекателното място, нали? — отвърна тя. — Да измислим нещо друго. Да, сетих се! Ще идем в Националната галерия. Тъкмо ако видя някой познат, можем да се престорим, че не сме заедно.

— Разбира се.

— Харесвате ли картини?

— Би ми харесало да ме образовате.

— Тогава се разбрахме. Какво ще кажете за вдругиден в три часа?

— Добре.

Хрумна й, че може би няма да е в състояние да се измъкне.

— Ако нещо се обърка и не мога да дойда, да ви изпратя ли съобщение?

— Ами… аз съм все в движение. — И тогава му хрумна: — Но винаги можете да оставите съобщение на госпожа Бриджит Калахан на Корк Стрийт номер деветнайсет в Камдън Таун.

Тя повтори адреса.

— Ще си го запиша още щом се прибера у дома. Живея само на няколкостотин метра оттук. — Тя се поколеба. — Трябва да се разделим. Надявам се, че няма да се обидите, но наистина ще е най-добре да не ме виждат с вас.

— Да се обидя? — попита той и се усмихна леко криво. — Не, нищо подобно.

Тя подаде ръка.

— Довиждане.

— Довиждане. — Той стисна здраво ръката й.

Тя се обърна и се отдалечи. „У дома ще имам неприятности — каза си. — Ще са разбрали, че не съм в стаята си, и ще започне разпит. Ще им кажа, че съм излязла на разходка в парка. Няма да им хареса.“

Но някак си не я беше грижа какво ще си помислят. Беше много щастлива, защото бе открила истински приятел.

Когато стигна до портата, се обърна и погледна назад. Той стоеше, където го беше оставила, и я гледаше. Тя му се усмихна потайно. Той помаха. По някаква причина изглеждаше уязвим и тъжен, докато стоеше там сам. „Това са глупости“, каза си тя, защото си спомни как я беше спасил от тълпата: той бе много корав.

Влезе в двора и изкачи стълбите към предната врата.

Уолдън пристигна в Уолдън Хол със силни болки в стомаха. Тръгна от Лондон предобед, още щом художникът на полицията довърши портрета на убиеца, изяде храната за из път и изпи бутилка шабли, без да спират. Освен това беше нервен.

Днес трябваше да се види отново с Алекс. Предполагаше, че той ще има контрапредложение и очакваше одобрението му от царя по телеграфа този ден. Уолдън се надяваше в руското посолство да са се сетили да препратят телеграмата до Алекс в Уолдън Хол. Надяваше се и въпросното контрапредложение да е разумно, да е нещо, което ще може да представи пред Чърчил като триумф.

Вече нямаше търпение да приключи преговорите е Алекс, но знаеше, че всъщност няколко минути няма да са от значение и винаги е грешка да изглеждаш нетърпелив по време на преговори; затова спря във фоайето и се успокои, преди да тръгне към Осмоъгълния салон.

Алекс седеше до прозореца и изглеждаше замислен. До него имаше недокоснат поднос с чай и сладкиши. Алекс вдигна нетърпеливо поглед и попита:

— Какво стана?

— Мъжът дойде, но се опасявам, че не можахме да го заловим — отвърна Уолдън.

Алекс извърна очи.

— Дошъл е да ме убие…

Уолдън изпита съжаление към него. Той беше млад, а носеше огромна отговорност, намираше се в чужда страна и бе преследван от убиец. Но нямаше смисъл да го оставя да тъне в мисли, затова заговори ведро:

— Вече имаме описанието му — всъщност художникът на полицията му направи портрет. Томсън ще го хване до ден-два. Тук си на сигурно място — няма как да разбере къде се намираш.

— Мислехме, че и в хотела съм на сигурно място — но той разбра, че съм там.

— Няма да се случи отново. — Това не беше добро начало за днешните преговори. Трябваше да намери начин да насочи мислите му към по-приятни теми. — Пи ли вече чай?

— Не съм гладен.

— Да идем да се поразходим — ще ти отвори апетит за вечеря.

— Добре. — Алекс се изправи.

Уолдън взе една пушка — била за зайците — и тръгнаха към фермата на имението. Един от двамата охранители, осигурени от Базил Томсън, ги следваше на десетина метра.

Уолдън показа на Алекс своята свиня рекордьорка, Принцесата на Уолдън.

— Две поредни години печели първо място на селскостопанския панаир на Източна Англия. — Алекс се възхити на солидните тухлени къщи на арендаторите, на високите белостенни обори и на великолепните товарни коне.

— Не печеля нищо от фермата, разбира се — рече Уолдън. — Цялата печалба отива за нов добитък или за напояване, за сгради, за огради… но така давам пример на арендаторите; а и фермата ще струва много повече след смъртта ми, отколкото когато я наследих.

— В Русия не можем да поддържаме подобно стопанство — каза Алекс. „Добре — рече си Уолдън, — вече мисли за нещо друго.“ Алекс продължи: — Нашите селяни не искат да използват нови методи, не биха докоснали машини, не биха се грижили за нови сгради или за хубави инструменти. Те още са крепостни, ако не юридически, то психологически. Когато реколтата е лоша и те гладуват, знаеш ли какво правят? Изгарят празните обори.

Мъжете косяха Южния акър. Дванайсет работници се бяха подредили в неравна редица из полето, наведени над косите си, чуваше се ритмично свистене и високите треви падаха като плочки на домино.

Самюъл Джоунс, най-възрастният работник, изкара първи реда си. Приближи се с косата в ръка и вдигна шапката си пред Уолдън. Уолдън стисна мазолестата му, твърда като камък длан.

— Ваша светлост намери ли време да посети изложението в Ланън? — попита Самюел.

— Да, ходих там — отвърна Уолдън.

— А видяхте ли машината за косене, за която говорихме?

Уолдън доби колебливо изражение.

— Тя е великолепна техническа новост, но не знам…

Сам кимна.

— Машината никога не върши работата така добре като човека.

— От друга страна, така ще окосим сеното за три дни вместо за две седмици — а това намалява опасността да завали. После ще можем да я дадем под наем на фермите под аренда.

— И ще ви трябват по-малко работници — добави Сам.

Уолдън се престори на разочарован.

— Не. Не бих освободил никого. Това просто ще означава, че няма да наемаме цигани за помощници по време на жътвата.

— Значи няма да има голяма разлика.

— Всъщност не, но и аз съм малко загрижен как ще го приемат хората — нали знаеш младия Питър Доукинс, все ще си намери повод да създава проблеми.

Сам изсумтя.

— Както и да е — продължи Уолдън. — Господин Самсън ще отиде да види машината другата седмица. — Самсън беше управител на имението. — Знаеш ли! — възкликна Уолдън, сякаш му бе хрумнало току-що. — Защо не тръгнеш с него, Сам?

Сам се престори, че не е особено възхитен от идеята.

— До Ланън? Ходих там през 1888 година. Не ми хареса.

— Ще заминете с влака с господин Самсън — може да вземеш и младия Доукинс, вижте машината, обядвайте в Лондон и се върнете следобеда.

— Не знам какво ще каже госпожата.

— Ще се радвам да чуя твоето мнение за машината.

— Е, сигурно ще е интересно.

— Значи се разбрахме. Ще кажа на Самсън да уреди всичко. — Уолдън се усмихна заговорнически. — Може да намекнеш на госпожа Джоунс, че на практика съм те заставил.

Сам се ухили.

— Така ще направя, милорд.

Косенето почти приключваше. Мъжете спряха работа. Из останалите неокосени треви сигурно се криеха зайци. Уолдън извика Доукинс и му подаде пушката.

— Ти си добър стрелец, Питър. Виж дали ще можеш да отстреляш един за къщата.

Всички застанаха в края на полето, извън линията на стрелбата, после окосиха и последните треви, за да принудят зайците да излязат на открито. Изскочиха четири и Доукинс уцели два веднага с първите изстрели, а после още един. Алекс се смръщи от стрелбата.

Уолдън взе пушката и единия заек и тръгна с Алекс обратно към къщата. Алекс поклати глава с възхищение.

— Имаш чудесен подход към хората си. Аз никога не успявам да уцеля баланса между строгост и щедрост.

— Нужна е практика — рече Уолдън и вдигна заека. — Всъщност той не ни е нужен — но исках да им напомня, че зайците са мои и са им дар от мен, а не техни по право. — „Ако имах син — помисли си Уолдън, — точно така щях да му го обясня.“

— Иначе казано, нужно е убеждаване и съгласие — рече Алекс.

— Това е най-добрият метод — дори да се наложи да направиш известни отстъпки.

Алекс се усмихна.

— Което ме подсеща отново за Балканите.

„Слава богу, най-сетне“, помисли си Уолдън.

— Да обобщя ли нещата? — продължи Алекс. — Ние сме готови да се бием на ваша страна срещу Германия, а вие сте готови да признаете правото ни на достъп през Босфора и Дарданелите. Ние искаме обаче не само право, а власт. Нашето предложение да признаете целия Балкански полуостров, от Румъния до Крит, за руска сфера на влияние, не срещна вашето одобрение: без съмнение решихте, че така ще ни дадете твърде много. Моята задача тогава беше да формулирам по-незначително искане: което да ни осигури достъп по море, без да свързваме прекалено Британия с проруска политика на Балканите.

— Да. — „Умът му сече като бръснач — помисли си Уолдън. — Преди няколко минути му давах бащински съвет, а сега той ми е като равен — най-малко. Предполагам, че така се случва, когато синът ти стане мъж.“

— Съжалявам, че отне толкова време — продължи Алекс. — Трябваше да изпратя кодирани телеграми през руското посолство до Санкт Петербург и разговорите от разстояние не са толкова скоростни, колкото ми се иска.

— Разбирам — рече Уолдън и си каза: „Стига де — изплюй камъчето!“.

— Има един район от около десет хиляди квадратни мили, от Константинопол до Адрианопол — горе-долу половината Тракия, — който днес е част от Турция. Бреговата му линия започва от Черно море, граничи с Босфора, Мраморно море и Дарданелите и стига до Егейско море. С други думи, той затваря прохода между Черно и Средиземно море. — Замълча. — Дайте ни го и ще сме на ваша страна.

Уолдън скри вълнението си. Вече имаха истинска основа за сделка.

— Остава обаче проблемът, че той не е наш, за да ви го дадем — отвърна той.

— Обмисли възможностите в случай на война — рече Алекс. — Първо: ако Турция е на наша страна, така или иначе, ще имаме достъп до пролива. Това обаче не е вероятно. Второ: ако Турция е неутрална, ще очакваме от Британия да настоява за правото ни на достъп до проливите, като знак, че неутралитетът на Турция е реален; а ако тя откаже, ще подкрепите нашето нахлуване в Тракия. Трето: ако Турция е на страната на Германия — което е най-вероятната от трите възможности, — тогава Британия ще признае Тракия за наша още щом я завладеем.

Уолдън каза със съмнение:

— Чудя се какво ли ще е мнението на тракийците по въпроса.

— За тях ще е по-добре да са част от Русия, отколкото от Турция.

— Предполагам, че биха искали да са независими.

Алекс се усмихна момчешки.

— Нито вас, нито мен — да не говорим за нашите правителства — ни интересува какво ще предпочете населението на Тракия.

— Така е — отвърна Уолдън. Нямаше как да отрече. Присъщата за Алекс комбинация от момчешки чар и зрял, остър ум го изкарваше от равновесие. Той винаги бе смятал, че контролира разговора, докато Алекс не кажеше нещо, което ясно показваше, че именно той има превес през цялото време.

Тръгнаха нагоре по склона на хълма зад Уолдън Хол. Уолдън забеляза, че охранителят оглежда гората от двете страни. Прах се вдигаше около тежките му обувки. Земята беше суха: не беше валяло от три месеца. Уолдън бе развълнуван от предложението на Алекс. Какво ли щеше да каже Чърчил? Със сигурност биха могли да дадат на Русия част от Тракия — кого го беше грижа за Тракия?

Те прекосиха кухненската градина. Един помощник-градинар поливаше марулите и докосна каскета си за поздрав. Уолдън опита да си спомни името му, но Алекс отново го смая:

— Прекрасна вечер, Стенли.

— Няма да е зле да завали, Ваша светлост.

— Но не твърде много, нали?

— Разбира се, Ваша светлост.

„Алекс се учи“, каза си Уолдън.

Влязоха в къщата и Уолдън позвъни да извика лакей.

— Ще изпратя телеграма до Чърчил, за да уредя среща утре сутринта. Ще тръгна за Лондон още призори.

— Добре — отвърна Алекс. — Нямаме време.

Шарлът беше посрещната бурно от лакея, който й отвори вратата.

— О! Слава богу, че се прибирате, лейди Шарлът!

Тя му подаде палтото си.

— Не разбирам защо благодариш на Господ за това, Уилям.

— Лейди Уолдън много се разтревожи за вас. Каза да идете при нея веднага щом се върнете.

— Първо ще се кача да се измия — отвърна Шарлът.

— Лейди Уолдън каза „веднага“…

— А аз казах, че първо ще се измия. — Шарлът се качи в стаята си.

Изми си лицето и спусна косите си. Чувстваше тъпа мускулна болка в корема от удара на онзи мъж и ръцете й бяха леко ожулени. На коленете й сигурно също имаше рани, но никой нямаше да ги види. Тя отиде зад паравана и свали роклята си. Изглеждаше здрава. „Не приличам на човек, който се връща от метеж.“ Чу, че вратата на стаята й се отваря.

— Шарлът! — извика майка й.

Шарлът облече халата си. „О, господи, сега ще изпадне в истерия.“ Излезе иззад паравана.

— Ужасно се притеснихме! — каза майка й.

Мария влезе в стаята след нея, изглеждаше кипнала от праведно възмущение, а погледът й беше стоманен.

— Е, ето ме, жива и здрава, спрете вече да се тревожите — отвърна Шарлът.

Майка й се зачерви.

— Безсрамно дете! — изпищя тя. Пристъпи напред и я зашлеви през лицето.

Шарлът политна назад и седна тежко на леглото. Беше зашеметена, не от самата плесница, а от мисълта за нея. Майка й никога не я беше удряла. Някак това я заболя много повече от ударите, които бе понесла по време на демонстрацията. Погледна Мария и забеляза странното й доволно изражение.

Шарлът се съвзе и каза:

— Никога няма да ти го простя.

— Ти ли ще ми говориш за прошка! — В гнева си майка й говореше на руски. — А аз кога ще ти простя, че си отишла при онази тълпа пред Бъкингамския дворец?

Шарлът ахна.

— Как разбра?

— Мария те е видяла да вървиш по „Мол“ с онези… суфражетки. Изпитах такъв срам. Господ знае още кой те е видял. Ако кралят разбере, няма да ни приемат в двореца.

— Разбирам. — Шарлът още усещаше плесницата. — Значи не си се притеснила за мен, а само за репутацията на семейството.

Това явно засегна майка й. Мария се намеси:

— Притеснихме се и за теб.

— Мълчи, Мария — скастри я Шарлът. — Вече достатъчно си навредила с езика си.

— Мария постъпи правилно! — рече майка й. — Как можеше да не ми каже?

— А ти не мислиш ли, че жените трябва да имат право на глас? — попита я Шарлът.

— Разбира се, че не — и ти не бива да мислиш така.

— Но мисля — отвърна Шарлът. — Това е положението.

— Ти не знаеш нищо — ти си още дете.

— Винаги се стига дотам, нали? Аз съм дете и не знам нищо. А кой е виновен за моето невежество? Мария се грижи за образованието ми цели петнайсет години. А и ти много добре знаеш, че вече не съм дете. Ще си много щастлива, ако ме видиш омъжена до Коледа. Някои момичета стават майки още на тринайсет, дори да не са омъжени.

Майка й беше шокирана.

— От кого научаваш такива неща?

— Определено не от Мария. Тя никога не ми е казвала нищо важно. Нито пък ти.

Майка й продължи почти умолително:

— На теб не ти е нужно подобно знание — ти си дама.

— Ето, виждаш ли какво имам предвид? Искате да съм невежа. Е, аз не възнамерявам да бъда такава.

— Искам само да си щастлива!

— Не, не е вярно — отвърна упорито Шарлът. — Ти искаш да бъда като теб.

— Не, не, не! — изкрещя майка й. — Не искам да бъдеш като мен! Не искам! — Избухна в сълзи и изтича от стаята.

Шарлът се взираше след нея объркана и засрамена.

— Видя ли какво направи — обади се Мария.

Шарлът я изгледа от глава до пети: сива рокля, сива коса, грозно лице, самодоволно изражение.

— Махай се, Мария.

— Нямаш никаква представа какви тревоги и безпокойства причини този следобед.

Шарлът се изкуши да отвърне: „Ако си беше държала устата затворена, нямаше да има тревоги“. Но само повтори:

— Махай се.

— Слушай, малка Шарлът…

— За теб съм лейди Шарлът.

— Ти си малката Шарлът и…

Шарлът грабна едно огледало с дръжка и го запрати по нея. Мария изпищя. Огледалото пропусна целта си и се разби в стената. Мария изтича бързо от стаята.

„Вече знам как да се оправям с нея“, рече си Шарлът.

Хрумна й, че е постигнала някаква победа. Беше разплакала майка си и прогонила Мария. „Все е нещо. Май все пак съм по-силна след всичко това. Те си заслужаваха отношението: Мария е отишла при майка ми зад гърба ми, а мама ме удари. Но аз не плаках, не се молих и не обещавах да бъда добро момиче. Отбранявах се. Трябва да съм горда със себе си. Тогава защо се чувствам така засрамена?“

„Мразя се — мислеше си Лидия. — Знам как се чувства Шарлът, но не мога да й кажа, че разбирам. Винаги губя контрол. Преди не бях такава. Преди бях спокойна и се държах достойно. Когато беше малка, можех да се смея на лудориите й. Сега тя е вече жена. Господи, какво направих? Тя е покварена от кръвта на баща си, на Феликс, сигурна съм. Какво ще правя сега? Мислех си: ако се преструвам, че е дъщеря на Стивън, тя може наистина да се превърне в негова дъщеря — невинна, дама, англичанка. Но няма смисъл. През всички тези години лошата кръв е била в нея, дремела е и сега се проявява; сега безнравственият руски селянин взема връх. Когато видя тези признаци, се паникьосвам, не мога да се овладея. Аз съм прокълната, ние сме прокълнати, греховете на бащите се стоварват върху децата, дори върху трето и четвърто поколение. Кога ще бъда опростена? Феликс е анархист, а Шарлът — суфражетка, Феликс е прелюбодеец, а Шарлът говори за тринайсетгодишни майки; тя няма представа колко ужасно е да си завладян от страст; животът ми беше съсипан и нейният ще бъде съсипан, точно от това се страхувах, това ме кара да крещя, да плача, да ставам истерична и да я ударя, но, Господи, не позволявай тя да се съсипе, тя е целият ми живот. Ще я заключа. Дано само се омъжи за добро момче скоро, преди да е имала време да кривне от пътя, преди всички да са разбрали, че потеклото й е съмнително. Дали Фреди ще й предложи брак до края на сезона — ето го решението, — трябва да се погрижа да се случи, трябва да я омъжа бързо! После вече няма да може да се опозори; пък и с едно-две деца няма да има време за това. Трябва да се погрижа да се среща често с Фреди. Тя е доста хубава, подходяща е за съпруга на силен мъж, който може да я държи под контрол, почтен човек, който ще я обича, без да отприщва мрачните й желания, човек, който ще спи в съседната стая и ще споделя с нея леглото веднъж седмично при изгасени светлини, Фреди е подходящ за нея, тогава тя вече няма да премине през онова, през което преминах аз, никога няма да научи по трудния начин колко порочна и унищожителна е похотта, грехът няма да се предаде и на това поколение, тя няма да е порочна като мен. Тя мисли, че искам да е като мен. Само да знаеше. Само да знаеше!“

Феликс не можеше да спре да плаче.

Хората се взираха в него, докато крачеше през парка към колелото си. Трепереше от неконтролируеми стенания, а сълзите се стичаха по лицето му. Никога не му се беше случвало подобно нещо и той не го разбираше. Беше безпомощен пред мъката.

Намери колелото си, където го беше оставил, под един храст, и познатата гледка малко го успокои. „Какво става с мен? Много хора имат деца. Сега знам, че и аз имам. И какво?“ Отново се разрида.

Седна на сухата трева до велосипеда. Тя беше толкова красива. Но той не плачеше заради това, което бе открил, плачеше за загубеното. Осемнайсет години е бил баща, без да го знае. Докато е бродил от едно бедно село в друго, докато е бил в затвора, в златните мини, докато е скитал из Сибир, докато е правил бомби в Бялисток, тя е растяла. Учила се е да ходи, да говори, да се храни сама и да си връзва обувките. Играла си е на зелената морава под кестена през лятото, паднала е от магарето и е плакала. Нейният „баща“ й е подарил пони, докато Феликс е работил в каторгата. Тя е носела бели роклички през лятото и вълнени чорапи през зимата. Винаги е знаела и руски, и английски. Някой друг й е чел приказки; някой друг й е казвал: „Сега ще те хвана!“, и я е гонил, докато тя е тичала по стълбите и е пищяла от радост; някой друг я е учил да подава ръка и да казва: „Приятно ми е“, някой друг я е къпал и й е ресал косата, карал я е да си изяде зеленчуците. Много пъти Феликс беше гледал руските селяни с децата им и се бе чудил как в техния беден, нещастен живот успяват да открият обич и нежност към хлапетата, които отнемат хляба от устата им. Сега вече знаеше: обичта просто идва, без значение дали я искаш. От спомените си за хорските деца той успяваше да си представи Шарлът на различна възраст: като проходило бебе с издуто коремче и слаби крачета; като буйно седемгодишно момиченце, което си къса роклята и жули коленете си; като източено, непохватно десетгодишно момиче с мастило по пръстите и вечно окъсели дрехи; като срамежлива девойка, която се присмива на момчетата, тайно пробва парфюма на майка си, обича коне, а после…

А после идва тази красива, смела, будна, любопитна, възхитителна млада жена.

И аз съм нейният баща, мина му през ума.

Нейният баща.

Какво му беше казала? „Вие сте най-интересният човек, когото съм срещала — може ли да се видим отново?“ Той се беше подготвил да се сбогуват завинаги, а когато разбра, че не е нужно, самоконтролът му започна да се разпада. Тя реши, че е настинал. О, още е толкова млада, да говори такива смешни, невинни неща на мъж, чието сърце се разкъсва.

„Размекнал съм се — рече си той. — Трябва да се стегна.“

Стана и взе велосипеда. Избърса лицето си с нейната носна кърпа. В едното ъгълче бе бродирано зюмбюлче и той се зачуди дали го е направила сама. Качи се на колелото и се отправи към Олд Кент Роуд.

Беше време за вечеря, но знаеше, че няма да може да яде. Още по-добре, защото парите му свършваха, а тази нощ не беше в настроение да краде. Искаше само да се прибере в тъмната си стая, където да прекара нощта сам с мислите си. Щеше да преживее отново всяка минута от тази среща, от мига, в който тя се появи от къщата, до сбогуването.

Нямаше да е зле да има за компания бутилка водка, но не можеше да си я позволи.

Запита се дали някой някога е подарявал на Шарлът червена топка.

Вечерта беше мека, но задушна. Кръчмите по Олд Кент Роуд вече се изпълваха с ярко облечени жени от работническата класа и техните съпрузи, приятели или бащи. Феликс импулсивно спря пред едното заведение. От вратата се чуваше мелодия на раздрънкано пиано. Феликс си помисли: „Ще ми се някой да ми се усмихне, дори да е само сервитьорката. Мога да си позволя малка халба бира“. Върза велосипеда за перилата и влезе.

Вътре беше задушно, задимено и изпълнено с характерната бирена миризма на английска кръчма. Беше рано, но вече се чуваха силен смях и женски писъци. Всички изглеждаха невероятно весели. „Никой не знае по-добре от бедните как да си харчи парите“, каза си Феликс. Присъедини се към тълпата пред бара. На пианото зазвуча нова мелодия и всички запяха:

В скута на старец присяда момиче,

иска да знае, не спира да пита:

„Чичо, кажи ми, защо сам живееш,

с кого ще говориш, с кого ще попееш?

Дечица ти нямаш ли, нямаш ли дом?“

„Имах, момиче, жена и подслон.

Къде е отишла, сега ще научиш,

поука от моя живот ще получиш.“

От глупавата, сантиментална, проклета песен пак му се доплака и той излезе от кръчмата, без да поръча бира.

Отдалечи се с колелото и остави смеховете и музиката зад себе си. Такива веселби не бяха за него, никога не са били и нямаше да бъдат. Той стигна до пансиона и качи колелото по стълбите в стаята си на последния етаж. Свали шапката и палтото и легна на леглото. Ще да я види след два дни. Ще гледат заедно картини. Преди срещата с нея ще иде на баня. Почеса се по брадичката: няма как да накара брадата си да порасне колкото трябва за два дни. Върна се към момента, когато Шарлът излезе от къщата. Зърна я отдалече и нямаше никаква представа…

Какво си мислех в този момент?

После си спомни.

Питах се дали тя знае къде е Орлов.

Цял следобед не съм се сещал за Орлов.

По всяка вероятност тя наистина знае къде е той; ако не знае, може да разбере.

Мога да я използвам да ми помогне да го убия.

Способен ли съм на това?

Не, не съм. Няма да го направя. Не, не, не!

Какво ми става?

Уолдън се срещна с Чърчил в Адмиралтейството в дванайсет на обяд. Първият лорд беше впечатлен.

— Тракия. Можем да им дадем половината Тракия. На кого, по дяволите, му пука дори за цялата!

— Точно това си мислех и аз — рече Уолдън. Беше доволен от реакцията на Чърчил. — Е, вашите колеги ще се съгласят ли?

— Предполагам — отвърна Чърчил замислено. — Ще се видя с Грей на обяд и с Аскуит тази вечер.

— А кабинетът? — Уолдън не искаше да сключва сделка с Алекс, без тя да е гласувана в кабинета.

— Утре сутрин.

Уолдън се изправи.

— Значи мога да планирам завръщането си в Норфолк по-късно утре.

— Чудесно. Хванаха ли вече онзи проклет анархист?

— Ще обядвам с Базил Томсън от специалния отдел и ще разбера.

— Дръжте ме в течение.

— Естествено.

— И ви благодаря. За предложението. — Чърчил гледаше замечтано през прозореца. — Тракия! — прошепна той на себе си. — Кой изобщо е чувал за Тракия?

Уолдън го остави сам с мислите му.

Беше в чудесно настроение, докато вървеше от Адмиралтейството към клуба си на „Пал Мал“. Обикновено обядваше у дома, но не искаше да тревожи Лидия с полицаите, особено когато тя бе в такова странно настроение. Без съмнение се тревожеше за Алекс, също като него. Момчето им беше като син и ако нещо му се случеше…

Той изкачи стълбите към клуба и още щом влезе, подаде шапката и ръкавиците си на един лакей.

— Какво прекрасно лято имаме тази година, милорд — рече мъжът.

Времето беше забележително хубаво от месеци и Уолдън се замисли за това, докато вървеше към трапезарията. Сигурно обаче щяха да последват бури. „През август ще има гръмотевици“, помисли си той.

Томсън го чакаше. Изглеждаше доста доволен от себе си. Щеше да е огромно облекчение, ако беше хванал убиеца. Стиснаха си ръцете и Уолдън се настани. Един сервитьор му донесе менюто.

— Е? — попита графът. — Хванахте ли го?

— Не съвсем — отвърна Томсън.

„Това означава не“, помисли си Уолдън и сърцето му се сви.

— О, жалко — рече той.

Дойде сомелиерът. Уолдън попита Томсън:

— Ще пиете ли коктейл?

— Не, благодаря.

Уолдън одобри това. Коктейлите бяха глупав американски навик.

— Вероятно чаша шери?

— С удоволствие.

— Две — поръча Уолдън на сервитьора.

Поръчаха си кафява уиндзорска супа и печена сьомга, а Уолдън избра бутилка бяло вино.

— Чудя се дали осъзнавате колко важно е това — рече той. — Моите преговори с княз Орлов почти приключват. Ако го убият сега, всичко ще пропадне — със сериозни последствия за сигурността на страната.

— Осъзнавам, милорд — отвърна Томсън. — Нека ви разкажа за напредъка ни. Нашият човек е Феликс Кшезински, но се произнася толкова трудно, че предлагам да го наричаме Феликс. На четирийсет години, син на селски свещеник от Томбовска губерния. Моят колега в Санкт Петербург има доста дебело досие за него. Арестуван е три пъти и е издирван във връзка с половин дузина убийства.

— Господи!

— Моят приятел в Санкт Петербург добави, че бил специалист по направата на бомби и изключително яростен боец — Томсън замълча. — Вие бяхте невероятно смел… как хванахте онази бутилка.

Уолдън се усмихна тънко: предпочиташе да не си го спомня.

Супата дойде и известно време двамата се храниха в мълчаливо. Томсън отпиваше пестеливо от виното. Уолдън обичаше този клуб. Храната не беше така добра, както в дома му, но атмосферата бе отпускаща. Креслата в пушалнята бяха стари и удобни, сервитьорите — стари и бавни, тапетите бяха избелели, а боята потъмняла. Все още ползваха газово осветление. Хора като Уолдън идваха тук, защото домовете им бяха твърде спретнати, просторни и женски.

— Струва ми се, споменахте, че почти сте го заловили — рече Уолдън, когато поднесоха печената сьомга.

— Още не съм ви казал и половината.

— О…

— В края на май се е появил в анархисткия клуб на Джубили Стрийт в Степни. Не знаели кой е и той им наговорил лъжи. Предпазлив човек е — и правилно е постъпил, от негова гледна точка, защото един-двама от онези анархисти работят за мен. Те докладваха за присъствието му, но на онзи етап не бях информиран, защото изглеждал безобиден. Казал, че пише книга. После откраднал оръжие и се изнесъл.

— Без да каже на никого къде отива, разбира се.

— Точно така.

— Хлъзгав тип.

Един сервитьор събра чиниите и рече:

— Ще желаете ли печен бут, господа? Днес е овнешки.

И двамата си взеха овнешко със сос от френско грозде, печени картофи и аспержи.

— Той е купил съставките за нитроглицерина от четири магазина в Камдън Таун — продължи Томсън. — Проверихме къщите там. — Лапна парче от овнешкото.

— И? — попита нетърпеливо Уолдън.

— Живял е на Корк Стрийт деветнайсет в Камдън, в къщата на вдовица на име Бриджит Калахан.

— Но се е изнесъл.

— Да.

— По дяволите, Томсън, не виждате ли, че този тип е по-умен от вас?

Томсън го изгледа студено и не каза нищо.

— Моля за извинение, това беше много нелюбезно от моя страна, но този тип ме вбесява.

Томсън продължи:

— Госпожа Калахан каза, че го изхвърлила, защото решила, че е съмнителен.

— А защо не е съобщила в полицията?

Томсън дояде месото и остави ножа и вилицата.

— Каза, че нямало конкретна причина. Това ми се стори подозрително и я проверих. Съпругът й е бил ирландски бунтовник. Ако е знаела с какво се е захванал нашият приятел Феликс, може да е била благосклонна.

На Уолдън му се искаше Томсън да не нарича Феликс „нашия приятел“.

— Мислите ли, че знае къде е отишъл? — попита той.

— Дори да знае, няма да каже. Не смятам, че й е казал, но има вероятност да се върне.

— Наблюдавате ли къщата?

— Много внимателно. Един от хората ми вече се нанесе в стаята в мазето като наемател. Случайно намерил стъклена пръчка от онези, които използват в химическите лаборатории. Явно Феликс е приготвил нитроглицерина направо в мивката.

Уолдън изтръпна при мисълта, че някой може да купи химикали и да ги смеси в мивката, за да направи бомба насред Лондон — а после да отиде с бомбата в хотел в Уест Енд.

Овнешкото беше последвано от ароматно фоа гра.

— Какво ще предприемете сега? — попита Уолдън.

— Портретът на Феликс виси на стената във всеки полицейски участък в графство Лондон. Ако не стои по цял ден заврян някъде, рано или късно ще го забележат. Но за да стане по-скоро, хората ми обикалят евтините хотели и пансиони и показват портрета му.

— А ако е променил външния си вид?

— В неговия случай това е доста трудно.

Томсън беше прекъснат от сервитьора. И двамата отказаха десерт „Черна гора“ и избраха сладолед. Уолдън поръча и половин бутилка шампанско.

Томсън продължи:

— Не може да скрие ръста си, нито руския си акцент. Освен това чертите му са характерни. Не е имал време да си пусне брада. Може да е с различни дрехи, да е обръснал главата си или да носи перука. Ако бях на негово място, щях да избера някаква униформа — например моряк, лакей или свещеник. Но полицаите са наясно с тези неща.

След сладоледа ядоха стилтънско сирене и сладки бисквити с малко от отлежалия клубен портвайн.

Всичко е толкова неясно, разсъждаваше Уолдън. Феликс беше избягал и той нямаше да се чувства в безопасност, докато не го арестуват и оковат за стената.

— Феликс явно е един от най-отявлените убийци на международния революционен заговор. Той е много добре информиран: например знае, че княз Орлов ще идва в Англия. Освен това е умен и страховито решителен. Но, така или иначе, ние скрихме Орлов.

Уолдън се чудеше накъде бие Томсън.

— Вие обаче — продължи детективът — още се разхождате преспокойно по улиците на Лондон.

— И защо не?

— Ако бях на негово място, щях да се фокусирам върху вас. Щях да ви следя с надеждата да ме отведете до Орлов; или да ви отвлека и да ви измъчвам, докато не ми кажете къде е.

Уолдън сведе поглед, за да скрие страха си.

— Как би могъл да направи това сам?

— Може да има помощници. Искам да бъдете охраняван.

Уолдън поклати глава.

— Аз си имам охранител — Причард. Той би рискувал живота си за мен — вече го е правил в миналото.

— Въоръжен ли е?

— Не.

— А добре ли стреля?

— Много добре. Идваше с мен в Африка на лов за едър дивеч. Точно тогава рискува живота си, за да ме спаси.

— Тогава му дайте оръжие.

— Добре — съгласи се Уолдън. — Утре отивам в провинцията. Там имам револвер, който мога да му дам.

За финал на обяда Уолдън си взе праскова, а Томсън круша мелба. След това отидоха в пушалнята за кафе и бисквити. Уолдън запали пура.

— Мисля, че трябва да се прибера пеша за по-добро храносмилане. — Опитваше се да говори спокойно, но гласът му беше странно писклив.

— Предпочитам да не го правите — отвърна Томсън. — Не сте ли с каретата?

— Не…

— Ще съм по-спокоен за вашата сигурност, ако вече излизате единствено с превозно средство.

— Добре — въздъхна Уолдън. — Но ще трябва да ям по-малко.

— Днес вземете двуколка. Вероятно ще ви придружа.

— Наистина ли смятате, че е необходимо?

— Той може да ви чака дори пред този клуб.

— Как ще разбере в кой клуб членувам?

— Като погледне в „Кой кой е“.

— Да, разбира се. — Уолдън поклати глава. — Човек просто не мисли за тези неща.

Томсън си погледна часовника.

— Трябва да се връщам в Скотланд Ярд… ако сте готов.

— Разбира се.

Излязоха от клуба. Феликс не дебнеше в засада отвън. Взеха двуколка до къщата на Уолдън, после Томсън продължи към Скотланд Ярд. Уолдън влезе в дома си, който му се стори някак празен. Реши да отиде в стаята си. Там седна до прозореца и допуши пурата.

Имаше нужда да поговори с някого. Погледна си часовника: Лидия сигурно вече ставаше от следобедната си почивка и обличаше рокля, за да слезе за чая и да приема посетители. Той тръгна към стаята й.

Жена му седеше по халат пред огледалото. Изглеждаше напрегната, нищо чудно, при толкова проблеми. Той сложи ръце на раменете й, загледан в отражението й, после се наведе и я целуна по темето.

— Феликс Кшезински.

— Какво? — Изглеждаше изплашена.

— Така се казва нашият убиец. Говори ли ти нещо?

— Не.

— Нали каза, че ти се е сторил познат.

— Ами… май ми е познато.

— Базил Томсън е научил всичко за този тип. Той е убиец, и то от най-страшния вид. Не е невъзможно да си го срещала в Санкт Петербург — това би обяснило защо ти се е сторил смътно познат, когато е дошъл тук, и защо името също ти е познато.

— Да — сигурно.

Уолдън отиде до прозореца и се загледа към парка. По това време на деня бавачките извеждаха поверениците си на разходка. Алеите бяха пълни с детски колички и на всяка пейка седяха клюкарстващи жени с неугледни дрехи. Хрумна му, че Лидия може да е имала някакви отношения с Феликс в Санкт Петербург — отношения, които не иска да признае. Това беше срамна мисъл и той я прогони от ума си.

— Томсън смята, че когато Феликс разбере, че сме скрили Алекс, ще се опита да ме отвлече.

Лидия стана от стола и се приближи. Прегърна го през кръста и облегна глава на гърдите му. Не каза нищо.

Уолдън я погали по косата.

— Сега трябва да ходя навсякъде с каретата, а Причард ще носи револвер.

Тя го погледна и той с изненада видя, че очите й са пълни със сълзи.

— Защо ни се случва това? — попита Лидия. — Първо Шарлът се замесва с метежници, а сега ти си заплашен — явно всички сме в опасност.

— Нищо такова. Ти не си в опасност, Шарлът е просто едно глупаво момиче, а мен ще ме пазят добре. — Той я погали, усещаше топлината на тялото й през тънкия халат — не беше сложила корсет. Искаше да я люби, сега. Не го бяха правили през деня.

Целуна я по устата. Лидия се притисна към него и той усети, че и тя го желае. Не можеше да си спомни да се е държала така преди. Погледна към вратата, трябваше да я заключи. После погледна Лидия и тя му кимна едва забележимо. По носа й се стичаше сълза. Уолдън отиде до вратата.

Някой почука.

— По дяволите! — изруга тихо той.

Лидия се извърна от вратата и попи очите си с носна кърпичка.

Влезе Причард.

— Извинете, милорд. Спешно телефонно обаждане от господин Базил Томсън. Проследили са онзи мъж Феликс до жилището му. Ако искате да присъствате на задържането му, господин Томсън ще ви вземе след три минути.

— Донеси ми шапката и палтото — нареди Уолдън.

Десета глава

Когато излезе сутринта за вестник, Феликс имаше чувството, че накъдето и да се обърне, вижда само деца. В двора група момиченца играеха на дама, включваща танци и песни. Малчугани играеха на крикет с вратичка, нарисувана на стената, и парче изгнила дъска вместо бухалка. На улицата по-големи момчета бутаха ръчни колички. Той си купи вестник от една девойка и на връщане голо бебе се изпречи на пътя му по стълбите. Вгледа се в детето — беше момиченце, — стоеше нестабилно и лека-полека се катурна назад. Феликс го хвана и го остави на площадката. Майката се показа от една отворена врата. Беше бледа млада жена с мазна коса, а коремът й бе издут от напреднала бременност. Тя грабна момиченцето от пода, изгледа Феликс с подозрение и се прибра в стаята си.

Всеки път щом се сетеше как искаше да измами Шарлът, за да му каже къде се намира Орлов, той сякаш се сблъскваше с тухлена стена в ума си. Представяше си как измъква коварно информацията от нея, без тя да съзнава; или как й пробутва някаква измишльотина като онази, която бе казал на Лидия; или й заявява направо, че иска да убие Орлов; и въображението му се свиваше от ужас при всяка сцена.

Когато се замислеше колко голям е залогът, тези чувства му се струваха нелепи. Имаше шанс да спаси милиони животи и вероятно да запали искрата на руската революция — а той се притесняваше да излъже едно богаташко момиче! Не възнамеряваше да й навреди — само щеше да я използва, да я заблуди, да предаде доверието й, на собствената си дъщеря, която тъкмо бе срещнал…

За да са заети с нещо ръцете му, започна да оформя импровизирания динамит в бомба. Напъха остатъците от напоения с нитроглицерин памук в една спукана порцеланова ваза и се замисли за детонацията. Горящо парче хартия можеше да се окаже недостатъчно. Набучи няколко клечки кибрит в памука, така че червените им главички да стърчат навън, но това се оказа трудна работа, защото ръцете му трепереха.

Ръцете ми никога не треперят.

Какво ми става?

Усука едно парче вестник като фитил, пъхна единия му край между главичките на клечките и ги върза заедно с нишка от памука. Възелът му се удаде много трудно.

Прочете всички международни новини в „Таймс“, като с мъка си проправи път през завъртените изречения. В известна степен беше сигурен, че ще има война, но в „известна степен“ вече не му се струваше достатъчно. С радост би убил безполезен мързеливец като Орлов, дори след това да се окаже, че не е имало смисъл. Но да разруши ненужно отношенията си с Шарлът…

Отношения? Какви отношения?

Ти знаеш какви отношения.

От четенето на „Таймс“ го заболя глава. Шрифтът бе твърде ситен, а в стаята беше тъмно. Този вестник бе изключително консервативен. Трябваше да бъде взривен.

Копнееше да види Шарлът отново.

Чу влачене на чехли на площадката отвън, после се почука на вратата.

— Влез — извика разсеяно.

Домакинът влезе, прокашля се и рече:

— Добрутро.

— Добро утро, господин Прайс. — Какво ли искаше старият глупак?

— Какво е това? — попита Прайс и кимна към бомбата на масата.

— Самоделна свещ — рече Феликс. — Трае с месеци. Какво искате?

— Чудех се дали ще ви трябва още един комплект чаршафи. Мога да ви ги дам на много ниска цена…

— Не, благодаря. Довиждане.

— Е, довиждане тогава. — Прайс излезе.

Трябваше да скрия тази бомба, сети се със закъснение Феликс.

Какво ми става?

— Да, вътре е — рече Прайс на Базил Томсън.

Стомахът на Уолдън се сви от напрежение.

Седяха в полицейската кола, паркирана зад ъгъла на Канада Билдинг, където живееше Феликс. С тях беше инспектор от специалния отдел и униформен суперинтендант от полицейския участък на Саутарк.

„Ако успеят да хванат Феликс сега, Алекс ще е в безопасност: какво облекчение ще е това“, помисли си Уолдън.

— Господин Прайс дойде в полицейския участък, за да съобщи, че е дал стая на подозрителен тип с чуждестранен акцент, който има много малко пари и си пуска брада, сякаш за да промени външността си. Идентифицира Феликс по портрета му. Браво на вас, Прайс.

— Благодаря ви, сър.

Униформеният суперинтендант разгърна едромащабна карта. Той беше влудяващо бавен човек.

— Канада Билдингс представляват три пететажни сгради с вътрешен двор. Всяка от тях има по три стълбища. Ако застанете на входа към двора, Торонто Хаус ще ви е отдясно. Феликс е на средното стълбище на последния етаж. Зад Торонто Хаус се намира дворът на един търговец на строителни материали.

Уолдън потискаше нетърпението си.

— Вляво е Ванкувър Хаус, а зад нея има улица. Третата сграда, право пред вас, ако стоите на входа на двора, е Монреал Хаус, която граничи с железопътната линия.

Томсън посочи на картата.

— А това в средата на двора какво е?

— Клозет — отвърна суперинтендантът. — Адски смърди, защото много народ го използва.

„О, я стига!“, помисли си Уолдън.

— На мен ми се струва, че Феликс има три пътя за бягство от двора — каза Томсън. — Първият е входът: ние, разбира се, ще го блокираме. Вторият, отсрещният край на двора вляво, алеята между Ванкувър Хаус и Монреал Хаус. Тя води до съседната улица. Изпратете трима полицаи там, суперинтендант.

— Разбира се, сър.

— Третият е алеята между Монреал Хаус и Торонто Хаус. Тя води към двора на търговеца. Още трима души там.

Суперинтендантът кимна.

— А тези сгради имат ли задни прозорци?

— Да, сър.

— Значи Феликс разполага и с четвърти път за бягство от Торонто Хаус: през заден прозорец и през двора на търговеца на строителни материали. По-добре сложете шестима в онзи двор. И накрая, нека покажем значителна сила тук, в средата на двора, за да го принудим да излезе тихо и кротко. Съгласен ли сте, суперинтендант?

— Напълно разумно е, сър.

„Той не знае с какъв човек си имаме работа“, помисли си Уолдън.

— Вие и инспектор Сътън ще осъществите ареста. Носите ли оръжие, Сътън? — попита Томсън.

Сътън разтвори палтото си, за да покаже малък револвер в кобур под мишницата си. Уолдън беше изненадан, мислеше, че британските полицаи никога не носят огнестрелно оръжие. Явно в специалния отдел беше различно и той беше доволен от този факт.

Томсън каза на Сътън:

— Приемете един съвет — дръжте оръжието в ръка, когато почукате на вратата му. — Обърна се към униформения суперинтендант: — А вие най-добре вземете моя револвер.

Полицаят като че ли леко се засегна.

— От двайсет и пет години съм в полицията и никога не ми е трябвало огнестрелно оръжие, сър. Ако нямате нищо против, не мисля да променям това сега.

— Вече загинаха полицаи при опит за арест на този човек.

— Опасявам се, че не мога да стрелям, сър.

„Господи — запита се отчаяно Уолдън, — как изобщо хора като нас се оправят с такива като Феликс?“

— С лорд Уолдън ще бъдем на входа на вътрешния двор — уточни Томсън.

— Ще останете в колата ли, сър?

— Ще останем в колата.

„Хайде да вървим“, подкани го наум Уолдън.

— Да вървим — каза Томсън.

Феликс осъзна, че е гладен. Не беше ял повече от двайсет и четири часа. Зачуди се какво да стори. Сега с тази набола брада и работнически дрехи щеше да изглежда подозрителен на продавачите и щеше трудно да открадне.

Сепна се при тази мисъл. „Никога не е трудно да откраднеш — рече си. — Да видим: мога да ида в някоя къща в предградията — с един-двама слуги — и да вляза през входа за доставчиците. В кухнята ще има прислужница или вероятно готвачка. Аз съм луд — ще кажа с усмивка, — но ако ми направиш един сандвич, няма да те изнасиля.“ После ще застана пред вратата, за да блокирам пътя й за бягство. Тя може да изпищи, а тогава ще избягам и ще опитам в друга къща. Но най-вероятно ще ми даде храна. „Благодаря — ще й кажа. — Много си добра.“ А после ще си тръгна. Никога не е трудно да откраднеш.

Парите бяха проблем. „Сякаш мога да си позволя нови чаршафи!“, помисли си той. Този хазяин беше голям оптимист. Със сигурност знаеше, че той няма пари…

„Със сигурност знае, че нямам пари.“

Като се замислеше, появата на Прайс в стаята му беше подозрителна. Дали бе просто оптимист, или го проверяваше? „Губя форма“, рече си Феликс. Стана и отиде до прозореца.

Господи!

Дворът гъмжеше от полицаи със сини униформи.

Феликс се втренчи ужасѐн в тях.

Приличаха на гнездо от червеи — гърчещи се, преплетени един върху друг в дупка в земята.

Инстинктите му закрещяха: бягай! Бягай! Бягай!

Къде?

Те бяха блокирали всички изходи към двора.

Феликс си спомни задните прозорци.

Изтича от стаята си и по коридора към задната част на сградата. Там имаше прозорец, който гледаше към двора на търговец на строителни материали. Феликс видя петима или шестима полицаи да заемат позиции сред купчините тухли и палетите с дъски. Оттук не можеше да избяга.

Оставаше единствено покривът.

Хукна към стаята си и погледна навън. Полицаите стояха неподвижно, но двама мъже — униформен и цивилен — вървяха решително към стълбището на неговата сграда.

Той грабна бомбата и кутията с кибрит и побягна към долната площадка. Малка вратичка с резе даваше достъп до килер под стълбите. Феликс я отвори и сложи бомбата вътре. Запали хартиения фитил и затвори вратата на килера. Обърна се. Имаше време да изтича нагоре, преди взрива…

Бебето пълзеше по стълбите.

По дяволите!

Той грабна момиченцето и нахлу в тяхната стая. Майката седеше на мръсното легло и се взираше невиждащо в стената. Феликс хвърли бебето в ръцете й и извика:

— Стой тук! Не мърдай! — Жената го изгледа изплашена.

Феликс изтича навън. Двамата мъже бяха на долния етаж и той хукна по стълбите…

„Не се взривявай сега не се взривявай сега не се…“

… към неговата площадка. Те го чуха и единият извика:

— Хей ти! — Втурнаха се след него.

Феликс нахълта в стаята си, грабна един дървен стол, отнесе го на площадката и го постави точно под капака към покрива.

Бомбата не беше експлодирала.

Вероятно нямаше и да експлодира.

Феликс се качи на стола.

Двамата мъже тичаха по стълбите.

Феликс отвори капака.

Униформеният полицай извика:

— Арестуван си!

Цивилният извади револвер и го насочи към Феликс.

Бомбата се взриви.

Чу се страхотен тътен, сякаш нещо много тежко падна, и стълбището се срути, навсякъде се разхвърчаха трески, двамата мъже политнаха назад и отломките лумнаха в пламъци. Феликс се издърпа в таванското помещение.

— По дяволите, той взриви бомба! — извика Томсън.

„Пак я оплескахме“, помисли си Уолдън.

Стъклата от прозорец на третия етаж се стовариха с трясък на земята.

Уолдън и Томсън изскочиха от колата и хукнаха през двора. Томсън посочи двама полицаи.

— Ти и ти — влизате с мен. — После се обърна към Уолдън: — Вие стойте тук. — И нахлуха вътре.

Уолдън заотстъпва през двора, като гледаше прозорците на Торонто Хаус.

Къде е Феликс?

Чу един полицай да казва:

— Измъкнал се е отзад, помнете ми думата.

Четири-пет керемиди се стовариха от покрива и се разбиха на двора — явно разместени от експлозията.

Уолдън не спираше да се озърта през рамо, сякаш Феликс внезапно щеше да се появи зад него.

Обитателите на сградите се скупчиха на вратите и прозорците да видят какво става и дворът започна да се пълни с хора. Някои от полицаите правеха вяли опити да ги накарат да се приберат. Една жена изтича от Торонто Хаус с писъци:

— Пожар!

Къде е Феликс?

Томсън и един полицай излязоха навън, понесли Сътън, който беше мъртъв или в безсъзнание. Уолдън се вгледа по-внимателно. Не, не беше мъртъв: стискаше револвера в ръката си.

Още керемиди полетяха от покрива.

Полицаят до Томсън извика:

— Вътре е ужас!

— Видяхте ли Феликс? — попита Уолдън.

— Нищо не се вижда.

Томсън и полицаят пак влязоха в сградата.

Още керемиди се стовариха на земята…

Уолдън погледна нагоре…

На покрива зееше дупка и Феликс се катереше през нея.

— Ето го! — извика Уолдън.

Всички гледаха безпомощни как Феликс изпълзява от таванското помещение и тръгва по билото на покрива.

„Ако имах оръжие…“

Уолдън клекна до припадналия Сътън и взе револвера от ръката му. Вдигна глава. Феликс беше коленичил на върха на покрива. „Де да имах пушка“, помисли си Уолдън, когато вдигна револвера. Прицели се. Феликс го видя. Погледите им се срещнаха.

Феликс се раздвижи.

Изстрелът прогърмя.

Не почувства нищо.

Затича се.

Сякаш тичаше по въже. Трябваше да разпери ръце, за да запази равновесие, не можеше да пристъпва стабилно по тясното било на покрива и не биваше да мисли за петнайсетте метра до земята.

Изтрещя още един изстрел.

Феликс се паникьоса.

Хукна по-бързо. Наближаваше края на покрива. Вече виждаше скосения покрив на Монреал Хаус отпред. Нямаше представа какво е разстоянието между двете сгради. Забави крачка и се поколеба; тогава Уолдън стреля отново.

Феликс се засили към края на покрива и скочи.

Полетя във въздуха и чу собствения си писък някъде отдалеч. Зърна за миг трима полицаи в алеята на петнайсет метра под него, зяпаха го с отворени усти.

После се стовари на четири крака върху покрива на Монреал Хаус. Изгуби равновесие от сблъсъка и се плъзна назад. Краката му се удариха в улука. Той сякаш поддаде под напора и Феликс си помисли, че ще се плъзне пак и ще пада, пада безкрайно — но улукът издържа.

Феликс беше изплашен.

Едно далечно кътче в ума му протестираше: „Но аз никога не се страхувам!“.

Задрапа нагоре по покрива и се прехвърли през билото. Монреал Хаус беше до железопътната линия. Нямаше полицаи на релсите или по насипа. Феликс с радост осъзна, че не са очаквали това; бяха решили, че ще го завардят в двора, и така и не им бе хрумнало, че може да избяга по покривите.

„Е, сега остава само да сляза.“

Вгледа се над водосточната тръба към стената на сградата. Нямаше отточни тръби — водосточните се изпразваха чрез чучури, които стърчаха от края на покрива като гаргойли. Но прозорците на последния етаж бяха близо до стрехите и имаха широки первази.

Феликс се хвана с дясната ръка за тръбата и я дръпна, за да изпробва здравината й.

„Откога ме е грижа дали ще умра? Знаеш откога.“

Застана над един прозорец, хвана се с две ръце за тръбата и бавно се спусна от ръба. За миг увисна във въздуха. Краката му откриха перваза. Той пусна дясната си ръка и опипа тухлите около прозореца за нещо, за което да се задържи. Пъхна пръсти в една плитка вдлъбнатина, после пусна и другата си ръка.

Погледна през прозореца. Вътре един мъж го видя и извика изплашено. Феликс изрита прозореца и се спусна в стаята. Изблъска стреснатия й обитател и изтича навън. Хукна по стълбите за четвърти път. Ако успееше да стигне до приземния етаж, през задните прозорци щеше да се измъкне на железопътната линия.

Стигна до последната площадка и се приведе на върха на последните стълби, като едва си поемаше дъх. Една синя униформа се появи на входа. Феликс се обърна и се втурна към другия край на площадката. Опита да вдигне прозореца, но той заяде. Феликс натисна по-силно и го отвори. Чу тежки стъпки по стълбите. Излезе на перваза, увисна на него за миг, отблъсна се от стената и скочи.

Приземи се във високата трева на железопътния насип. Вдясно от него двама мъже тъкмо прескачаха оградата на търговеца. Вляво изтрещя изстрел. Един полицай се появи на прозореца, от който беше скочил.

Феликс се затича по насипа към железопътните релси. Те бяха четири или пет. В далечината бързо приближаваше влак. Като че ли идваше по най-отдалечената линия. Феликс се поколеба, боеше се да мине пред влака, но после се престраши.

Двамата полицаи от двора на търговеца и онзи от Монреал Хаус се спуснаха след него през релсите. Някъде далеч вляво някой извика:

— Махнете се от линията на огъня!

Тримата преследвачи пречеха на Уолдън да стреля.

Феликс се озърна през рамо. Те изоставаха. Изгърмя изстрел. Той се приведе и побягна на зигзаг. Влакът вече беше съвсем близо. Чу се свирката. После още един изстрел. Феликс внезапно се извъртя настрани, препъна се и падна на последните релси. В ушите му прогърмя ужасен тътен. Видя как локомотивът приближава. Потрепери конвулсивно и се изхвърли от релсите на чакъла от другата страна. Влакът изрева до главата му. Той зърна за секунда пребледнялото лице на машиниста.

Изправи се и хукна надолу по насипа.

Уолдън стоеше до оградата и гледаше влака. Базил Томсън се приближи до него.

Полицаите, които бяха слезли на релсите, бяха стигнали до последната линия и стояха там, за да изчакат влака. Той като че ли се точи цяла вечност.

Когато отмина, вече нямаше и следа от Феликс.

— Копелето се измъкна — рече един полицай.

— По дяволите всичко! — извика Базил Томсън.

Уолдън се обърна и тръгна към колата.

Феликс се спусна от другата страна на стената и се озова на бедна улица с ниски къщи. Освен това се намираше на голлинията на импровизирано футболно игрище. Няколко момченца с големи каскети спряха играта си и се втренчиха изненадани в него. Той се затича.

Щяха да минат няколко минути, докато мобилизират полицията от тази страна на железопътната линия. Щяха да го търсят, но тогава вече щеше да е късно, защото щеше да е вече на километър от линията и ще продължава да се отдалечава.

Тича, докато стигна до оживена търговска улица. Там импулсивно скочи в един омнибус. Беше се отървал, но бе ужасно разтревожен. Не му се случваше за първи път подобно нещо, но никога досега не се беше плашил, никога не беше изпадал в паника. Спомни си мисълта, преминала през ума му, докато се плъзгаше по покрива: „Не искам да умра“.

В Сибир бе изгубил чувството си за страх, а сега то се завръщаше. За първи път от години искаше да живее. „Отново се превръщам в човек“, каза си Феликс.

Погледна през прозореца към неприятните улици на Югоизточен Лондон и се зачуди дали мръсните деца и бледите жени могат да видят в него един прероден човек.

Това беше катастрофа. Това щеше да го забави, да съсипе стила му, да попречи на делото му.

Страх ме е, помисли си.

Искам да живея.

Искам да видя отново Шарлът.

Единадесета глава

Шумът на първия трамвай за деня събуди Феликс. Той отвори очи и го изгледа как преминава, а от кабелите над него се сипеха яркосини искри. Работници с празни очи седяха до прозорците, пушеха и се прозяваха на път към работните си места — улични чистачи, носачи на пазара или пътни строители.

Слънцето беше ниско и ослепително, но Феликс беше под сянката на моста „Ватерло“. Лежеше на паважа, опрял глава на стената и увит с вестници. До него се бе проснала смърдяща старица с червендалесто лице на пияница. Изглеждаше дебела, но Феликс виждаше между полите й и мъжките ботуши тънки като клечки мръсни бели крака и заключи, че вероятно прави впечатление на дебела заради няколкото ката дрехи. Харесваше я: миналата нощ тя забавляваше всички бездомници, като го учеше на вулгарни думи за различни части на тялото. Феликс ги повтаряше след нея, а останалите се смееха.

От другата му страна лежеше червенокосо момче от Шотландия. За него спането под открито небе беше приключение. То бе кораво, жилаво и весело. Сега, докато гледаше спящото му лице, Феликс забеляза, че дори не му е покарала брада: беше още дете. Какво ли щеше да стане с тях, когато настъпи зимата?

Около трийсетина души бяха наредени по паважа, опрели глави на стената, с крака към улицата, покрити с палта, чували или вестници. Феликс се размърда първи. Питаше се дали някой от тях не е умрял през нощта.

Стана. Всичко го болеше след прекараната на студената улица нощ. Излезе на слънце. Днес трябваше да се види с Шарлът, а сигурно изглеждаше и смърдеше като скитник. Зачуди се дали да не се измие в Темза, но реката му се стори по-мръсна и от него. Тръгна да търси обществена баня.

Откри една на южния бряг. Табела на вратата съобщаваше, че ще отворят в девет часа. Феликс си помисли, че това е съвсем типично за едно социалдемократическо правителство: ще построят баня, за да могат работниците да се къпят, а ще я отворят едва когато всички вече са на работа. Без съмнение се оплакваха, че масите не се възползват от това така щедро предоставено им съоръжение.

Откри една чайна близо до гара Ватерло и закуси. Каква ирония, каза си, защото в Сибир беше доволен да спи с прасетата, за да се топли. Не беше трудно да разбере защо вече се чувства различно: щеше да се види с дъщеря си, а тя щеше да е чиста, да мирише на парфюм, да е облечена в коприна, с ръкавици, шапка и вероятно чадърче, което да я пази от слънцето.

Влезе в гарата и си купи „Таймс“, после седна на каменна пейка пред банята и прочете вестника, докато чакаше да отворят.

Новините бяха повече от шокиращи:

АВСТРИЙСКИ ПРЕСТОЛОНАСЛЕДНИК И

СЪПРУГАТА МУ СА ЗАСТРЕЛЯНИ В БОСНА

ГИМНАЗИСТ ПОЛИТИЧЕСКИ

ПРЕСТЪПНИК

БОМБА ИЗБУХВА ПО-РАНО СЪЩИЯ ДЕН

ИМПЕРАТОРЪТ Е В ТРАУР

Предполагаемият наследник на трона на Австро-Унгария, ерцхерцог Франц Фердинанд и съпругата му, херцогиня Хоненберг, бяха убити вчера сутринта в Сараево, столицата на Босна. Убиецът е описан като гимназист, който стрелял по жертвите с автоматичен пистолет, докато те се връщали от прием в кметството.

По всичко личи, че престъплението е плод на внимателно замислен заговор. На отиване към кметството ерцхерцогът и неговата съпруга се разминали на косъм със смъртта. Мъж от Требине, гарнизонен град в южния край на Херцеговина, хвърля граната по техния автомобил. За това първо покушение бяха оповестени малко подробности. Твърди се, че ерцхерцогът отблъснал гранатата с ръката си и тя експлодирала до автомобила, като ранила хората в колата зад него.

Извършителят на второто покушение е роден в Грахово, Босна. Все още няма информация за неговата етническа и верска принадлежност. Предполага се, че е православен сърбин.

И двамата престъпници са арестувани на мястото на покушението и едва са били спасени от линчуване.

Докато в босненската столица се развива тази трагедия, възрастният император Франц Йосиф е на път от Виена към лятната си резиденция в Ишъл. Той е изпратен с почести от поданиците си във Виена и среща още по-топъл прием, когато стига в Ишъл.

Феликс беше смаян. Радваше се, че още един безполезен аристократ паразит е бил убит, че е нанесен поредният удар върху тиранията; и се срамуваше, че някакъв си ученик е успял да убие наследника на австрийския престол, а той, Феликс, вече няколко пъти не успяваше да убие един руски княз. Но всъщност умът му бе зает най-вече с политическите последствия от случилото се в световен мащаб. Австрийците, с подкрепата на германците, щяха да отмъстят на Сърбия. Руснаците щяха да протестират. Дали щяха да мобилизират армията си? Ако бяха сигурни в подкрепата на Британия, вероятно да. Мобилизация в Русия означаваше същото и в Германия; а щом Германия се мобилизираше, никой вече нямаше да може да спре нейните генерали да започнат война.

Феликс с мъка разгадаваше мъчителния английски на другите статии, свързани с покушението. Имаше заглавия от рода на ОФИЦИАЛЕН ДОКЛАД ЗА ПРЕСТЪПЛЕНИЕТО; АВСТРИЙСКИЯТ ИМПЕРАТОР И НОВИНИТЕ; ТРАГЕДИЯТА НА ЕДИН КРАЛСКИ ДОМ; СЦЕНАТА НА УБИЙСТВОТО (От нашия специален кореспондент). Прочете доста глупости колко шокирани, ужасени и опечалени били всички; както и непрестанни твърдения, че няма причина за тревоги, че тази трагедия, макар и толкова ужасна, няма да се отрази на Европа — сантименти, които Феликс вече разпознаваше като характерни за „Таймс“: навярно би описал Четиримата конници на Апокалипсиса като силни управници, които могат единствено да внесат стабилност в международното положение.

Дотук нямаше и дума за австрийско отмъщение, но то щеше да последва. Феликс беше сигурен в това. А тогава… Тогава щеше да има война.

Но няма причина Русия да се включва в тази война, разгневи се той. Същото важеше и за Англия. Враждата беше между Франция и Германия: французите още от 1871 година чакаха да си върнат изгубените територии от Елзас и Лотарингия, а немските генерали усещаха, че Германия ще се превърне във второстепенна сила, ако не покаже на какво е способна.

Какво можеше да попречи на Русия да влезе във войната? Един разрив между съюзниците. Какво би предизвикало такъв разрив между Русия и Англия? Убийството на Орлов.

Щом покушението в Сараево можеше да запали война, то друго покушение в Лондон можеше да я спре.

А Шарлът можеше да разбере къде е Орлов.

Феликс отново премисли дилемата, която го тормозеше през последните два дни. Какво се променяше с убийството на ерцхерцога? Това даваше ли му правото да използва едно невинно момиче?

Почти бе станало време банята да отвори. Пред вратата се бяха събрали жени с вързопи за пране. Феликс сгъна вестника и се изправи.

Знаеше, че ще я използва. Не беше разрешил дилемата си — просто реши да го направи. Като че ли целият му живот водеше към убийството на Орлов. Вече беше набрал инерция по пътя към целта и нямаше да бъде отклонен дори от убедеността, че целият му живот е основан на една грешка.

Горката Шарлът!

Вратите се отвориха и Феликс влезе в банята да се изкъпе.

Шарлът беше планирала всичко. Когато нямаха гости, обядът беше в един. До два и половина майка й щеше да се качи в стаята си. Шарлът щеше да успее да се измъкне от къщата, за да се види с Феликс в три. Можеше да остане с него час. До четири и половина щеше да се прибере у дома през утринния салон, да се измие, преоблече, да се подготви за чая и да приема визити с майка си.

Но не беше писано да стане. По обяд майка й съсипа целия й план с думите:

— Забравих да ти кажа — ще обядваме у херцогинята на Мидълсекс в дома й на Гросвенър Скуеър.

— О, господи! — възкликна Шарлът. — Наистина не ми се ходи на гости.

— Не ставай глупава, ще си прекараш чудесно.

„Не казах каквото трябва — веднага си помисли Шарлът. — Трябваше да кажа, че имам силно главоболие и не мога да отида. Бях много нерешителна. Можех да излъжа, ако знаех предварително, но не и на момента.“ Опита отново:

— Съжалявам, мамо, но не ми се ходи.

— Ще дойдеш, и без глупости — отвърна майка й. — Искам да се опознаете с херцогинята — тя наистина е изключително полезна. Освен това там ще бъде и маркиз Шалфонт.

Обедните приеми обикновено започваха в един и половина и продължаваха след три часа. Можеше да се върне вкъщи в три и половина и да успее да иде в Националната галерия в четири; но дотогава той ще се е отказал и ще си е отишъл, освен това, дори да я чака, тя ще трябва да си тръгне почти веднага, за да се прибере за чая. Искаше да поговори с него за покушението: нямаше търпение научи мнението му. Наистина не й се ходеше на обяд у старата херцогиня и…

— Кой е този маркиз Шалфонт?

— Фреди. Той е очарователен, не мислиш ли?

— О, той ли? Очарователен? Не бях забелязала. — „Мога да напиша бележка до онази къща в Камдън Таун и да я оставя на масичката в коридора на излизане, за да я отнесе лакеят; но Феликс всъщност не живее там и, така или иначе, няма да я получи преди три часа.“

— Е, днес ще забележиш — рече майка й. — Изглежда, някак си го очаровала.

— Кого?

— Фреди. Шарлът, наистина трябва да обърнеш малко внимание на младеж, който се интересува от теб.

Значи затова майка й държеше толкова на присъствието й на този обяд.

— О, мамо, не говори така…

— Защо да не говоря? — отвърна раздразнено майка й.

— Та аз съм разменила едва няколко думи с него.

— Е, значи не си го очаровала с разговори.

— Моля те!

— Добре, няма да те дразня. Върви да се облечеш. Сложи си кремавата рокля с кафявата дантела — цветовете много ти подхождат.

Шарлът се предаде и се качи в стаята си. „Вероятно трябва да съм поласкана заради Фреди — мислеше си тя, докато събличаше роклята си. — Защо не мога да се заинтересувам от тези млади мъже? Може би просто не съм готова. В момента толкова други неща са ми в главата. На закуска татко каза, че ще има война, защото са убили ерцхерцога. Но момичетата не бива да се интересуват от подобни неща. От мен се очаква да се сгодя до края на първия си сезон — точно за това говори Белинда. Но не всички момичета са като нея — ами суфражетките…“

Тя се облече и слезе долу. Седна и поговори вяло с майка си на чаша шери, после тръгнаха към Гросвенър Скуеър.

Херцогинята беше пълна жена към шейсетте и напомняше на Шарлът за стар дървен кораб, който е съвсем изгнил под новата си боя. Обядът беше истинско „женско парти“. Ако беше пиеса, щяха да участват поет с безумен поглед, сдържан министър от правителството, образован евреин банкер, престолонаследник и поне една забележителна красавица. Всъщност единствените мъже бяха, ако не броим Фреди, племенникът на херцогинята и един консерватор, член на Парламента. Всички жени бяха представени като нечии съпруги. „Ако някога се омъжа — рече си Шарлът, — ще настоявам да ме представят като мен самата, а не като нечия жена.“

Разбира се, за херцогинята бе трудно да устройва интересни приеми, защото твърде много хора бяха лишени от достъп до трапезата й: всички либерали, всички евреи, никакви търговци, никакви актьори, никакви парясници, както и всички онези, които по едно или друго време бяха накърнили понятието й за приличие. Така оставаше съвсем скучен приятелски кръг.

Любимата тема за разговор на херцогинята беше въпросът какво съсипва тази страна. Основните заподозрени бяха превратаджиите (Лойд Джордж и Чърчил), простаците (Дягилев и постимпресионистите) и твърде високите данъци (шилинг и три пенса на лира).

Днес обаче съсипването на Англия беше на второ място — след смъртта на ерцхерцога. Консерваторът обясни доста обстоятелствено защо няма да има война. Съпругата на един южноамерикански посланик каза с малко момичешки глас, който вбеси Шарлът:

— Аз не разбирам защо тези нихилисти искат да хвърлят бомби и да стрелят по хората.

Херцогинята имаше отговор и на това. Нейният лекар й обяснил, че всички суфражетки страдат от нервно заболяване, познато на медицината като истерия; и според нея революционерите страдали от мъжкия еквивалент на тази болест.

Шарлът, която беше прочела „Таймс“ до последната дума тази сутрин, се намеси:

— От друга страна, вероятно сърбите просто не искат да бъдат управлявани от Австрия.

Майка й я изгледа кръвнишки и всички се озърнаха към нея за момент, сякаш не беше съвсем с всичкия си, а после се направиха, че не са я чули.

Фреди седеше до нея. Кръглото му лице като че ли постоянно леко сияеше. Той й заговори тихо:

— Бих казал, че говорите доста оскърбителни неща.

— Какво оскърбително има в това? — попита Шарлът.

— Ами искам да кажа: вероятно хората ще си помислят, че одобрявате стрелбата по ерцхерцози.

— Вероятно, ако австрийците се опитат да завземат Англия, и вие ще стреляте по ерцхерцози, нали?

— Вие сте невероятна — каза Фреди.

Шарлът се извърна от него. Вече имаше чувството, че е изгубила гласа си: сякаш никой не чуваше думите й. И това много я разгневи.

Междувременно херцогинята набираше скорост. Долните класи са мързеливци, говореше тя, а Шарлът си помисли: „Точно ти ли го казваш, която не си работила и ден през живота си!“. Защото, продължи херцогинята, днес вече всеки работник си има момче, което да му носи инструментите; и добави, че според нея всеки е способен сам да си носи инструментите, докато един лакей й подаваше сребърна купа с варени картофи. Когато начена третата чаша с вино, тя каза, че те пият твърде много бира по обяд и това им пречи да работят следобед. Хората днес искат да бъдат галеници на съдбата, заяви тя, докато трима лакеи и две прислужници вдигаха чиниите от третото ястие и сервираха четвъртото; не е работа на правителството да плаща на бедните издръжка, медицински осигуровки и пенсии. Бедните трябва да се насочват към спестовност, която е добродетел, рече тя в края на обяда, който можеше да изхрани десетчленно работническо семейство цели две седмици. Хората трябва да разчитат само на себе си, заключи херцогинята, докато икономът й помагаше да стане от масата и да стигне до салона.

Шарлът вече кипеше от потиснат гняв. Кой можеше да вини революционерите, че стрелят по хора като тази херцогиня? Фреди й подаде чаша кафе и рече:

— Тя е истински стар боен кон, нали?

— Мисля, че е най-противната старица, която съм виждала — отвърна Шарлът.

Фреди доби лукаво изражение и прошепна:

— Тихо!

„Е, поне не могат да ме обвинят, че съм флиртувала с него“, помисли си Шарлът.

Часовникът на полицата над камината отбеляза три часа със звън на камбанки. Шарлът се чувстваше като затворничка. Феликс вече я чакаше на стълбите пред Националната галерия. Трябваше да се измъкне от къщата на херцогинята. „Какво правя тук, когато мога да съм с човек, който не говори глупости“, рече си тя.

Консерваторът каза, че трябва да се връща в Парламента, и съпругата му стана с него. Шарлът видя своя шанс да се измъкне. Приближи се до жена му и заговори тихо:

— Имам леко главоболие. Може ли да дойда с вас? Ще ме оставите у дома на път за Уестминстър.

— Разбира се, лейди Шарлът — отвърна съпругата.

Майка й разговаряше с херцогинята, Шарлът ги прекъсна и повтори историята за главоболието.

— Знам, мамо, че би искала да останеш още малко, затова ще тръгна с госпожа Шекспир. Благодаря за прекрасния обяд, Ваша светлост.

Херцогинята кимна царствено.

„Все пак успях“, помисли си Шарлът, докато излизаше във фоайето и слизаше по стълбите.

Съобщи адреса си на кочияша на семейство Шекспир и добави:

— Няма нужда да влизате в двора — просто спрете отвън.

По пътя госпожа Шекспир я посъветва да изпие лъжичка лауданум за главоболието. Кочияшът стори каквото му бе наредено и в три и двайсет Шарлът стоеше на тротоара пред дома си и чакаше каретата да отмине. Вместо да влезе в къщата, тя се отправи към Трафалгар Скуеър.

Пристигна малко след три и половина и се затича по стълбите пред Националната галерия. Не виждаше Феликс. Все пак си беше отишъл. Изведнъж той се появи иззад една масивна колона, сякаш бе чакал в засада, а тя така се зарадва да го види, че замалко да го целуне.

— Съжалявам, че ви накарах да чакате — рече и стисна ръката му. — Трябваше да присъствам на един ужасен обяд.

— Няма значение, вече сте тук. — Той се усмихваше, но някак притеснено, сякаш щяха да му вадят зъб.

Влязоха вътре. Шарлът обичаше хладния тих музей със стъклени куполи и мраморни колони, сив под и бежови стени, с картини, от които струяха багри, красота и страст.

— Родителите ми поне ме научиха на любов към изкуството.

Той извърна тъмните си очи към нея.

— Ще има война.

От всички, които бяха говорили за тази вероятност днес, единствено Феликс и баща й изглеждаха развълнувани.

— Татко също каза така, но аз не разбирам защо.

— Франция и Германия смятат, че могат да спечелят много от една война. Австрия, Русия и Англия вероятно ще бъдат въвлечени.

Продължиха да вървят. Феликс като че ли не се интересуваше от картините.

— Защо сте толкова притеснен? Ще ви пратят ли на фронта? — попита тя.

— Аз съм твърде стар, но мисля за милионите невинни млади руснаци, които ще бъдат осакатени, ослепени или убити за кауза, която не разбират, а дори да я разбират — тя не ги засяга.

Шарлът винаги бе мислила за войната като за нещо, в което мъжете опитват да се избият взаимно, а за Феликс бе нещо, в което мъжете са избивани. Както винаги, той й показваше нещата от нова светлина.

— Никога не съм го виждала от тази страна.

— Граф Уолдън също не би го погледнал от тази страна. Именно затова ще позволи да се случи.

— Сигурна съм, че татко не би позволил подобно нещо, ако зависеше от него…

— Грешите — прекъсна я Феликс. — Точно от него зависи.

Шарлът се смръщи объркана.

— Какво имате предвид?

— Затова княз Орлов е тук.

Объркването й се засили.

— Откъде знаете за Алекс?

— Знам за това повече от вас. Полицията има шпиони сред анархистите, но анархистите имат шпиони сред полицейските шпиони. Научаваме всичко. Уолдън и Орлов договарят споразумение, което ще въвлече Русия във войната на страната на Британия.

„Баща ми не би направил такова нещо“, понечи да възрази Шарлът, но осъзна, че Феликс е прав. Това обясняваше някои реплики, разменени между баща й и Алекс, докато князът още беше у тях. Обясняваше и защо баща й така бе шокирал приятелите си, като общуваше с либерали като Чърчил.

— Но защо ще го прави? — попита тя.

— Опасявам се, че не го е грижа дали руските селяни ще умират, стига Англия да доминира в Европа.

„Да, разбира се, татко би погледнал точно така на нещата.“

— Това е ужасно — рече тя. — Защо не кажете на хората? Разкрийте всичко — изкрещете го на висок глас!

— И кой ще ни чуе?

— В Русия няма ли да ви чуят?

— Ще ни чуят, ако намерим някакъв драстичен начин да стигне до вниманието им.

— Например?

Феликс я погледна.

— Например като отвлечем княз Орлов.

Това беше толкова нелепо, че тя се засмя, но внезапно млъкна. Хрумна й, че той може би играе някаква игра, преструва се, за да я впечатли; после погледна лицето му и разбра, че е напълно сериозен. За първи път се зачуди дали е с всичкия си.

— Не говорите сериозно — каза тя с изумление.

Той се усмихна смутено.

— Мислите ме за луд, нали?

Разбира се, че не е луд. Поклати глава.

— Вие сте най-разумният човек, когото познавам.

— Тогава седнете и ще ви обясня.

Тя се остави да я заведе до една пейка.

— Царят няма доверие на Англия, защото тя приема руските политически емигранти. Ако един от нас отвлече любимия му племенник, ще последва голям разрив — тогава няма да е сигурно на чия страна ще застанат руснаците в случай на война. А когато руският народ научи в какво се е опитвал да ги въвлече Орлов, ще се разгневи така, че царят няма да може да се включи във войната. Разбирате ли?

Шарлът гледаше лицето му, докато той говореше. Беше спокоен, разумен и съвсем малко напрегнат. Очите му не блестяха като на фанатик. Всичко, което казваше, имаше смисъл, но на нея й звучеше като логиката на вълшебна приказка — едно нещо води до друго, но сякаш ставаше дума за различен свят, не за този, в който тя живееше.

— Наистина разбирам, но вие не можете да отвлечете Алекс. Той е толкова мил човек.

— Този мил човек ще поведе милиони други мили хора към смъртта им, ако му се позволи. Това е реалността, Шарлът, не е като нарисуваните битки на богове и коне. Уолдън и Орлов уговарят война — мъже, които се секат със саби, момчета, осакатявани от гюлета, хора, кървящи и умиращи в мочурища, пищящи от болка, без да има кой да им помогне. Ето това се опитват да уредят Уолдън и Орлов. Половината от нещастието на света е причинено от мили млади мъже като Орлов, който смята, че има право да урежда войни между народите.

Тя беше поразена от ужасна мисъл.

— Вие вече се опитахте да го отвлечете.

Той кимна.

— В парка. Вие бяхте в каретата. Тогава сгреших.

— О, господи! — Прилоша й, почувства се много зле.

Той я хвана за ръката.

— Знаете, че съм прав, нали?

Струваше й се, че наистина е прав. Той говореше за истинския свят: тя беше тази, която живееше в приказка. В приказна земя на дебютантки в бяло, които са представяни пред краля и кралицата, а принцът отива на война, графът е мил със слугите, които го обичат, херцогинята е уважавана стара дама и няма такова нещо като сексуално сношение. В истинския свят бебето на Ани се беше родило мъртво, защото нейната майка бе изгонила прислужницата без препоръки, тринайсетгодишна майка бе осъдена на смърт, защото оставила бебето си да умре, хората спяха по улиците, понеже нямаха домове, имаше развъдници за бебета, херцогинята беше злобна стара вещица, а един ухилен мъж с костюм от туид бе ударил Шарлът в корема пред Бъкингамския дворец.

— Знам, че сте прав — каза тя на Феликс.

— Това е много важно — рече той. — Вие сте ключът към всичко.

— Аз ли? О, не!

— Имам нужда от помощта ви.

— Не, моля ви, не говорете така!

— Не мога да открия Орлов.

„Не е честно“, помисли си тя, всичко се случваше твърде бързо. Чувстваше се ужасно, като в капан. Искаше да помогне на Феликс и разбираше колко важно е това, но Алекс й беше братовчед и гост в дома й — как да го предаде?

— Ще ми помогнете ли? — попита Феликс.

— Не знам къде е Алекс — отвърна тя уклончиво.

— Но можете да разберете.

— Да.

— Ще го направите ли?

Тя въздъхна.

— Не зная.

— Шарлът, трябва.

— Стига с това трябва! — ядоса се тя. — Всички ми казват какво трябва да направя — мислех, че вие ме уважавате повече.

Той изглеждаше обезсърчен.

— Иска ми се да не се налагаше да ви моля за такова нещо.

Тя стисна ръката му.

— Ще си помисля.

Той отвори уста да отговори, но тя сложи пръст на устните му.

— Ще се наложи да се задоволите с това.

В седем и половина Уолдън се качи в ланчестъра, беше издокаран с вечерно облекло и копринен цилиндър. Вече навсякъде ходеше с колата: тя беше по-бърза и по-маневрена от каретата. Причард седеше зад волана с револвер в кобура под сакото. Като че ли беше дошъл краят на цивилизования живот.

Спряха пред задния вход на Даунинг Стрийт номер десет. Този следобед кабинетът се бе събрал да обсъди договореното между него и Алекс. Сега Уолдън щеше да чуе дали го одобряват.

Въведоха го в малка трапезария. Чърчил вече беше там с Аскуит, премиера. Облегнати на един бюфет, пиеха шери. Уолдън се здрависа с Аскуит.

— Приятно ми е, господин премиер.

— Радвам се, че дойдохте, лорд Уолдън.

Аскуит беше сивокос мъж с гладко избръснато лице. Бръчиците около очите му говореха за чувство за хумор, устата му беше малка, с тънки устни, които му придаваха опърничав вид, а брадичката бе широка и четвъртита. Уолдън реши, че долавя в говора му лек йоркширски акцент, който явно беше оцелял в Оксфорд. Имаше необичайно голяма глава, за която се твърдеше, че съдържала точен като машина мозък; „но пък — помисли си Уолдън — хората винаги приписват на премиерите повече мозък, отколкото те притежават“.

— Опасявам се, че кабинетът не одобри вашето предложение — каза Аскуит.

Сърцето на Уолдън се сви. За да скрие разочарованието си, той попита рязко:

— И защо?

— Опозицията дойде предимно от Лойд Джордж.

Уолдън погледна към Чърчил и вдигна вежди. Чърчил кимна.

— Вероятно, подобно на всички останали, си мислите, че с Лойд Джордж гласуваме еднакво по всеки въпрос. Вече знаете, че не е така.

— Какво е неговото възражение?

— Принципно — отговори Чърчил. — Той твърди, че предлагаме Балканите наляво-надясно като кутия с шоколадови бонбони: моля, почерпете се, изберете любимия си вкус: Тракия, Босна, България, Сърбия. Малките държави притежавали права. Така е като имаш уелсец в кабинета. Уелсец и адвокат, не знам кое е по-лошото.

Неговата небрежност подразни Уолдън. „Това беше негов проект, не мой: защо не е смаян като мен?“

Седнаха да вечерят. Икономът сервира ястията. Аскуит яде съвсем малко, но Чърчил пи много. Уолдън беше мрачен и при всяка хапка проклинаше мислено Лойд Джордж.

След първото ястие Аскуит каза:

— Трябва да сключим това споразумение. Франция и Германия рано или късно ще влязат във война; и ако руснаците останат встрани, Германия ще завладее Европа. Не можем да позволим това.

— А как да променим мнението на Лойд Джордж? — попита Уолдън.

Аскуит се усмихна тънко.

— Ако получавах по лира всеки път, когато ми задават този въпрос, щях да съм богат човек.

Икономът сервира пъдпъдък и наля бордо. Чърчил каза:

— Трябва да направим по-умерено предложение, на което Лойд Джордж няма да се противопостави.

Лековатият му тон вбеси Уолдън.

— Много добре знаете, че не е толкова просто! — сопна се той.

— Така е — намеси се кротко Аскуит. — Все пак можем да опитаме. Тракия да бъде независима държава под протекцията на руснаците или нещо подобно.

— Вече цял месец се опитвам да ги уговоря — рече Уолдън изморено.

— И все пак убийството на стария Франц Фердинанд променя доста нещата — рече Аскуит. — Сега Австрия отново ще стане агресивна на Балканите и руснаците повече от всякога ще се нуждаят от тази територия, която ние, принципно, правим каквото можем да им дадем.

Уолдън реши да прогони разочарованието и да мисли конструктивно. След малко попита:

— Ами Константинопол?

— Какво имате предвид?

— Да предположим, че предложим на руснаците Константинопол — Лойд Джордж ще възрази ли на това?

— Може да каже, че е същото като да предложим Кардиф на ирландските републиканци — каза Чърчил.

Уолдън не му обърна внимание, гледаше Аскуит.

Премиерът остави ножа и вилицата.

— Е, след като той показа принципната си позиция, може да реши да се прояви и като разумен човек, който приема компромиси. Мисля, че вероятно ще се съгласи. Това достатъчно ли ще е за руснаците?

Уолдън не бе сигурен, но беше въодушевен от новата си идея, затова каза импулсивно:

— Щом вие можете да пробутате това на Лойд Джордж, аз ще успея да го пробутам на Орлов.

— Прекрасно! — отвърна Аскуит. — Кажете сега какво става с онзи анархист?

Оптимизмът на Уолдън повехна.

— Правят всичко възможно да защитят Алекс, но положението все още е тревожно.

— Мислех, че Базил Томсън е способен.

— Той е отличен, но се опасявам, че Феликс се оказа по-способен — отвърна Уолдън.

— Не мисля, че трябва да позволяваме на този тип да ни плаши… — рече Чърчил.

— Аз съм изплашен, господа — прекъсна го Уолдън. — Феликс три пъти вече се изплъзва от хватката ни: последния път с нас имаше трийсет полицаи. Не виждам как ще се добере до Алекс сега, но това, че аз не го виждам, не означава, че той няма да намери начин. И знаем какво ще стане, ако убие Алекс: съюзът ни с Русия ще пропадне. Феликс е най-опасният човек в цяла Англия.

Аскуит кимна със сериозно изражение.

— Ако решите, че защитата на Орлов не е задоволителна, моля ви да се свържете директно с мен.

— Благодаря ви.

Икономът предложи на Уолдън пура, но той усещаше, че вече е приключил тук, затова каза:

— Животът продължава и аз трябва да отида на прием у госпожа Гленвил. Ще изпуша пурата си там.

— Не им казвайте къде сте вечеряли — рече Чърчил с усмивка.

— Не бих посмял — няма да ми проговорят повече. — Уолдън допи виното си и стана.

— Кога ще предадете на Орлов новото ни предложение? — попита Аскуит.

— Ще отида с колата до Норфолк още сутринта.

— Прекрасно.

Икономът донесе шапката и ръкавиците му и той си тръгна.

Причард стоеше до портата на градината и разговаряше с дежурния полицай.

— Карай към дома — нареди му Уолдън.

Докато пътуваха, реши, че е действал твърде прибързано. Беше обещал да осигури съгласието на Алекс за Константинопол, но не знаеше как да го стори и това го притесняваше. Започна да репетира думите, които щеше да използва на другия ден.

Стигнаха до дома му, преди да е постигнал някакъв напредък.

— Колата ще ни трябва отново след няколко минути, Причард.

— Разбира се, милорд.

Уолдън влезе в къщата и се качи горе да си измие ръцете. На площадката срещна Шарлът.

— Майка ти готова ли е? — попита той.

— Да, ще дойде след няколко минути. Как върви политиката?

— Бавно.

— А защо отново се забърка в подобни неща?

Той се усмихна.

— Накратко, за да попречим на Германия да завладее Европа, но ти не тревожи хубавата си малка главица…

— Няма да я тревожа. Но къде, за бога, скрихте братовчеда Алекс?

Той се поколеба. Нямаше да навреди, ако тя знаеше; да, но пък така можеше случайно да издаде тайната. По-добре за нея беше да не й казва.

— Ако някой те пита, отговори, че не знаеш. — Той се усмихна и тръгна към стаята си.

Понякога английският начин на живот губеше очарованието си за Лидия.

Обикновено тя обичаше приемите. Няколкостотин души се събираха в нечий дом и не вършеха нищо особено. Нямаше танци, нямаше официална вечеря, нямаше игри на карти. Стискаш ръцете на домакините, вземаш чаша шампанско и бродиш из голямата къща, говориш с приятелите си и се възхищаваш на дрехите на гостите. Днес тя беше поразена от превзетостта на всичко това. Негодуванието й прие формата на носталгия по Русия. Мислеше, че там красавиците със сигурност са по-ослепителни, интелектуалците не са така престорени, разговорите са по-смислени, а вечерният въздух не е толкова ароматен и упойващ. Всъщност тя беше твърде разтревожена — за Стивън, за Феликс и за Шарлът, — за да може да се наслади на вечерта.

Изкачи се по широкото стълбище със Стивън и Шарлът. Диамантената й огърлица спечели възхищението на госпожа Гленвил. Продължиха. Стивън се отдалечи, за да говори с приятел от Камарата на лордовете: Лидия чу думите „допълнение към законопроекта“ и не ги слуша повече. Вървяха през тълпата, усмихваха се и поздравяваха гостите, а Лидия все се питаше: „Какво правя тук?“.

— Между другото, мамо, къде отиде Алекс? — попита я Шарлът.

— Не зная, скъпа — отвърна разсеяно Лидия. — Питай баща си. Добър вечер, Фреди.

Фреди се интересуваше от Шарлът, не от нея.

— Мислих си за вашите думи на обяда — започна той. — И стигнах до извода, че разликата е в това, че сме англичани.

Лидия ги остави. „По мое време — помисли си тя — разговорите за политика определено не бяха начин да спечелиш един мъж; но вероятно нещата са се променили. Вече ми се струва, че Фреди ще е впечатлен каквото и да говори Шарлът. Дали ще й предложи? О, господи, това ще е невероятно облекчение.“

В първия салон имаше струнен квартет, който свиреше едва чуто. Там Лидия видя снаха си Клариса. Поговориха за дъщерите си и Лидия се поуспокои от факта, че Клариса беше ужасно разтревожена за Белинда.

— Нямам нищо против да купува от онези прекалено модерни рокли и да си показва глезените, и наистина не ми пречи, дето пуши цигари, макар че можеше да е малко по-дискретна — рече Клариса. — Но тя ходи по ужасни места, за да слуша негърски оркестри, които свирят джаз музика, а миналата седмица е гледала и боксов мач!

— Ами наставницата й?

Клариса въздъхна.

— Казах й, че може да излезе без нея, ако е с познати. Сега разбирам, че съм сбъркала. Вероятно Шарлът не остава без надзор.

— На теория — да — отвърна Лидия. — Но тя е плашещо непокорна. Веднъж се измъкна от дома и отиде на среща на суфражетки. — Лидия не беше готова да сподели с Клариса цялата позорна истина: „среща на суфражетки“ не звучеше чак толкова зле като „демонстрация“. — Шарлът се интересува от неподобаващи за дама неща, като политиката например. Не знам откъде чува всичко това.

— О, и аз се чувствам така — рече Клариса. — Белинда е възпитавана с най-добрата музика, в най-доброто общество, със стойностни книги и строги възпитатели… затова е нормално да се чудя откъде, за бога, се е сдобила с този вкус към вулгарността. Но най-лошото е безсилието ми да я накарам да осъзнае, че се тревожа за нейното щастие, а не за моето.

— О, толкова се радвам, че го казваш! — рече Лидия. — Точно така се чувствам и аз. Шарлът като че ли смята, че в опитите ни да я защитим има нещо фалшиво или глупаво. — Въздъхна. — Трябва да ги омъжим бързо, преди да са пострадали.

— Абсолютно! Някой интересува ли се от Шарлът?

— Фреди Шалфонт.

— О, да, чух за това.

— Той изглежда готов да говори с нея дори за политика, но се опасявам, че тя не е особено заинтригувана. Ами Белинда?

— Обратният проблем. Тя харесва всички.

— Господи! — засмя се Лидия и тръгна отново, вече се чувстваше по-добре. В известен смисъл като мащеха Клариса имаше по-трудна задача от нея. „Предполагам, трябва да съм благодарна за много неща“, помисли си тя.

Херцогинята на Мидълсекс беше в следващия салон. Повечето гости стояха прави, но херцогинята, разбира се, седеше и чакаше хората да идат при нея. Лидия се приближи точно когато лейди Гай-Стивънс се отдалечаваше.

— Предполагам, че Шарлът се е възстановила от главоболието — рече херцогинята.

— Така е. Много мило, че питате.

— О, не питам — отвърна херцогинята. — Моят племенник я е видял в Националната галерия в четири часа.

Националната галерия! Какво, за бога, е правила там? Отново се е измъкнала! Но Лидия не възнамеряваше да показва пред херцогинята, че Шарлът се държи неподобаващо, затова импровизира:

— Тя винаги е обичала изкуството.

— Била е с мъж — заяви херцогинята. — Явно Фреди Шалфонт има съперник.

Виж я ти малката!

Лидия едва овладя гнева си.

— Така е — рече тя с насилена усмивка.

— И кой е той?

— Просто неин връстник — отвърна отчаяно Лидия.

— О, не — рече херцогинята със злобна усмивка. — Бил е към четирийсетте и е носел каскет от туид.

— Каскет! — Лидия разбираше, че я унижават, но вече не я интересуваше. Кой може да е бил този мъж? Какво си въобразява Шарлът? Репутацията й…

— Държали са се за ръце — добави херцогинята, усмихна се широко и показа изгнилите си зъби.

Лидия вече не можеше да се преструва, че всичко е наред:

— Господи! Какво прави това дете?

— По мое време придружителките служеха точно за тази цел.

Лидия внезапно се ядоса от насладата, която херцогинята извличаше от тази катастрофа.

— Това е било преди сто години! — сопна се тя и отмина. Каскет! Държали се за ръце! Четирийсетгодишен! Това беше твърде отвратително. Каскетът означаваше, че е от работническата класа, възрастта — че е развратник, а щом са се държали за ръце, беше признак, че нещата вече са отишли далеч, вероятно твърде далеч. „Какво мога да направя — помисли си тя безпомощно, — когато детето излиза от къщата без моето знание? О, Шарлът, Шарлът, не знаеш какво си причиняваш!“

— Как беше на боксовия мач? — попита Шарлът.

— По един ужасен начин е страшно вълнуващо — отвърна Белинда. — Всеки от двамата огромни мъже само по гащета опитва да пребие другия до смърт.

Шарлът не беше сигурна, че в това има нещо вълнуващо.

— Звучи отвратително.

— Аз толкова се развълнувах — понижи глас Белинда, — че едва не оставих Питър да отиде Твърде Далеч.

— Какво искаш да кажеш?

— Знаеш какво. След това, в каретата на път за дома. Позволих му… да ме целуне и други работи.

— Какви други работи!

Белинда прошепна:

— Целуна деколтето ми.

— О! — Шарлът се смръщи. — И хубаво ли е?

— Божествено!

— Хм. — Шарлът опита да си представи как Фреди целува нейното деколте и някак усети, че няма да е божествено.

Майка й мина покрай тях и рече:

— Тръгваме си, Шарлът.

— Изглежда ядосана — каза Белинда.

Шарлът сви рамене.

— В това няма нищо необичайно.

— После ще ходим да слушаме черните — защо не дойдеш с нас?

— Какви черни?

— Джаз. Прекрасна музика.

— Мама няма да ми позволи.

— Твоята майка е много старомодна.

— На мен ли го казваш! Трябва да вървя.

— Довиждане.

Шарлът слезе по стълбите и взе наметалото си от гардеробната. Имаше чувството, че в нея живеят двама души — като Доктор Джекил и Мистър Хайд. Единият се усмихваше, беше любезен и водеше с Белинда момичешки разговори; а другият мислеше за отвличане, коварство и задаваше лукави въпроси с най-невинен тон.

Без да чака родителите си, тя излезе навън и каза на лакея:

— Автомобилът на граф Уолдън.

След минута-две колата спря до тротоара. Вечерта беше топла и Причард бе свалил гюрука. Той слезе и отвори вратата пред Шарлът.

— Причард, къде е княз Орлов? — попита тя.

— Това е тайна, милейди.

— На мен можеш да кажеш.

— Трябва да попитам баща ви, милейди.

Нямаше смисъл. Не можеше да тормози слугите, които я познаваха още от дете. Отказа се и рече:

— Най-добре влез вътре и им кажи, че ги чакам в колата.

— Разбира се, милейди.

Шарлът се облегна на кожената седалка. Вече беше питала трима души къде е Алекс и никой от тях не й каза. Не й вярваха, че ще опази тайната, и това бе влудяващо, защото всъщност бяха напълно прави. Все още не беше решила дали да помогне на Феликс, а след като не успя да измъкне информацията, вероятно нямаше да се наложи да взема подобно трудно решение. Какво огромно облекчение.

Беше си уговорила среща с Феликс вдругиден, на същото място, по същото време. Какво ли щеше да каже той, когато разбере, че тя не знае нищо? Дали щеше да я презре заради провала? Не, той не беше такъв. Щеше да е ужасно разочарован. Вероятно щеше да измисли друг начин да научи къде е Алекс. Тя нямаше търпение да го види отново. Той беше толкова интересен и научаваше от него толкова много, че животът й внезапно вече изглеждаше сив и скучен без него. Дори тревогата от трудното решение, пред което я беше изправил, бе за предпочитане пред скуката да избираш рокли за още един ден от празната светска рутина.

Баща й и майка й се качиха в колата и Причард потегли.

— Какво има, Лидия? Изглеждаш много разстроена — каза графът.

Тя погледна Шарлът.

— Какво си правила в Националната галерия днес следобед?

Сърцето на Шарлът пропусна удар. Бяха я разкрили. Някой я беше шпионирал. Сега щеше да има неприятности. Ръцете й затрепериха и тя ги стисна здраво в скута си.

— Гледах картини.

— Била си с мъж.

— О, не, Шарлът, какво става? — възкликна баща й.

— Срещнах го случайно — рече Шарлът. — Вие не бихте го одобрили.

— Разбира се, че не бихме! — възропта майка й. — Той е бил с каскет!

— Каскет ли! Кой е той, по дяволите?

— Той е невероятно интересен човек и разбира неща…

— И те държи за ръка! — прекъсна я майка й.

Баща й каза тъжно:

— Колко вулгарно, Шарлът! В Националната галерия!

— Между нас няма нищо — каза тя. — Не е нужно да се тревожите.

— Не е нужно да се тревожим? — изсмя се горчиво майка й. — Злобната стара херцогиня знае всичко и ще раздрънка навсякъде.

— Как можа да причиниш това на майка си? — попита графът.

Шарлът не можеше да продума. Всеки момент щеше да се разплаче. „Нищо лошо не съм направила, просто разговарях с човек, който не приказва глупости! Как е възможно да са такива — такива животни! Мразя ги!“

— Най-добре ми кажи кой е. Предполагам, че може да му се плати — рече баща й.

Шарлът извика:

— Струва ми се, че той е от малкото хора на този свят, които не могат да бъдат купени!

— Предполагам, че е някой радикал — рече майка й. — Без съмнение той ти пълни главата с глупостите за суфражизма. Вероятно ходи със сандали и яде картофите с кората. — Тя си изпусна нервите. — И вероятно вярва в Свободната любов! Ако си…

— Не съм — отсече Шарлът. — Казах ти, че няма нищо такова. — Една сълза се търкулна по носа й. — Аз не съм такава.

— Не ти вярвам и за миг — отвърна баща й с отвращение. — И другите няма да ти повярват. Тази случка е истинска социална катастрофа за всички ни, без значение дали го съзнаваш.

— Най-добре да я изпратим в манастир! — извика истерично майка й и се разплака.

— Сигурен съм, че няма да се наложи — рече графът.

Лидия поклати глава:

— Не, не исках да го кажа. Съжалявам, че така си изпуснах нервите, но толкова се тревожа…

— Тя не може да остане в Лондон след всичко това.

— Разбира се.

Колата спря в двора на къщата им. Лидия избърса сълзите си, за да не видят слугите, че е разстроена. „Те ще ми попречат да се виждам с Феликс, ще ме изпратят някъде, ще ме заключат — мислеше си Шарлът. — Вече съжалявам, че не обещах да му помогна, вместо да се колебая и да казвам, че ще си помисля. Поне щеше да разбере, че съм на негова страна. Е, те няма да победят. Аз няма да живея живота, който са ми отредили. Няма да се омъжа за Фреди и няма да стана лейди Шалфонт, няма да отглеждам дебели самодоволни деца. Те не могат да ме държат заключена вечно. Още щом навърша двайсет и една, ще започна работа за госпожа Панкхърст и ще чета книги за анархизъм, ще основа дом за неомъжени майки и ако някога имам деца, никога, никога няма да ги лъжа.“

Влязоха в къщата.

— Елате в салона — нареди баща й.

Причард ги последва.

— Ще желаете ли сандвичи, милорд?

— Не сега. Остави ни сами за малко, ако обичаш.

Причард излезе.

Графът си наля бренди със сода и отпи.

— Пак си помисли, Шарлът. Ще ни кажеш ли кой е този човек?

Тя искаше да отвърне: „Той е анархист, който се опитва да ти попречи да започнеш война!“ Но само поклати глава.

— Тогава сигурно разбираш, че вече не можем да ти вярваме — продължи баща й почти нежно.

„Да, преди можехте, но вече не“, с горчивина си рече тя.

Графът заговори на Лидия:

— Тя трябва да отиде в провинцията за месец, само така ще я държим далече от неприятностите. После, след кралската регата, ще дойде при нас в Шотландия за лова. — Той въздъхна. — Вероятно до следващия сезон ще стане малко по-разумна.

— Значи ще я изпратим в Уолдън Хол — каза майка й.

„Говорят за мен, все едно не съм тук“ — помисли си Шарлът.

— Сутринта отивам в Норфолк, за да се видя с Алекс — поясни баща й. — Ще я взема с мен.

Шарлът беше смаяна.

Алекс беше в Уолдън Хол.

Как не се сетих!

Вече знам!

— Най-добре да върви да си събира багажа — каза майка й.

Шарлът стана и излезе със сведена глава, за да не видят светлината на триумфа в очите й.

Дванайсета глава

В три без петнайсет Феликс беше във фоайето на Националната галерия. Шарлът вероятно щеше да закъснее като предишния път, но той и без това нямаше какво друго да прави.

Беше нервен, неспокоен, изморен от чакане и от криене. Последните две нощи беше спал на открито, веднъж в Хайд Парк и веднъж под арките на Чаринг Крос. През деня се криеше из задните улички, страничните железопътни линии и запустели участъци, като излизаше само да търси храна. Това му напомняше за бягството през Сибир, а тези спомени не бяха приятни. Дори сега не спираше на едно място, минаваше от фоайето към залите, поглеждаше към картините и се връщаше пак във фоайето да провери дали е дошла. Озърташе се към часовника на стената. Беше три и половина, а нея още я нямаше. Явно пак беше отишла на някой ужасен обяд.

Тя със сигурност можеше да научи къде е Орлов. Беше находчиво момиче. Дори баща й да не й каже направо, щеше да измисли начин да разкрие тайната. Но дали щеше да я разкрие на него, това беше друг въпрос. Тя имаше много силна воля.

Как му се искаше…

Много неща му се искаха. Искаше да не беше я заблуждавал. Искаше да можеше да намери Орлов без нейната помощ. Искаше хората да не се подчиняват на князе, графове, кайзери и царе. Искаше да се беше оженил за Лидия и да отгледа Шарлът. Искаше тя да дойде, а беше вече четири часът.

Повечето картини не му говореха нищо: сантиментални религиозни сцени, портрети на самодоволни холандски търговци в бездушните им домове. Харесваше „Алегория“ на Бронзино, но само защото беше много чувствена. Изкуството, по принцип, не го вълнуваше. Вероятно един ден Шарлът щеше да го заведе в гората и да му покаже цветята. Но надали. Най-напред трябваше да преживее следващите няколко дни и да избяга след убийството на Орлов. Дори това не беше много сигурно. После някак трябваше да запази привързаността на Шарлът, въпреки че бе я използвал, лъгал и убил братовчед й. Това беше почти невъзможно, но ако все пак се случеше, щеше да намери начин да я вижда, без да го хване полицията… Не, нямаше голям шанс да се вижда с нея след убийството. „Затова се възползвай сега“, каза си.

Беше четири и половина.

Тя не просто закъснява — помисли си Феликс със свито сърце. — Явно няма да дойде. Дано няма неприятности с Уолдън. Дано не е поела някакъв риск и са я разкрили. Така ми се иска да я видя как тича по стълбите, останала без дъх, леко поруменяла, с накривена шапка и разтревожено изражение на красивото лице и да каже: „Ужасно съжалявам, че ви накарах да ме чакате, но трябваше да…“.

Сградата започваше да се изпразва. Феликс се чудеше какво да прави сега. Излезе и слезе до тротоара. Нямаше и помен от нея. Върна се пак на стълбите и един пазач го спря на вратата.

— Късно е вече, приятел — рече той. — Затваряме.

Феликс се обърна.

Не можеше да я чака до стълбите с надеждата, че все пак ще дойде, защото щеше да изглежда твърде подозрително тук, на Трафалгар Скуеър. Освен това тя не беше закъснявала с два часа, явно нямаше да дойде.

Тя нямаше да дойде.

„Приеми го — помисли си. — Решила е вече да няма нищо общо с мен и правилно. Но ако е така, поне да ме беше известила! Можеше да изпрати съобщение…“

Можеше да изпрати съобщение.

Тя знаеше адреса на Бриджит. Тя би изпратила съобщение.

Феликс тръгна на север.

Вървеше по улиците на Тиатърленд и по тихите площади на Блумсбъри. Времето се променяше. Откакто беше пристигнал в Англия, винаги бе слънчево и топло, и още не беше валяло. Но от ден и нещо стана някак задушно, сякаш бавно приближаваше буря.

„Какво ли е да живееш в Блумсбъри — запита се той, — сред благоденстващата средна класа, където винаги има достатъчно храна и пари за книги. Но след революцията ние ще съборим решетките около тези паркове.“

Заболя го глава. Не бе имал главоболие от дете. Дали бе свързано с наближаващата буря? По-скоро с тревогите. „След революцията — каза си — главоболието ще бъде забранено.“

Дали в къщата на Бриджит щеше да го чака бележка? Представяше си я: „Скъпи господин Кшезински, съжалявам, но няма да мога да дойда на срещата днес. Искрено Ваша, лейди Шарлът Уолдън“. Не, разбира се, че няма да е такава. „Скъпи Феликс, княз Орлов е отседнал в дома на руския военноморски аташе на Уилтън Плейс 25, втори етаж, лявата предна спалня. Ваша искрена приятелка, Шарлът“ Или по-скоро: „Скъпи Феликс, да — научих истината. Но моят «татко» ме заключи в стаята ми. Моля ви, елате да ме спасите. Ваша любяща дъщеря, Шарлът Кшезински“. О, не ставай глупак.

Стигна до Корк Стрийт и огледа улицата. Нямаше полицаи пред къщата, нямаше едри цивилни, които четат вестник пред кръчмата. Изглеждаше безопасно. Развълнува се. „Има нещо великолепно в топлото женско посрещане — рече си, — без значение дали ще е момиче като Шарлът, или дебела стара вещица като Бриджит. Прекарах голяма част от живота си сред мъже — или сам.“

Почука на вратата на Бриджит. Докато чакаше, надникна през прозореца на старата си стая в мазето и видя нови завеси. Вратата се отвори.

Бриджит се усмихна широко.

— Ето го моя любим международен терорист — каза тя. — Влизай, скъпо момче.

Той влезе в гостната й.

— Искаш ли чай? Имам топъл.

— Да, благодаря. — Настани се и попита: — Полицията безпокои ли те?

— Един суперинтендант ме разпитва. Явно си голяма клечка.

— Какво му каза?

Тя го погледна възмутено.

— Въртя-сука, но от мен не изкопчи нищо.

Феликс се усмихна.

— А да си получавала писмо…

Тя обаче още говореше:

— Искаш ли си стаята? Дадох я на друг, но ще го изгоня — той има бакенбарди, а аз не мога да понасям бакенбарди.

— Не, не искам стаята…

— Спал си на улицата, личи си.

— Така е.

— За каквото и да си дошъл в Лондон, явно още не си го свършил.

— Така е.

— Нещо се е случило — променен си.

— Да.

— Какво се случи?

Внезапно той изпита благодарност, че има с кого да поговори за това.

— Навремето обичах една жена. Тя е родила дете, но аз не знаех. Преди няколко дни… срещнах дъщеря си.

— О… — Тя го гледаше със съжаление. — Горкият! Сякаш си нямаш достатъчно грижи. Тя ли изпрати писмото?

Феликс изсумтя доволно.

— Значи има писмо.

— Реших, че затова си дошъл. — Тя отиде до камината и посегна зад часовника. — И горкото момиче живее сред потисниците и тираните?

— Да.

— Разбрах го от герба. Никак нямаш късмет, нали? — Тя му подаде писмото.

Феликс видя герба на гърба на плика. Разкъса го и извади два листа, изписани със стилен, красив почерк.

Уолдън Хол

1 юли 1914 г.

Скъпи Феликс,

Когато получиш това писмо, вече ще си ме чакал напразно на мястото на срещата ни. Ужасно съжалявам, че те разочаровах. За нещастие са ме видели с теб в понеделник и сметнаха, че имам таен любовник!!!

„Дори да е загазила, явно добре се забавлява“, помисли си Феликс.

Изпратиха ме на заточение в провинцията до края на сезона. Това обаче се оказа истинска благословия. Никой не ми каза къде е Алекс, но вече знам, защото той е тук!!!

Феликс се изпълни със свиреп триумф. „О, значи плъховете са си свили там гнездо.“

— Детето помага ли ти? — попита Бриджит.

— Тя е единствената ми надежда.

— Тогава е ясно защо си толкова угрижен.

— Така е.

Вземи влак от гарата на Ливърпул Стрийт към Уолдънхол Халт. Това е нашето село. Къщата е на около шест километра извън него, по северния път. Обаче не идвай там, разбира се!!! Отляво на пътя ще видиш гора. Аз винаги яздя в нея по една пътечка преди закуска, между 7 и 8 сутринта. Ще се оглеждам за теб всеки ден, докато дойдеш.

„След като е решила на чия страна да застане, вече не си поплюва“ — помисли си Феликс.

Не знам кога ще стигне това писмо. Ще го оставя на масичката във фоайето, когато там са се събрали други писма за изпращане: така никой няма да забележи почерка ми на плика, а лакеят просто ще го вземе с останалите и ще ги отнесе в пощата.

— Тя е смело момиче — каза Феликс на глас.

Правя това, защото ти си единственият човек, който някога е говорил разумно с мен.

Искрено твоя, Шарлът

Феликс се облегна в креслото и затвори очи. Беше горд с нея и толкова засрамен от себе си, че щеше да се разплаче.

Бриджит взе писмото от отпуснатите му пръсти и започна да чете.

— Значи тя не знае, че си й баща?

— Не знае.

— Тогава защо ти помага?

— Вярва в това, което правя.

Бриджит изсумтя презрително.

— Мъже като теб винаги намират жени, които да им помогнат. Трябваше да се досетя. — Продължи да чете. — Тя пише като ученичка.

— Така е.

— На колко години е?

— На осемнайсет.

— Достатъчно голяма, за да мисли с главата си. Ти търсиш този Алекс, нали?

Феликс кимна.

— Кой е той?

— Един руски княз.

— Тогава заслужава да умре.

— Той въвлича Русия във война.

Бриджит кимна.

— А ти въвличаш Шарлът в нея.

— Мислиш ли, че бъркам?

Тя му подаде писмото. Изглеждаше ядосана.

— Е, никога не се знае, нали?

— В политиката е така.

— В живота е така.

Феликс скъса плика на две и го пусна в кошчето за боклук. Възнамеряваше да скъса и писмото, но не намери сили. Когато всичко свърши, то можеше да е единственият му спомен от нея. Сгъна двата листа и ги прибра в джоба на палтото си.

Стана и каза:

— Отивам да хвана влака.

— Искаш ли да ти направя сандвич за из път?

Той поклати глава.

— Не, благодаря ти, не съм гладен.

— Имаш ли пари за билет?

— Никога не купувам билет за влака.

Тя пъхна ръка в джоба на престилката си и извади един суверен.

— Ето, ще си вземеш и чаша чай.

— Това са много пари.

— Тази седмица мога да си го позволя. Тръгвай, преди да съм размислила.

Феликс взе монетата и целуна Бриджит за довиждане.

— Ти си много добра с мен.

— Не е заради теб, а заради моя Шон, бог да го прости.

— Довиждане.

— Късмет, момче.

Феликс излезе.

Уолдън беше в оптимистично настроение, когато влезе в сградата на Адмиралтейството. Беше изпълнил обещанието си: успя да пробута Константинопол на Алекс. Предишния следобед Алекс бе изпратил съобщение на царя, с което препоръчваше предложението на британците да бъде прието. Уолдън беше уверен, че царят ще последва съвета на любимия си племенник, особено след убийството в Сараево. Но не беше сигурен, че Лойд Джордж ще отстъпи пред волята на Аскуит.

Въведоха го в кабинета на Първия лорд на Адмиралтейството. Чърчил скочи от креслото си и заобиколи писалището, за да си стиснат ръцете.

— Успяхме да убедим Лойд Джордж — рече той победоносно.

— Това е прекрасно! — отвърна Уолдън. — Аз пък убедих Орлов.

— Знаех, че ще успеете. Седнете.

„Не съм и очаквал благодарности от теб“, помисли си Уолдън, но дори Чърчил не можеше да развали доброто му настроение днес. Настани се в едно кожено кресло и огледа стаята — картите по стените, флотските сувенири на писалището.

— Всеки момент ще получим отговор от Санкт Петербург — рече той. — Руското посолство ще изпрати съобщението директно на вас.

— Колкото по-скоро, толкова по-добре — отвърна Чърчил. — Граф Хайес е в Берлин. Според нашето разузнаване той е носил писмо с молба към кайзера Германия да подкрепи Австрия във война срещу Сърбия. Нашите шпиони твърдят, че отговорът бил положителен.

— Немците не искат да се бият със Сърбия…

— Не — прекъсна го Чърчил, — те си търсят извинение да нападнат Франция. Щом Германия се мобилизира, Франция също ще го направи и това ще е претекстът на немците да атакуват. Вече няма връщане назад.

— А руснаците знаят ли всичко това?

— Казахме им. Надявам се, че ни повярваха.

— Не може ли да сторим нещо, за да запазим мира?

— Всичко вече е сторено — каза Чърчил. — Едуард Грей работи ден и нощ, както и посланиците ни в Берлин, Париж, Виена и Санкт Петербург. Дори кралят изпраща телеграми до братовчедите си, кайзера Вили, царя Ники. Но без полза.

На вратата се почука и един млад секретар внесе лист хартия.

— Съобщение от руския посланик, сър — рече той.

Уолдън се напрегна.

Чърчил погледна листа и вдигна победоносно очи.

— Приемат.

Уолдън засия. Секретарят излезе, а Чърчил се изправи.

— Това трябва да се полее с уиски и сода. Ще желаете ли?

— Разбира се.

Чърчил отвори един шкаф.

— Ще оформим споразумението до утре и ще ви го донесат в Уолдън Хол до следобеда. Ще устроим малка церемония по подписването му вечерта. Трябва да бъде ратифицирано от царя и Аскуит, разбира се, но това е формалност — подпише ли Орлов, аз ще го подпиша възможно най-скоро.

Секретарят почука и пак влезе.

— Господин Базил Томсън е тук, сър.

— Покани го.

Томсън влезе и заговори без предисловия:

— Хванахме следите на нашия анархист.

— Браво! — възкликна Уолдън.

Томсън се настани.

— Нали помните, че оставих един детектив в мазето на Корк Стрийт, в случай че нашият човек се върне.

— Помня — рече Уолдън.

— Наистина се е върнал. После моят човек го е проследил.

— Къде е отишъл?

— На гарата на Ливърпул Стрийт. — Томсън замълча. — Купил е билет за Уолдънхол Халт.

Тринадесета глава

Уолдън изстина.

Първата му мисъл беше за Шарлът. Тя беше в опасност там: „Охранителите пазят предимно Алекс, нея няма кой да я пази, освен слугите. Как е възможно да съм толкова глупав?“.

И за Алекс беше почти толкова притеснен. Момчето му беше като син. Мислеше, че е на сигурно място в дома му — а сега Феликс бе тръгнал натам с оръжие или бомба, за да го убие, вероятно Шарлът също, с цел да саботира споразумението…

— Защо, по дяволите, не сте го спрели? — избухна той. Томсън отвърна кротко:

— Не мисля, че е добра идея сам човек да излиза срещу нашия приятел Феликс, нали? Вече видяхме на какво е способен срещу толкова хора. Като че ли не го е грижа за собствения му живот. Моят човек имаше заповеди да го проследи и да докладва.

— Това не е достатъчно…

— Знам, милорд — прекъсна го Томсън.

— Нека се успокоим, господа — намеси се Чърчил. — Поне вече сме наясно къде е. Всички ресурси на правителството на Нейно Величество са на ваше разположение, за да го заловите. Какво предлагате, Томсън?

— Всъщност аз вече го направих, сър. Говорих по телефона с началника на полицията на графството. Той ще събере голям отряд, който да чака в Уолдънхол Халт, за да арестуват Феликс още щом слезе от влака. Междувременно, в случай че нещо се обърка, моят човек няма да се отделя от него.

— Не е достатъчно — възрази Уолдън. — Спрете влака и го арестувайте, преди да се е приближил до дома ми.

— И това обмислих — отвърна Томсън. — Но рисковете са повече от предимствата. По-добре да го оставим да си мисли, че е в безопасност, и да го заловим, когато не ни очаква.

— Съгласен съм — рече Чърчил.

— Но не е вашият дом! — сопна се Уолдън.

— Ще трябва да оставите това на професионалистите — отговори Чърчил.

Уолдън осъзна, че няма да надделее. Стана и каза:

— Отивам веднага в Уолдън Хол. Вие идвате ли, Томсън?

— Не тази нощ. Ще арестувам вдовицата Калахан. Щом хванем Феликс, ще трябва да го съдим, а тя ще е главният ни свидетел. Ще дойда утре, за да го разпитам.

— Не знам как е възможно да сте толкова уверен! — възропта Уолдън гневно.

— Този път ще го хванем — заяви Томсън.

— Моля се на Бог да сте прав.

Влакът пухтеше в падащия мрак. Феликс гледаше как слънцето залязва зад английските нивя. Вече не беше толкова млад, че да приема механичния транспорт за даденост: влакът все още му се струваше нещо магично. Момчето, което бе бродило с кундури из калната руска земя, не беше и мечтало за подобно нещо.

В купето имаше само един младеж, който изглеждаше решен за изчете всяка дума от вечерния „Пал Мал Газет“. Феликс бе в почти весело настроение. Утре сутринта щеше да види Шарлът. Сигурно изглеждаше прекрасно на кон, с вятър в косите. Щяха да работят заедно. Тя щеше да му каже коя е стаята на Орлов и къде да го намери по всяко време на деня. Щеше да му помогне да се сдобие с оръжие.

Именно писмото й го ободри така. Тя вече беше на негова страна, само че…

Само че той й беше казал, че ще отвлече Орлов. Всеки път, щом си спомнеше това, му се искаше да се свие на седалката. Опитваше се да го изхвърли от ума си, но то се бе загнездило, подобно на сърбеж, който не може да бъде игнориран и трябва да се почешеш. „Е — рече си, — какво мога да сторя? Трябва да започна да я подготвям за новината. Вероятно ще й кажа, че съм й баща. Как ли ще се шокира!“ За миг се изкуши от идеята да изчезне и да не я види никога повече; да я остави на мира. „Не, това не е нейната съдба, нито пък моята. Каква ли ще бъде моята съдба, след като убия Орлов? Дали ще умра?“ Поклати глава, сякаш можеше да пропъди мисълта като досадна муха. Не беше време да унива. Трябваше да крои план.

„Как ще убия Орлов? В провинциалната къща на графа сигурно има оръжия, които мога да открадна: Шарлот ще ми каже къде са или ще ми донесе. Ако това не стане, в кухнята все ще има ножове. А и разполагам с ръцете си. — Сви пръсти. — Дали трябва да вляза в къщата, или да примамя Орлов навън? През деня ли да го направя, или нощем? Да убия ли и Уолдън? Вероятно смъртта му няма да е от значение, но ми се иска да го убия. Е, добре, лично е — и какво?“

Отново си представи как Уолдън хвана бутилката. „Не подценявай този човек“, напомни си.

„Трябва да се погрижа Шарлът да има алиби — никой не бива да разбира, че ми е помогнала.“

Влакът забави ход и навлезе в малка провинциална гара. Феликс се опита да си спомни картата, която беше видял на гарата на Ливърпул Стрийт. Като че ли Уолдънхол Халт беше четвъртата спирка след тази.

Спътникът му най-сетне прочете „Пал Мал Газет“ и го остави на седалката до себе си. Феликс реши, че не може да планира убийството, докато не види терена, затова попита:

— Може ли да прочета вестника ви?

Мъжът сякаш се сепна. Англичаните не заговаряха непознати във влака.

— Разбира се.

Феликс взе вестника и отвърна:

— Благодаря ви.

Погледна заглавията. Спътникът му се взираше през прозореца и изглеждаше някак смутен. Брадата и мустаците му бяха оформени съвсем старомодно, по модата от времето, когато Феликс бе момче. Той опита да си спомни как беше английската дума… „бакенбарди“, да, така беше.

Бакенбарди.

„Искаш ли си стаята? Дадох я на друг, но ще го изгоня — има бакенбарди, а аз не мога да понасям бакенбарди.“

Сега Феликс се досети, че този мъж беше зад него на опашката пред гишето за билети.

Усети пробождането на страха.

Държеше вестника пред лицето си, в случай че изражението му издаваше мислите. Опита се да разсъждава спокойно и ясно. Явно полицията бе заподозряна нещо от думите на Бриджит и бяха решили да наблюдават къщата й. Най-лесният начин бе един детектив да се нанесе в бившата му стая. Той го е видял да идва, познал го е и го е проследил до гарата. Докато е стоял зад него на опашката, го е чул, че купува билет за Уолдънхол Халт, и също си е взел билет за там. После го е последвал във влака.

Не, не съвсем. Феликс бе седял десет минути във влака, преди да потеглят. Мъжът с бакенбардите се качи в последния момент. Какво е правил в промеждутъка?

Вероятно се е обадил по телефона.

Феликс си представи как детективът седи в кабинета на началника на гарата и говори по телефона:

— Анархистът се върна в къщата на Корк Стрийт, сър. Сега го следя.

— Къде си?

— В гарата на Ливърпул Стрийт. Купи билет за Уолдънхол Халт. Вече е във влака.

— Кога тръгва?

— След… седем минути.

— Има ли полицаи на гарата?

— Само двама униформени.

— Не е достатъчно… той е опасен.

— Мога да уредя влакът да закъснее, докато изпратите хора.

— Нашият анархист ще стане подозрителен и ще избяга. Не, остани с него…

И какво, зачуди се Феликс, какво ще направят после? Дали ще решат да го заловят някъде по пътя, или ще изчакат да стигне до Уолдънхол Халт.

Така или иначе, трябваше да слезе от влака, и то бързо.

А какво да прави с детектива? Той трябваше да остане във влака, за да не може да вдигне тревога, докато Феликс се измъкне.

„Мога да го вържа, ако имах с какво — разсъждаваше той. — Или да го поваля в безсъзнание, ако имах нещо тежко, с което да го ударя. Или пък да го удуша, но ще отнеме време и някой може да ме види. Мога да го изхвърля от влака, но искам той да остане тук…“

Влакът започна да забавя ход. „Вероятно ме чакат на гарата. Жалко, че нямам оръжие. Дали той има? Съмнявам се. Мога да счупя прозореца и да му прережа гърлото с парче стъкло — но със сигурност ще се съберат хора.“

Трябваше да се махне от влака.

Покрай линията се виждаха няколко къщи. Навлизаха в село или малък град. Спирачките на влака изпищяха и гарата се появи пред погледа му. Феликс се взираше напрегнато за следи от полицейски капан. Перонът изглеждаше пуст. Локомотивът спря с потреперване и бълвайки пара.

Хората започнаха да слизат. Неколцина пътници минаха покрай прозореца на Феликс, на път към изхода: семейство с две малки деца, жена с кутия за шапки и висок мъж с костюм от туид.

„Мога също така да ударя детектива — мислеше Феликс, — но е много трудно да повалиш някого в безсъзнание само с юмруци.“

Възможно бе да са заложили капана на следващата гара. Трябваше да слезе сега.

Чу се свирката.

Феликс стана.

Детективът се сепна.

— Във влака има ли тоалетна? — попита Феликс.

Детективът се слиса:

— Моля… да, разбира се.

— Благодаря. — „Не знае дали да ми вярва“, помисли си Феликс.

Излезе от купето в коридора.

Хукна към края на вагона. Влакът изпухтя и потегли. Феликс погледна назад. Детективът надничаше от купето. Феликс влезе в тоалетната и пак излезе. Онзи още гледаше. Влакът леко ускори. Феликс отиде до вратата на вагона. Детективът се затича.

Феликс се обърна и го удари право в лицето. Мъжът се закова насред крачка. Феликс го удари отново — в корема. Една жена изпищя. Феликс хвана мъжа за палтото и го завлече в тоалетната. Той започна да се бори, стовари юмрук в ребрата му и Феликс изпъшка. Хвана главата му и я блъсна в ръба на мивката. Влакът набираше скорост. Феликс блъсна отново главата му, после пак. Детективът се отпусна в ръцете му. Феликс го пусна на пода и излезе от тоалетната. Отиде до вратата на вагона и я отвори. Влакът вече ускоряваше ход. В другия край на коридора стоеше жена, която го гледаше пребледняла. Феликс скочи. Вратата се затръшна след него. Той се приземи, затича се, препъна се и си възвърна равновесието. Влакът отминаваше, все по-бързо и по-бързо.

Феликс тръгна към изхода.

— За малко да си пропуснете гарата — каза продавачът на билети.

Феликс кимна и му подаде билета си.

— Този билет важи за още три гари — обясни продавачът.

— Промених си решението в последния момент.

Чу се скърцане на спирачки. И двамата погледнаха към линията. Влакът спираше: някой беше дръпнал ръчната спирачка.

— Какво става? — попита продавачът.

Феликс се насили да свие невъзмутимо рамене.

— Ако искате, претърсете ме — рече той. Искаше да избяга, но това щеше да е възможно най-неправилното нещо.

Продавачът се разкъсваше между подозрението към него и загрижеността за влака. Накрая каза:

— Чакайте тук. — И хукна по перона. Влакът беше спрял на двеста метра от гарата. Феликс гледаше как продавачът стига до края на перона и скача на насипа.

Озърна се. Беше сам. Бързо напусна гарата и пое към града.

След няколко минути кола с трима полицаи го подмина с висока скорост на път към гарата. В покрайнините на града Феликс прескочи една ограда и се озова в нива, където легна да изчака падането на нощта.

Големият ланчестър изрева по алеята пред Уолдън Хол. Цялата къща светеше. Един униформен полицай стоеше на входа, а друг обикаляше като страж по терасата. Причард спря колата. Полицаят на входа застана мирно и отдаде чест. Причард отвори вратата и Уолдън слезе.

Госпожа Брайтуайт, икономката, излезе от къщата да го посрещне.

— Добър вечер, милорд.

— Здравейте, госпожо Брайтуайт. Кой е вътре?

— Сър Артър е в салона с княз Орлов.

Уолдън кимна и те влязоха в къщата заедно. Сър Артър Лангли беше началник на полицията и съученик на Уолдън.

— Вечеряхте ли, милорд? — попита госпожа Брайтуайт.

— Не.

— Вероятно ще желаете парче пай с дивеч и бутилка бургундско?

— Оставям това на теб.

— Разбира се, милорд.

Госпожа Брайтуайт се отдалечи, а Уолдън влезе в салона. Алекс и сър Артър стояха до камината с чаши бренди в ръце. И двамата бяха във вечерно облекло.

Сър Артър каза:

— Здравей, Стивън. Как си?

Уолдън му стисна ръката.

— Хванахте ли анархиста?

— Опасявам се, че се изплъзна между пръстите ни…

— По дяволите! — възкликна Уолдън. — Точно от това се страхувах! Никой не ме чува. — Овладя се и стисна ръката на Алекс. — Не знам какво да ти кажа, скъпо момче — сигурно ни мислиш за пълни глупаци. — Обърна се пак към сър Артър: — Какво се случи, за бога?

— Феликс е скочил от влака в Тингли.

— А къде е бил скъпоценният детектив на Томсън?

— В тоалетната с разбита глава.

— Прекрасно — рече горчиво Уолдън и се отпусна в едно кресло.

— Докато вдигнат градската полиция на крак, Феликс е изчезнал.

— Осъзнавате ли, че е тръгнал насам?

— Да, разбира се — отвърна сър Артър с успокоителен тон.

— Трябва да наредите на хората си да го застрелят още щом го видят.

— Би било чудесно — но те, разбира се, нямат оръжие.

— А би трябвало, за бога!

— Мисля, че сте прав, но обществото…

— Преди да обсъдим това, кажете ми какво предприехте.

— Разбира се. Изпратих пет патрула по пътищата от Тингли дотук.

— Те няма да го видят в тъмното.

— Вероятно, но поне присъствието им ще го забави, ако не го спре напълно.

— Съмнявам се. Друго?

— Доведохме един полицай и сержант да пазят къщата.

— Видях ги отвън.

— Те ще дежурят на осемчасови смени, ден и нощ. Князът вече има двама пазачи от специалния отдел, а Томсън изпраща още четирима с кола тази нощ. Те ще се сменят на дванайсет часа, затова с него винаги ще има трима души. Хората ми не са въоръжени, но хората на Томсън имат револвери. Моята препоръка е, докато не заловим Феликс, княз Орлов да остане в стаята си, а храната и всичко останало да му бъде носено от охранителите.

— Ще го направя — рече Алекс.

Уолдън го погледна. Беше блед, но спокоен. „Той е смел човек — помисли си. — Ако бях на негово място, щях да съм бесен от некомпетентността на британската полиция.“

— Не смятам, че няколко охранители са достатъчни — рече той. — Трябва ни цяла армия.

— Ще я имаме утре сутринта — отвърна сър Артър. — Започваме търсене в девет часа.

— Защо не призори?

— Защото трябва да съберем въпросната армия. Сто и петдесет души ще дойдат от цялото графство. Повечето сега спят — трябва да бъдат посетени и инструктирани, а после да стигнат дотук.

Госпожа Брайтуайт влезе с поднос. Имаше студен пай с дивеч, студени наденици, резени домат, парче сирене чедър, няколко вида чътни и плодове. Един лакей я следваше с бутилка вино и кана с мляко, каничка кафе, купичка сладолед, ябълкова тарта и половин шоколадова торта.

— Опасявам се, че бургундското нямаше време да подиша, милорд — рече лакеят. — Да го прелея ли в гарафа?

— Да, ако обичаш.

Лакеят се засуети около една масичка. Уолдън беше гладен, но усещаше, че е твърде напрегнат, за да яде. „Вероятно няма да мога и да заспя“, помисли си.

Алекс си наля още бренди. Доста пие, осъзна Уолдън. Движенията му бяха някак бавни, автоматични, сякаш полагаше усилие да запази самообладание.

— Къде е Шарлът? — попита внезапно Уолдън.

— Тя си легна — отвърна Алекс.

— Трябва да напусне къщата, докато всичко това не свърши.

— Да й кажа ли, милорд? — попита икономката.

— Не, не я будете. Ще я видя на закуска. — Уолдън отпи от виното с надеждата, че то ще го отпусне малко. — Можем да те преместим отново, Алекс, ако ще се чувстваш по-добре.

Алекс се усмихна напрегнато.

— Не мисля, че има смисъл, нали? Феликс винаги успява да ме открие. Според мен ще е най-добре да се крия в стаята си, да подпиша възможно най-скоро споразумението и да се прибера у дома.

Уолдън кимна. Слугите излязоха. Сър Артър каза:

— Стивън, има и нещо друго. — Изглеждаше объркан. — Относно внезапното решение на Феликс да се качи на влак за Уолдънхол Халт.

В цялата паника Уолдън не се беше сетил за това.

— Да, как, за бога, е разбрал къде да го намери?

— Доколкото разбрах, само две групи знаят къде се намира княз Орлов. Едната са служителите в посолството, които, разбира се, изпращат телеграмите. А другата са хората тук.

— Предател сред прислугата? — попита Уолдън. Мисълта беше ужасяваща.

— Да — отвърна колебливо сър Артър. — Или, естествено, в семейството.

Вечерята на Лидия беше пълна катастрофа. В отсъствието на Стивън брат му Джордж трябваше да е домакинът, което направи броят на гостите нечетен. И по-лошото — Лидия беше така разсеяна, че не съумя да води дори любезен, камо ли остроумен разговор. Всички, освен най-деликатните гости, питаха за Шарлът, макар че добре знаеха за простъпката й. Лидия отговаряше само, че е отишла за няколко дни в провинцията да си почине. Говореше механично и почти не съзнаваше какво казва. Главата й беше пълна с кошмари: Феликс е арестуван, Стивън е прострелян, Феликс е пребит, Стивън кърви, Феликс бяга, Стивън умира. Тя копнееше да каже на някого какво чувства, но с гостите си можеше да говори само за последния бал, за бъдещата кралска регата, за положението на Балканите и за бюджета на Лойд Джордж.

За щастие, те не се застояха много след вечеря: всички отиваха на бал, на прием или на концерт. Щом и последният си тръгна, Лидия излезе във фоайето и вдигна слушалката на телефона. Не можеше да говори със Стивън сега, защото в Уолдън Хол още нямаше телефон, но се обади в дома на Уинстън Чърчил на Екълстън Скуеър. Нямаше го. Тя опита в Адмиралтейството, после на Даунинг Стрийт номер десет и накрая в клуба на либералите, но без успех. Трябваше да разбере какво е станало. На края се сети за Базил Томсън и позвъни в Скотланд Ярд. Томсън още беше в кабинета си, работеше до късно.

— Лейди Уолдън, как сте? — попита той.

„Хората ще са любезни, разбира се“, помисли си тя.

— Има ли новини?

— Лоши, опасявам се. Нашият приятел Феликс отново се е изплъзнал.

Облекчението я заля като приливна вълна.

— Благодаря… благодаря ви — рече тя.

— Но моля ви, не се тревожете прекалено — продължи Томсън. — Княз Орлов е добре охраняван.

Лидия се изчерви от срам: беше толкова щастлива, задето Феликс е добре, че за миг забрави да се тревожи за Алекс и Стивън.

— Аз… ще опитам да не се тревожа — рече тя. — Лека нощ.

— Лека нощ, лейди Уолдън.

Тя затвори телефона.

Качи се в стаята си и позвъни на прислужницата да дойде да я разкопчае. Чувстваше се ужасно нещастна. Нищо не се беше разрешило, всички, които обичаше, още бяха в опасност. Докога щеше да продължава това? Феликс нямаше да се предаде, беше сигурна в това, освен ако не го заловят.

Прислужницата дойде, разкопча роклята й и развърза корсета. Някои дами споделяха с прислужниците си, но не и Лидия. Беше го направила веднъж, в Санкт Петербург…

Реши да пише на сестра си, защото бе твърде рано да си ляга. Каза на прислужницата да й донесе хартия от утринния салон. Облече халат, седна до отворения прозорец и се вгледа в тъмния парк. Вечерта наближаваше. Цели три месеца суша, но през последните няколко дни времето бе станало буреносно и скоро щеше да завали.

Прислужницата донесе хартия, писалки, мастило и пликове. Лидия взе един лист и написа:

Скъпа Татяна…

Не знаеше откъде да започне. „Как да й обясня за Шарлът — помисли си тя, — когато и аз не я разбирам? А не бих посмяла да спомена за Феликс, защото Татяна може да каже на царя, а научи ли царят колко близо е бил Алекс до смъртта… Феликс е толкова умен. Как, за бога, е разбрал къде се крие Алекс? Та ние не казахме дори на Шарлът!“

Шарлът.

Лидия се скова.

Шарлът?

Тя стана и извика:

— О, не!

Бил е на четирийсет, носил е каскет.

Обзе я усещане за неизбежен ужас. Като в онези кошмарни сънища, в които си представяш възможно най-лошото, което може да се случи, и то веднага започва да се случва: стълбата пада, детето е прегазено, любимият умира.

Тя зарови лице в ръцете си. Беше замаяна.

Трябва да помисля, трябва да се опитам да мисля.

Моля те, Господи, помогни ми да помисля.

Шарлът бе срещнала този мъж в Националната галерия. „Онази вечер тя ме пита къде е Алекс. Не й казах. Вероятно е питала и Стивън: той също не би й казал. После я изпратихме в Уолдън Хол и разбира се, тя е видяла, че Алекс е там. Два дни по-късно Феликс тръгва към Уолдънхол Халт.

Нека е само сън — молеше се тя. — Нека се събудя сега, моля те, нека открия, че съм в леглото и вече е сутрин.“

Но не беше сън. Феликс беше човекът с каскета от туид. Шарлът бе срещнала баща си. Държали са се за ръце.

Ужасно, ужасно!

„Дали й е казал истината, дали й е казал: «Аз съм истинският ти баща», дали бе разкрил една пазена деветнайсет години тайна? Но той знае ли? Със сигурност е разбрал. Защо иначе тя ще му… помага? Моята дъщеря заговорничи с анархист за покушение. Сигурно все още му помага. Какво да направя? Трябва да предупредя Стивън — но как да му кажа, без да издам, че Феликс е бащата на Шарлът? Ще ми се да можех да мисля.“

Тя позвъни отново на прислужницата.

„Трябва да намеря начин да сложа край на това. Не знам какво ще правя, но трябва да предприема нещо.“

Когато прислужницата дойде, тя й каза:

— Събери ми багажа. Ще тръгна още сутринта. Трябва да ида в Уолдън Хол.

След залез Феликс пое през нивите. Нощта беше топла, влажна и много тъмна: облаци закриваха звездите и луната. Той вървеше бавно, защото не виждаше почти нищо. Успя да стигне до железопътната линия и тръгна на север.

Покрай релсите щеше да се придвижва малко по-бързо, защото те леко сияеха в мрака и той знаеше, че там няма да има препятствия. Мина покрай тъмни гари, прокрадваше се по пусти перони. Чуваше плъховете в празните чакални. Не се страхуваше от плъхове: навремето ги убиваше с ръце и ги ядеше. Имената на гарите бяха отпечатани на метални табели и той ги разчиташе с допир.

Когато стигна до Уолдънхол Халт, си спомни указанията на Шарлът: Къщата е на около шест километра от селото, по северния път. Линията продължаваше на север-североизток. Той я следва още километър и нещо, като броеше крачките си, за да измерва разстоянието. Беше стигнал до хиляда и шестстотин, когато налетя на някого.

Мъжът извика от изненада и Феликс го сграбчи за гърлото. От непознатия се носеше силна миризма на бира. Феликс разбра, че тоя е просто пияница, запътил се към дома си, и отпусна хватката.

— Не се плаши — рече мъжът заваляно.

— Добре — отвърна Феликс и го пусна.

— Само по този път мога да се прибера, без да се изгубя.

— Върви си по пътя тогава.

Мъжът отмина, но след миг каза:

— Не лягай да спиш на линията — влакът с млякото идва в четири.

Феликс не отговори и пияницата се отдалечи. Феликс поклати глава, отвратен от нервността си: можеше да убие човека. Прималя му от облекчение, че не го направи.

Реши да намери пътя. Отдалечи се от релсите и мина през малък запуснат участък, а после стигна до паянтова телена ограда. Там изчака малко. Какво имаше оттатък? Нива? Нечий заден двор? Пасището на селото? Мракът в провинцията е най-непрогледен, защото най-близките улични лампи са на километри разстояние. Чу шум от нечие приближаване и зърна с периферното си зрение нещо бяло. Наведе се и опипа земята, докато не откри малък камък и го хвърли по посока на бялото нещо. Чу се изцвилване и един кон се отдалечи в галоп.

Феликс се ослуша. Ако наблизо имаше кучета, цвиленето щеше да ги разлае. Но не чу нищо.

Покатери се на оградата и се прехвърли от другата й страна. Тръгна бавно през пасището. Натъкна се на храст и чу друг кон, но не го видя.

Стигна до още една телена ограда, прескочи я и се стовари на някаква дървена барака. Тутакси се разкудкудякаха кокошки. Куче се разлая. Светна прозорец на къща. Феликс се хвърли на земята и застина. Светлината му подсказа, че се намира в двора на малка ферма. Беше се стоварил върху кокошарника. Зад къщата видя пътя, който търсеше. Кокошките притихнаха, кучето нададе последен разочарован лай и светлината изгасна. Феликс тръгна към пътя.

Беше черен и опасан от канавки. Отвъд канавката отляво започваше гора. Феликс си спомни: От лявата страна на пътя ще видиш гора. Почти беше стигнал.

Тръгна на север по разровения път, наострил слух за шум от нечие приближаване. След почти два километра усети, че вляво се издига стена. Малко по-нататък в стената имаше порта и той зърна светлина.

Наведе се към металните пречки на портата и надникна оттатък. Различи нещо като дълга алея, в чийто край смътно мъждукаха потрепващи лампи — до входа с колони на огромна къща. Една висока фигура мина отпред: пазач.

„В тази къща е княз Орлов — помисли си Феликс. — Кой ли е прозорецът на стаята му?“

Внезапно чу шум от кола, която се приближаваше много бързо. Феликс изтича десетина крачки назад и се хвърли в канавката. След миг светлините на колата плъзнаха по стената и спряха пред портата. Някой слезе.

Феликс чу почукване. Сигурно имаше вратичка за охраната, не я беше забелязал в мрака. Едно прозорче се отвори и глас извика:

— Кой е?

Друг глас отговори:

— Полиция, от специалния отдел на Скотланд Ярд.

— Един момент.

Феликс лежеше съвсем неподвижно. Чу стъпки, когато мъжът, който бе слязъл от колата, започна да се разхожда неспокойно. Някаква врата се отвори. Куче излая и един глас каза:

— Тихо, Рекс!

Феликс стаи дъх. Дали псето беше вързано? Дали щеше да го надуши? Дали щеше да дойде да души из канавката, да го открие и да се разлае?

Металните порти се отвориха със скърцане. Кучето пак излая и гласът извика:

— Млъквай, Рекс!

Затръшна се врата и колата потегли по алеята. Канавката отново притъмня. „Но — реши Феликс — ако кучето ме открие, ще убия и него, и пазача и ще избягам.“

Напрегна се, готов да скочи още щом чуе сумтене.

Портите се затвориха със скърцане.

След миг се затръшна и вратата на пазача.

Феликс си пое дъх.

Четиринадесета глава

Шарлът се събуди в шест часа. Беше дръпнала завесите в стаята си, за да могат първите лъчи на слънцето да я огреят и да я разбудят: това беше номер, който използваше от години; когато Белинда оставаше у тях, двете обичаха да бродят из къщата, докато възрастните още спяха и нямаше кой да им казва да се държат като дами.

Първата й мисъл беше за Феликс. Не бяха успели да го заловят — той беше толкова умен! Днес със сигурност щеше да я чака в гората. Тя скочи от леглото и погледна навън. Времето още не се беше развалило съвсем: поне през нощта не бе валяло.

Тя се изми със студена вода и бързо облече дълга пола, ботуши за езда и жакет. Никога не слагаше шапка за утринната езда.

Слезе долу. Не видя никого. Сигурно в кухнята имаше една-две прислужници, палеха огъня и подгряваха вода, но другите слуги още бяха в леглата. Шарлът излезе от южната врата и едва не налетя на огромен униформен полицай.

— Господи! — възкликна Шарлът. — Кой сте вие?

— Полицай Стивънсън, госпожице.

Нарече я „госпожица“, защото не знаеше коя е.

— Аз съм Шарлът Уолдън — представи се тя.

— Извинете ме, милейди.

— Няма нищо. Какво правите тук?

— Пазя къщата, милейди.

— О, разбирам: искате да кажете, че пазите княза. Колко успокояващо. И колко сте?

— Двама отвън и четирима вътре. Хората вътре са въоръжени, но по-късно ще дойдат и други.

— Как така?

— Голям отряд, милейди. Чух, че в девет часа ще пристигнат сто и петдесет души. Ще хванем онзи анархист — не се страхувайте.

— Великолепно.

— Възнамерявате да яздите ли, милейди? На ваше място не бих го направил, не и днес.

— Не, няма — излъга Шарлът.

Тя се отдалечи, заобиколи източното крило и мина зад къщата. Конюшните пустееха. Тя влезе вътре и отиде при кобилата си, беше я кръстила Гети — защото имаше бели петна на предните крака. Поговори и около минутка, гали я по носа и й даде ябълка. След това я оседла, изведе я от конюшнята и я възседна.

Препусна зад сградата и заобиколи парка в широк кръг, за да не могат полицаите да я видят и чуят. После пое в галоп по западното пасище и прескочи ниската ограда към гората. Преведе бавно Гети през дърветата, докато не стигна до пътечката, а оттам я подкара в тръс.

В гората беше хладно. Гъстите корони на дъбове и букове засенчваха пътеката. В слънчевите петна росата се изпаряваше на тънки струйки. Шарлът усещаше топлината на слънчевите лъчи, когато минаваше през тях. Птиците вдигаха врява.

„Какво може да стори срещу сто и петдесет мъже? Планът му вече е невъзможен: сега Алекс е добре охраняван, а преследването на Феликс е твърде добре организирано.“ Е, тя поне можеше да го предупреди.

Стигна до другия край на гората, без да го види. Беше разочарована: бе сигурна, че днес ще бъде тук. Разтревожи се, защото, ако не успееше да го предупреди, вероятно щяха да го заловят. Но още нямаше седем: сигурно не беше започнал да я търси. Тя слезе от кобилата и я поведе по пътеката. Вероятно Феликс я беше забелязал и изчакваше да провери дали я следят. Тя спря на полянка да погледа една катеричка. Те не се страхуваха от хората, макар че бягаха от кучетата. Внезапно Шарлът усети, че я наблюдават. Обърна се и го видя — взираше се в нея със странно изражение.

— Здравей, Шарлът.

Тя отиде при него и го хвана за ръцете. Брадата му беше пораснала, а дрехите му бяха покрити с треви и листа.

— Изглеждаш ужасно изморен — рече тя на руски.

— Гладен съм. Донесе ли храна?

— О, господи, не! — Беше взела ябълка за коня си, но нищо за Феликс. — Изобщо не се сетих.

— Нищо. Бил съм и по-гладен.

— Слушай — рече тя. — Трябва веднага да бягаш. Ако тръгнеш сега, можеш да се измъкнеш.

— Защо да бягам? Искам да отвлека Орлов.

Тя поклати глава.

— Вече е невъзможно. Той има въоръжени пазачи и полицаи обикалят къщата. В девет часа ще дойдат сто и петдесет мъже, за да те търсят.

Той се усмихна.

— И ако избягам, какво ще правя до края на живота си?

— Но аз няма да ти помогна да се самоубиеш!

— Нека седнем на тревата. Искам да ти кажа нещо.

Тя седна и се облегна на един дебел дъб. Феликс се настани пред нея и кръстоса крака като казак. Слънчеви петна играеха по измореното му лице. Заговори доста официално, с дълги изречения, които звучаха като репетирани:

— Бях ти споменал, че някога бях влюбен в жена на име Лидия, а ти отговори, че и твоята майка се казва така. Помниш ли?

— Помня всяка твоя дума. — Тя се чудеше какво означава всичко това.

— Тя беше твоята майка.

Шарлът се втренчи в него.

— Бил си влюбен в мама?

— Нещо повече. Бяхме любовници. Тя идваше в дома ми, сама — разбираш ли какво имам предвид?

Шарлът се изчерви от объркване и смущение.

— Да, разбирам.

— Баща й, твоят дядо, научи. Уреди да ме арестуват, а после принуди майка ти да се омъжи за Уолдън.

— О, какъв ужас! — рече тихо Шарлът. По някаква причина се страхуваше от следващите му думи.

— Ти се роди седем месеца след сватбата.

Той явно смяташе, че този факт е много важен. Шарлът се смръщи.

— Знаеш ли колко време е нужно едно бебе да се развие и да се роди? — попита я той.

— Не.

— Обикновено са девет месеца, но може да е и по-малко.

Сърцето на Шарлът ускори ритъма си.

— Какво намекваш?

— Може би си зачената преди сватбата.

— И това означава, че вероятно ти си моят баща? — попита тя невярващо.

— Нещо повече. Ти изглеждаш точно като сестра ми Наташа.

Сърцето й сякаш се качи в гърлото и тя едва продума:

— Ти смяташ, че си мой баща?

— Сигурен съм.

— О, господи! — Шарлът притисна лицето си с длани и се втренчи в нищото. Имаше чувството, че се събужда и още не може да различи кое е сън и кое реалност. Помисли за баща си, но той не беше неин баща, после за майка си, която бе имала любовник; помисли за Феликс, приятеля си, а сега внезапно и баща…

— Дори за това са ме лъгали, така ли? — попита тя.

Беше толкова объркана, усещаше, че няма да може да си стои на краката. Сякаш някой й бе казал, че всички карти, които бе виждала, са измамни и тя всъщност живее в Бразилия; или че истинският собственик на Уолдън Хол е Причард; или че конете могат да говорят, но просто са решили да мълчат; а всъщност беше много по-лошо от всичко това.

— Ако ми кажеш, че съм момче, но мама винаги ме облича с момичешки дрехи… нещо подобно ще е.

„Мама… и Феликс?“ — помисли си тя и пак се изчерви.

Феликс хвана ръката й и я погали.

— Предполагам, че цялата обич и грижа, които един мъж отдава на жена си и децата си, в моя случай са насочени към политиката. Трябва да се опитам да отвлека Орлов, дори да е невъзможно; така както човек се опитва да спаси детето си от удавяне, дори самият той да не може да плува.

Шарлът внезапно осъзна колко объркан вероятно се чувства Феликс по отношение на нея, дъщерята, която никога не е имал. Разбра и странния, болезнен начин, по който я гледаше понякога.

— Горкичкият — рече тя.

Той прехапа устна.

— Ти имаш толкова добро сърце.

Тя не знаеше защо й го каза.

— Какво ще правим сега?

Той пое дълбоко дъх.

— Можеш ли да ме вкараш в къщата и да ме скриеш?

Тя помисли за миг:

— Да.

Феликс се качи на коня зад нея. Кобилата разтърси глава и изсумтя, сякаш обидена, че очакват от нея да носи двоен товар. Шарлът я пришпори в тръс. Известно време следваха пътеката, после завиха и се насочиха към гората. Минаха през една порта, после през пасище и излязоха на тясна алея. Феликс още не беше виждал къщата, но разбираше, че Шарлът обикаля около нея, за да се приближат от северната страна.

Тя беше изумително дете. Имаше толкова силен характер. Дали го беше наследила от него? Искаше му се да мисли така. Беше много щастлив, че й каза истината. Стори му се, че тя не я прие напълно, но и това ще стане. Думите му преобърнаха целия й свят и тя реагира емоционално, но не и истерично — не е наследила това хладнокръвие от майка си.

От алеята завиха към овощна градина. Феликс вече съзираше между дърветата покрива на Уолдън Хол. Градината опираше до стена. Шарлът спря коня и каза:

— Оттук е най-добре да вървиш след мен. Така, ако някой ни види през прозорец, няма да те забележи много лесно.

Феликс скочи от коня и поеха покрай стената, която завиваше.

— Какво има зад стената? — попита Феликс.

— Кухненска градина. По-добре не говори сега.

— Ти си прекрасна — прошепна той, но тя не го чу.

Спряха на следващия ъгъл. Феликс видя няколко ниски сгради и двор.

— Конюшните — прошепна Шарлът. — Остани тук за малко. Когато ти дам знак, ще ме последваш възможно най-бързо.

— Къде отиваме?

— На покрива.

Тя влезе в двора, слезе от коня и прехвърли юздата на перилата. Феликс я наблюдаваше как стига до другия край на двора, оглежда се, после се връща и поглежда в конюшните.

Чу я да казва:

— О, здравей, Питър.

Едно момче на около дванайсет години излезе оттам и свали каскета си.

— Добро утро, милейди.

„Как ли ще се отърве от него?“, запита се Феликс.

— Къде е Даниъл? — попита тя.

— Закусва, милейди.

— Моля те, иди му кажи да дойде да разседлае Гети.

— И аз мога да го направя, милейди.

— Не, искам Даниел — каза тя властно. — Хайде, върви.

„Прекрасно“, рече си Феликс.

Момчето се затича. Шарлът се обърна към Феликс, помаха му и той хукна към нея.

Тя скочи на нисък метален бункер, после се покатери на ламаринения покрив на една барачка, а оттам се качи на керемидите на първия етаж на сградата.

Феликс я последва.

Пълзяха странично по наклонения покрив, докато не стигнаха до тухлена стена, после запълзяха към билото му.

Феликс се чувстваше ужасно видим и уязвим.

Шарлът се изправи и надникна в прозореца на тухлената стена.

— Какво има там? — прошепна Феликс.

— Стая на прислужници, но те сега са долу, приготвят закуската.

Тя се покатери на перваза и застана права. Стаята беше таванска и прозорецът бе в триъгълната част на покрива, чийто връх се издигаше точно над него и се спускаше от двете му страни. Шарлът пристъпи по перваза, после преметна крак върху ръба на покрива.

Изглеждаше опасно. Феликс се смръщи, страхуваше се за нея, но тя се прехвърли на покрива с лекота и той я последва.

— Вече не могат да ни видят — рече Шарлът.

Феликс се огледа. Тя беше права: не можеха да ги видят отдолу. Отпусна се малко.

— Покривът е четири акра — съобщи му Шарлът.

— Четири акра! Повечето руски селяни нямат толкова земя.

Гледката беше впечатляваща. Виждаха се покриви от всякакъв материал, размер и наклон. Стълби и мостчета позволяваха на работниците да поправят керемиди или плочи. Плетеницата на водосточните тръби беше сложна като в нефтената рафинерия в Батуми.

— Не съм виждал толкова голяма къща — рече той.

Шарлът се изправи.

— Ела.

Поведе го по една стълба до следващия покрив, после по мостче и по няколко дървени стъпала, които стигаха до малка квадратна врата в стена.

— Навремето оттук са излизали, за да поправят покрива — но вече всички са забравили за нея. — Тя отвори вратичката и пропълзя вътре.

Феликс я последва внимателно в мрака.

Лидия зае автомобил и шофьор от зет си Джордж и след една безсънна нощ призори напусна Лондон. Колата пристигна на алеята пред Уолдън Хол в девет часа и тя с изумление видя пред къщата и в парка стотици полицаи, десетки коли и много кучета. Шофьорът на Джордж прекара колата през множеството към южния вход. На моравата имаше огромен самовар и полицаите се редяха на опашка с чаши в ръце. Причард разнасяше планина от сандвичи на голяма табла и изглеждаше измъчен. Той дори не забеляза, че господарката му е пристигнала. На терасата беше сложена импровизирана дървена маса, зад която Стивън и сър Артър Лангли даваха нареждания на офицерите, които стояха пред тях в полукръг. Лидия тръгна натам. Сър Артър беше разтворил карта и тя го чу да казва:

— С всяка група ще има по един местен, за да ви показва пътя, и един с мотоциклет, за да се връща и да съобщава за напредъка ви на всеки час. — Стивън вдигна поглед, видя я и отиде да говори с нея.

— Добро утро, скъпа моя, това е приятна изненада. Как стигна дотук?

— Заех колата на Джордж. Какво става?

— Започваме търсене.

— О… — Ако всички тези хора търсеха Феликс, той как щеше да се измъкне?

— Все пак ми се иска да беше останала в града — рече Стивън. — Щях да съм по-спокоен за теб.

— А аз щях да се побъркам от тревога, че ще дойдат лоши новини. — „Кои ще са добрите новини? — запита се тя. — Вероятно ако Феликс просто се откаже и си тръгне. Но той няма да го направи, сигурна съм.“ Вгледа се в лицето на съпруга си. Под обичайното изражение личаха следи от умора и напрежение. „Горкият Стивън: първо жена му, а сега и дъщеря му го лъжат.“ Вината я накара да посегне и да докосне бузата му.

— Не се преуморявай.

Чу се свирка. Полицаите бързо допиха чая си, натъпкаха остатъците от сандвичите в устите си, сложиха си каските и се разделиха на шест групи около водачите. Лидия стоеше до Стивън и гледаше. Крещяха се заповеди, свирки пищяха. Накрая всички се раздвижиха. Първата група пое на юг и се разгърна през парка, после навлезе в гората. Още две се отправиха на запад, към пасището. Други три тръгнаха по алеята към пътя.

Лидия огледа моравата. Изглеждаше като след пикник на неделно училище, когато всички деца са се прибрали у дома. Госпожа Брайтуайт излезе и с измъчено изражение започна да организира почистването. Лидия влезе в къщата.

Срещна дъщеря си във фоайето. Шарлът се изненада, като я видя.

— Здравей, мамо — рече тя. — Не знаех, че ще идваш.

— В града е скучно — отвърна автоматично Лидия и си помисли: „Какви глупости говоря?“

— Как стигна дотук?

— Взех колата на чичо ти Джордж. — Лидия разбираше, че Шарлът просто води разговор, но мисли за друго.

— Сигурно си тръгнала много рано.

— Да. — Лидия искаше да каже: „Престани! Нека не се преструваме! Защо не си говорим истината?“ Но не можеше да се накара да го направи.

— Полицаите заминаха ли вече? — попита Шарлът. Гледаше я някак странно, сякаш я виждаше за първи път, и Лидия се смути. Искаше й се да разчете мислите на дъщеря си.

— Да, всички заминаха.

— Прекрасно.

Това беше реплика на Стивън — „прекрасно“. Все пак у нея имаше нещо от него: любопитството, решителността, осанката — не ги беше наследила, явно ги бе придобила чрез подражание…

— Надявам се да хванат онзи анархист — рече Лидия, като наблюдаваше внимателно реакцията й.

— Сигурна съм, че ще го хванат — отвърна весело Шарлът.

„Сякаш е щастлива — помисли си Лидия. — Защо ще изглежда така, когато стотици полицаи претърсват графството за Феликс? Защо не е притеснена и разтревожена като мен? Вероятно защото не очаква да го хванат. По някаква причина смята, че той е в безопасност.“

— Кажи ми, мамо — рече Шарлът. — Колко време отнема едно бебе да порасне в корема и да се роди?

Лидия зяпна от изненада и пребледня. Вгледа се в дъщеря си. „Тя знае! Тя знае!“

Шарлът се усмихна и кимна, изглеждаше леко тъжна.

— Няма значение. Вече отговори на въпроса ми. — И продължи надолу по стълбите.

Лидия се хвана за перилата, прималя й. Феликс беше казал на Шарлът. Каква жестокост, след всички тези години! Изпита гняв към него: защо съсипваше живота на дъщеря й така? Фоайето се завъртя пред очите й и тя чу гласа на една прислужница:

— Добре ли сте, милейди?

Главата й се проясни.

— Малко съм изморена от пътуването. Подай ми ръка.

Момичето й подаде ръка и заедно изкачиха стълбите до стаята на Лидия, където друга прислужница вече разопаковаше багажа й. В будоара й беше приготвена много топла вода. Лидия седна и каза:

— Сега излезте и двете. Ще разопаковате по-късно.

Прислужниците излязоха. Лидия разкопча палтото си, но нямаше сили да го свали. Мислеше за странното настроение на Шарлът. Тя беше почти жизнерадостна, макар че очевидно умът й бе зает от много неща. Лидия го разбра: това чувство й бе познато, беше го изпитвала. Така се чувстваш, когато си бил с Феликс. Усещаш, че животът е безкрайно интересен и изненадващ, че трябва да се свършат важни неща, че светът е пълен с багри, страст и промяна. Шарлът се беше видяла с него и вярваше, че той е в безопасност.

„Какво ще правя сега?“, запита се Лидия.

Съблече се бавно. Мина доста време, докато се измие и облече отново, не бързаше, искаше да се успокои. Чудеше се как ли Шарлът приема новината, че Феликс е неин баща. Очевидно много го харесваше. „Хората винаги го харесват — помисли си Лидия, — хората го обичат“. Откъде Шарлът бе намерила сили да изслуша новините, без да се срине?

Лидия реши, че ще е най-добре да се заеме с реда в къщата. Погледна се в огледалото, постара се да добие спокойно изражение и излезе. По стълбите срещна една прислужница с поднос с нарязана шунка, бъркани яйца, пресен хляб, мляко, кафе и грозде.

— За кого е храната? — попита я Лидия.

— За лейди Шарлът, милейди — отвърна прислужницата.

Лидия отмина. Шарлът дори не беше изгубила апетита си!

Влезе в утринния салон и поръча да извикат готвачката. Госпожа Роузи беше слаба, нервна жена, която никога не ядеше от прекрасните ястия, които приготвяше за работодателите си.

— Разбрах, че господин Томсън ще дойде за обяд, милейди, а господин Чърчил за вечеря.

Лидия обсъди с нея менюто и я отпрати. Защо, за бога, Шарлът бе поръчала такава обилна закуска в стаята си? И то толкова късно! В провинцията момичето обикновено ставаше рано и закусваше, преди тя да се е събудила.

Повика Причард и изготви плана за разположение на гостите на масата с негова помощ. Той й каза, че Алекс щял да се храни в стаята си до второ нареждане. Това леко променяше настаняването на трапезата: все още мъжете бяха твърде много, а в настоящата ситуация Лидия едва ли можеше да кани гости, за да изравни съотношението. Направи каквото можа и отпрати Причард.

Къде ли Шарлът бе срещнала Феликс? И защо беше толкова уверена, че няма да го заловят? Нима го беше скрила някъде? Дали не се беше маскирал до неузнаваемост?

Тя тръгна из стаята, гледаше картините, малките бронзови и златни орнаменти, писалището. Болеше я глава. Започна да преподрежда цветята в голямата ваза до прозореца и я събори. Позвъни на прислугата да дойде да почисти и излезе от салона.

Нервите й бяха много изпънати. Реши да вземе малко лауданум, но напоследък той не й помагаше както преди.

Какво ли ще направи Шарлът сега? Дали ще опази тайната? Защо децата никога не споделят?

Отправи се към библиотеката със смътното намерение да вземе книга, за да се разсее. Когато влезе вътре, се стресна при вида на Стивън зад писалището. Той я погледна и се усмихна приветливо, после продължи да пише.

Лидия тръгна покрай лавиците. Чудеше се дали да не вземе Библията. Като дете често я четеше, молеше се и ходеше на църква. Имаше строги бавачки, които не спираха да й натякват за ужасите на ада и наказанията за нечестивците, а немската гувернантка постоянно говореше за греха. Но откакто Лидия бе извършила прелюбодеянието си и беше получила наказанието си, вече не извличаше утеха от религията. „Трябваше да отида в манастир — помисли си тя — и да се отдам на Господ, татко беше прав.“

Взе случайно томче, седна и го отвори в скута си.

— Необичаен избор за теб — рече Стивън. От мястото си той не можеше да прочете заглавието, но явно знаеше къде по лавиците са подредени всички автори. Беше изчел толкова много книги, че Лидия не разбираше кога намира време. Това бяха „Уесекски поеми“ на Томас Харди. Тя не харесваше Харди: не харесваше неговите решителни и страстни героини, нито силните мъже, пред които те ставаха безпомощни.

Често бяха седели така, тя и Стивън, особено когато дойдоха за първи път в Уолдън Хол. Тя си спомняше с носталгия как четеше тук, докато той работеше. В онези дни не беше толкова спокоен, все казваше, че никой вече не може да печели от земеделие и че ако това семейство иска да остане богато и могъщо, ще трябва да се подготви за двайсети век. По онова време продаде няколко стопанства и хиляди акри на ниска цена, после вложи парите в железници, банки и имоти в Лондон. Планът му явно проработи, защото скоро вече не изглеждаше угрижен.

Всичко като че ли се успокои след раждането на Шарлът. Прислугата обожаваше бебето и обичаше Лидия, защото го беше родила. Лидия свикна с английския начин на живот и бе добре приета от светското общество в Лондон. Това бяха осемнайсет спокойни години.

Лидия въздъхна. Но техният край беше дошъл. За известно време бе успяла да зарови тайните си така успешно, че те не тормозеха никого, освен нея, и дори тя успяваше да ги забрави понякога, ала сега излизаха наяве. Беше смятала, че Лондон е достатъчно далече от Санкт Петербург, но вероятно Калифорния щеше да е по-добрият избор; или никъде нямаше да е достатъчно далече. Спокойните дни бяха свършили. Всичко се разпадаше. Какво щеше да стане сега?

Тя погледна към отворената страница и прочете:

Какво не би дала да можеше искрено

да отвърне със „да“ на тази молба,

животът й тегне с бреме неистово

излъже ли, осъжда тя свойта душа.

„Аз ли съм това? Предадох ли душата си, като се омъжих за Стивън, за да спася Феликс от мъченията в Петропавловската крепост? Оттогава играя роля, преструвам се, че не съм развратна, грешна, презряна курва. Но аз съм такава! И не съм единствена. И другите жени изпитват същото. Защо иначе виконтесата и Чарли Стаут ще искат съседни спални? И защо лейди Джирард ще ми казва за тях с намигване, сякаш не разбира как се чувстват? Ако бях просто една малка уличница, вероятно Стивън щеше да идва в леглото ми по-често и можехме да имаме син.“ Тя отново въздъхна.

— Давам пени — рече Стивън.

— Какво?

— Давам пени за мислите ти.

Лидия се усмихна.

— Още не съм научила всички английски изрази, нали? Не бях чувала този.

— Човек се учи, докато е жив, а този израз означава, че искам да разбера за какво мислиш.

— Мислех, че Уолдън Хол ще отиде при сина на брат ти след твоята смърт.

— Само ако ние нямаме син.

Тя погледна лицето му: ярките сини очи, сивата, добре оформена брадичка. Беше сложил синя вратовръзка на бели точки.

— Твърде късно ли е? — попита той.

— Не зная — рече тя замислена. „Зависи какво ще стори Шарлът сега.“

— Тогава да продължим да опитваме — каза Стивън.

Това беше необичайно искрен разговор: Стивън бе усетил, че тя е в подходящо настроение. Лидия стана от креслото и отиде до него. Забеляза, че на темето му има плешиво петънце. „Кога ли се е появило?“

— Да, ще продължим да опитваме. — Наведе се и го целуна по челото, а после, импулсивно, по устните. Той затвори очи.

След миг тя се отдръпна. Той изглеждаше леко смутен: рядко правеха такива неща денем, защото наоколо винаги имаше много слуги. „Защо живеем по този начин, след като не сме щастливи?“, запита се тя, после му каза:

— Наистина те обичам.

Стивън се усмихна.

— Знам.

Внезапно тя усети, че не може да издържа повече.

— Трябва да се преоблека за обяда, преди Базил Томсън да е дошъл.

Той кимна и Лидия усети как я проследи с поглед, докато излизаше от библиотеката. Качи се по стълбите, чудейки се дали все още има някакъв шанс двамата да бъдат щастливи.

Отиде в стаята си. Носеше книгата със стиховете. Остави я. Шарлът държеше ключа към всичко. Трябва да говори с нея. Човек все пак е способен да води трудни разговори, ако събере кураж; а и какво ще изгуби вече? Без да има ясна представа какво точно ще каже, тя тръгна към стаята на дъщеря си, която беше на горния етаж.

Стъпките й бяха съвсем безшумни по килима. Стигна до върха на стълбището и огледа коридора. Видя, че Шарлът влиза в старата детска стая. Тъкмо щеше да й извика, но се спря. Какво носеше тя? Приличаше на чиния със сандвичи и кана с мляко.

Объркана, Лидия влезе в стаята й. Там беше таблата, която бе видяла у прислужницата. Шунката и хляба ги нямаше. Защо Шарлът ще поръчва поднос с храна, а после ще приготвя сандвичи, за да ги изяде в забавачницата? Доколкото знаеше, там нямаше нищо, само покрити с платнища мебели. Толкова притеснена ли е Шарлът, че иска да се затвори в уютния свят на детството?

Лидия реши да си изясни това. Не искаше да нарушава нейното уединение, каквото и да беше; но после си каза: „Тук съм в моята къща, тя е моя дъщеря и може би съм длъжна да разбера. А и вероятно моментът ще е подходящ, интимен, и ще мога да кажа каквото е нужно.“ Затова тя излезе от стаята на Шарлът и тръгна по коридора към детската стая.

Шарлът не беше там.

Лидия се огледа. Видя старото дървено люлеещо се конче, чиито уши стърчаха под платнището. През една отворена врата зърна стаята за учене, с карти и детски рисунки по стените. Друга врата водеше към спалнята: в нея също всичко беше покрито. „Дали ще бъде използвана отново? — зачуди се тя. — Дали пак ще има акушерки, пелени и малки, малки дрешки; и бавачка, и дървени войничета, и книжки с упражнения за писане, мастилени петна?“

Но къде е Шарлът?

Вратата на дрешника беше отворена. Внезапно Лидия си спомни: разбира се! Скривалището на Шарлът! Малката стая, за която тя си мислеше, че никой не знае, и се криеше, когато беше направила пакост. Беше я обзавела сама с неща, които задигаше от къщата, и всички се преструваха, че не са разбрали за липсата им. Една от малкото отстъпки, които Лидия беше направила, бе да позволи на Шарлът да има свое скривалище и да забрани на Мария да го „открие“; защото и тя самата се криеше понякога в стаята с цветята и знаеше колко е важно да имаш свое местенце.

Значи Шарлът още използваше тази малка стая! Лидия се приближи, не искаше да нарушава уединението на дъщеря си, но се изкушаваше. „Не — рече си, — ще я оставя сама.“

Тогава чу гласове.

Нима Шарлът си говореше сама?

Лидия се заслуша по-внимателно.

Тя си говореше сама на руски?

Тогава чу друг глас, мъжки, отговаряше тихо на руски; глас като милувка, глас, който изпрати чувствена тръпка през цялото й тяло.

Феликс беше там.

Лидия се уплаши, че ще припадне. Феликс! Толкова близо! Скрит в Уолдън Хол, докато полицията претърсваше графството! Шарлът го беше скрила.

„Не бива да крещя!“

Тя захапа юмрука си. Цялата трепереше.

„Трябва да се махна. Трябва да помисля. Не знам какво да направя.“

Главата ужасно я заболя. „Трябва ми лауданум.“ Това й даде сили. Овладя треперенето и след миг излезе на пръсти от стаята.

Почти тичаше по коридора и надолу по стълбите. Лауданумът беше в тоалетката й. Взе го и го отвори. Не можеше да държи стабилно лъжичката, затова отпи направо от шишенцето. След няколко секунди усети, че се успокоява. Прибра го отново в тоалетката. Странно доволство започна да я обзема, докато нервността я напускаше. Главоболието й почти изчезна. За известно време нищо нямаше да има значение. Отиде до дрешника и отвори вратата. Взираше се в роклите, напълно неспособна да избере какво да облече за обяд.

Феликс крачеше из малката стая като тигър в клетка, по три крачки във всяка посока, свел глава под тавана, и слушаше Шарлът.

— Вратата на Алекс винаги е заключена — обясняваше тя. — Има двама въоръжени пазачи вътре и един отвън. Онези вътре няма да отключат, докато колегата им не им каже.

— Един отвън — двама вътре. — Феликс се почеса по главата и изпсува на руски. „Трудности, винаги трудности — помисли си. — Вече съм тук, в самата къща, със съучастник и пак не е по-лесно. Защо нямам късмета на момчетата от Сараево? Защо се оказа, че съм част от това семейство?“ Гледаше Шарлът и си мислеше: „Не че съжалявам“.

Тя улови погледа му и попита:

— Какво?

— Нищо. Каквото и да стане, радвам се, че те намерих.

— Аз също. Но какво ще правиш с Алекс?

— Можеш ли да ми начертаеш план на къщата?

Шарлът изкриви лице.

— Ще опитам.

— Трябва да я познаваш, живяла си тук цял живот.

— Е, знам тази част, разбира се — но в някои кътчета никога не съм ходила. В стаята на иконома, стаите на прислужниците, в мазетата, в помещенията над кухнята, където складират брашното и продукти…

— Направи каквото можеш. По един план на всеки етаж.

Тя намери хартия и молив сред детските си съкровища и коленичи до малката масичка.

Феликс изяде още един сандвич и допи млякото. Беше й отнело доста време да му донесе храна, защото прислужниците имаха работа в коридора пред стаята й. Докато ядеше, той я гледаше как чертае, мръщи се и хапе края на молива. По едно време тя каза:

— Човек не осъзнава колко е трудно, докато не опита. — Намери гума сред старите моливи и често я използваше. Феликс забеляза, че умее да чертае съвършено прави линии на ръка. В тази поза му изглеждаше много свидна. Сигурно така е седяла, докато е учила, рисувала е коне, мама и „татко“, а по-късно и картата на Европа, листата на английските дървета, парка през зимата… Уолдън сигурно често я е виждал така.

— Защо си се преоблякла? — попита я Феликс.

— Тук всички постоянно се преобличат. Има дрехи за всеки час на деня. На вечеря трябва да показваш раменете си, но не и на обяд. Трябва да носиш корсет на вечеря, но не и за чая. Не можеш да излезеш с домашна рокля. В библиотеката се стои с вълнени чорапи, но не и в утринния салон. Не можеш да си представиш колко правила трябва да помня.

Той кимна. Вече не се изненадваше докъде е стигнал упадъкът на управляващата класа.

Тя му подаде скиците си и той отново стана делови. Започна да ги изучава.

— Къде държат оръжията?

Тя докосна ръката му и рече:

— Не бъди толкова рязък. Аз съм на твоя страна — забрави ли?

Внезапно отново изглеждаше голяма и Феликс се усмихна с тъга.

— Бях забравил.

— Оръжията са в оръжейната. — Тя посочи на плана. — Ти наистина ли си имал връзка с мама?

— Да.

— Не мога да повярвам, че е способна на такова нещо.

— Тогава беше много дива. Все още е, но се преструва.

— Наистина ли смяташ така?

— Знам го.

— Всичко, всичко се оказва не такова, каквото съм си го представяла.

— Това се нарича порастване.

Тя се замисли.

— А как да те наричам?

— Какво имаш предвид?

— Ще ми е много странно да ти викам „татко“.

— Засега ме наричай Феликс. Ще ти трябва време да свикнеш с мисълта, че съм ти баща.

— А ще имам ли време?

Младото й лице беше толкова тъжно, че той я хвана за ръката.

— Защо не?

— Какво ще правиш, когато отвлечеш Алекс?

Той извърна глава, за да не види вината в очите му.

— Зависи как и кога ще го отвлека, но най-вероятно ще го държа вързан тук. Ти ще трябва да ни носиш храна и ще изпратиш кодирана телеграма до приятелите ми в Женева, за да знаят какво става. Когато новината донесе онова, на което се надяваме, ще пусна Орлов.

— Ами после?

— Ще ме търсят в Лондон, затова ще замина на север. Там има големи градове — Бирмингам, Манчестър, Хъл, — където ще мога да изчезна. След няколко седмици ще се върна в Швейцария, а накрая в Санкт Петербург — там ми е мястото, там ще започне революцията.

— Значи няма да те видя отново.

„Няма да искаш да ме видиш“, помисли си той, но каза:

— Защо да не ме видиш? Може да дойда пак в Лондон. Ти ще дойдеш в Санкт Петербург. Може да се срещнем в Париж. Кой знае? Ако наистина има съдба, тя явно е решила да ни събере. — „Ще ми се да вярвам в това, ще ми се“.

— Така е — рече тя с крехка усмивка и той разбра, че се съмнява. Шарлът стана. — Сега трябва да ти донеса вода да се измиеш.

— Недей. Бил съм много по-мръсен. Не ми пречи.

— Напротив. Миришеш ужасно. Ще се върна след малко.

И излезе.

Това беше най-мрачният обяд, който Уолдън помнеше от години. Лидия изглеждаше някак замаяна. Шарлът мълчеше, но бе нетипично нервна, изпускаше приборите и ги удряше в чашата си. Томсън беше мрачен. Сър Артър Лангли се опита да поведе разговор, но никой не го поде. Самият Уолдън бе умислен, защото се чудеше как Феликс е разбрал, че Алекс е в Уолдън Хол. Измъчваше го грозно подозрение, което някак беше свързано с Лидия. Все пак тя му беше казала, че Алекс е в хотел „Савой“, и пак тя бе признала, че й е „смътно познат“ от Санкт Петербург. Дали той не я изнудваше по някакъв начин? Тя се държеше доста странно цяло лято, беше някак разсеяна. И сега, когато мислеше за нея така отчуждено за първи път от деветнайсет години, призна пред себе си, че е станала хладна и в леглото. Разбира се, изисканите жени трябваше да са такива, но той много добре знаеше, че това е само една заблуда и жените имат същите желания като мъжете. Дали Лидия не копнееше за друг, за човек от нейното минало? Това би обяснило всичко, което сякаш досега оставаше необяснимо. Той реши, че е ужасно да мисли за своята съпруга като за непозната.

След обяда сър Артър се върна в Осмоъгълния салон, където беше установил щаба си. Уолдън и Томсън си сложиха шапките и излязоха да пушат пури на терасата. Както винаги паркът беше красив, озарен от слънцето. От далечния салон долетяха първите акорди от концерта за пиано на Чайковски: Лидия свиреше. Уолдън почувства тъга. После музиката потъна в рева на мотоциклет, защото още един пратеник идваше да докладва на сър Артър. Засега нямаше новини.

Лакеят им сервира кафе и ги остави сами. Томсън рече:

— Не исках да го казвам пред лейди Уолдън, но мисля, че вече имаме някаква представа кой е предателят.

Уолдън изстина.

— Снощи разпитах Бриджит Калахан, вдовицата от Корк Стрийт. Опасявам се, че не измъкнах нищо от нея, обаче оставих хората си да претърсят къщата. Тази сутрин ми показаха какво са открили. — Той извади от джоба си разкъсан на две плик и го подаде на Уолдън.

Уолдън с ужас видя на него герба на Уолдън Хол.

— Разпознавате ли почерка? — попита Томсън.

Уолдън обърна парченцата. На плика имаше адрес:

Г-н Ф. Кшезински

Корк Стрийт №19

Лондон

— О, господи, не и Шарлът! — възкликна той. Доплака му се.

Томсън мълчеше.

— Тя го е довела тук — рече Уолдън. — Собствената ми дъщеря.

Взираше се в плика, искаше му се да изчезне. Не можеше да сбърка този почерк — беше младежка версия на неговия.

— Погледнете пощенското клеймо — рече Томсън. — Писала му е още щом е пристигнала тук. Изпратено е от селото.

— Как е възможно?

Томсън не отговори.

— Феликс е бил мъжът с каскета — досети се Уолдън. — Всичко се подрежда. — Изпитваше ужасна тъга, беше съкрушен, сякаш негов близък бе починал. Погледна към парка, към дърветата, посадени преди петдесет години от баща му, към моравата, за която семейството му се грижеше от векове, и всичко това му се стори безсмислено, без стойност. Каза тихо:

— Бориш се за страната си, а те предават отвътре социалисти и революционери; бориш се за класата си, а си предаван от либералите; бориш се за семейството си, а дори те те предават. Шарлът! Защо Шарлът, защо? — Задушаваше се. — Що за проклет живот е това, Томсън! Що за проклет живот!

— Трябва да я разпитам — рече Томсън.

— Аз също. — Уолдън стана. Погледна пурата си — беше изгаснала. Изхвърли я и каза: — Да вървим.

Те влязоха в къщата.

Във фоайето Уолдън спря една прислужница.

— Знаеш ли къде е лейди Шарлът?

— Мисля, че е в стаята си, милорд. Да ида ли да проверя?

— Да. Кажи й, че искам да говоря с нея в стаята й веднага.

— Разбира се, милорд.

Томсън и Уолдън чакаха във фоайето. Уолдън се огледа. Мраморният под, витото стълбище, таванът с гипсовите орнаменти, съвършените пропорции — те не струваха нищо. Един лакей мина тихо покрай тях със сведени очи. Поредният пратеник влезе и тръгна към Осмоъгълния салон. Причард прекоси фоайето и взе писмата за изпращане от масичката, точно както беше направил и в деня, когато Шарлът бе написала своето писмо до Феликс. Прислужницата слезе по стълбите.

— Лейди Шарлът ви очаква, милорд.

Уолдън и Томсън се качиха.

Стаята на Шарлът беше на втория етаж в предната част на къщата, с изглед към парка. Беше слънчева и светла, с красиви тъкани и модерни мебели. „От много време не съм влизал тук“, помисли си Уолдън.

— Изглеждаш ядосан, татко — рече Шарлът.

— Имам причина — отвърна той. — Господин Томсън тъкмо ми съобщи най-ужасната новина в целия ми живот.

Шарлът се смръщи.

— Лейди Шарлът, къде е Феликс? — попита Томсън.

Шарлът пребледня.

— Нямам представа, разбира се.

— Не се прави на глупачка! — извика Уолдън.

— Как смееш да ми говориш така!

— Моля за извинение.

— Може би ще е най-добре да оставите това на мен, милорд… — намеси се Томсън.

— Добре. — Уолдън седна до прозореца. „Защо й се извинявам?“

Томсън се обърна към Шарлът:

— Лейди Шарлът, аз съм полицай и мога да докажа, че заговорничите с убиец. Аз и баща ви сме решени да прекратим това; и в частност да се уверим, че няма да отидете в затвора за много дълго време.

Уолдън се втренчи в него. Затвор! Той сигурно искаше просто да я сплаши. Но тогава осъзна с ужас, че Томсън е прав и тя е извършила престъпление…

Полицаят продължи:

— Ако успеем да предотвратим убийството, ще сме в състояние да прикрием вашето участие. Но ако убиецът успее, няма да имам друг избор, освен да ви арестувам — и тогава обвинението няма да е в заговор за убийство, а в съучастничество. На теория може да ви обесят.

— Не! — извика неволно Уолдън.

— Да — тихо потвърди Томсън.

Уолдън захлупи лицето си с длани.

— Трябва да си спестите този ужас — и не само на себе си, но и на майка си и баща си. Трябва да направите всичко, за да ни помогнете да намерим Феликс и да спасим княз Орлов.

„Това не може да бъде — мислеше си отчаяно Уолдън. Струваше му се, че полудява. — Не могат да обесят дъщеря ми. Но ако Алекс бъде убит, Шарлът ще е една от убийците му. Не, няма да се стигне до съд. Кой сега е министър на вътрешните работи? Маккена.“ Уолдън не го познаваше, но Аскуит щеше да се намеси и да спре делото… дали?

— Кажете ми кога за последно видяхте Феликс? — попита Томсън.

Уолдън наблюдаваше Шарлът и чакаше отговора й. Тя стоеше зад едно кресло, стиснала облегалката му с две ръце. Кокалчетата на пръстите й бяха побелели, но лицето й изглеждаше спокойно. Накрая заговори:

— Нямам какво да ви кажа.

Уолдън изстена силно. Как е възможно да продължава да упорства, след като вече е разкрита? Какво ставаше в главата й? Изглеждаше му напълно непозната. „Кога я изгубих?“, запита се той.

— Знаете ли къде е Феликс сега? — попита Томсън.

Тя мълчеше.

— Предупредихте ли го за нашите предохранителни мерки тук?

Беше напълно безизразна.

— С какво е въоръжен?

Мълчание.

— Всеки път, когато не отговорите на въпрос, вината ви се доказва, осъзнавате ли го?

Уолдън забеляза промяна в тона му и го погледна. Томсън вече изглеждаше откровено вбесен.

— Нека ви обясня нещо — рече полицаят. — Може да си мислите, че баща ви ще ви спаси от правосъдието. Той вероятно си мисли същото, но ако Орлов умре, уверявам ви, че ще ви изправя пред съда за убийство. Помислете си за това!

Томсън излезе от стаята.

Шарлът беше смаяна от напускането му. Докато в стаята имаше чужд човек, тя успяваше да запази самообладание, но щом остана сама с баща си, се изплаши, че ще се срине.

— Ще те спася, ако мога — рече той тъжно.

Шарлът преглътна с мъка и извърна очи. „Ще ми се да беше ядосан, това щях да понеса.“

Той погледна през прозореца.

— Аз съм виновен — рече с болка. — Аз избрах твоята майка, аз ти бях баща, аз те отгледах. Ти си каквато аз съм те направил. Не мога да разбера как се е случило всичко това, не мога. — Погледна пак към нея. — Ти можеш ли да ми обясниш, моля те?

— Да, мога — рече тя. Много искаше той да разбере и беше сигурна, че ще разбере, само да успееше да обясни добре. — Не исках да въвлечеш Русия във войната, защото тогава милиони невинни руснаци ще бъдат убити или ранени.

Той я погледна изненадан.

— Така ли? — „За това ли си направила тези ужасни неща? Това ли се опитва да постигне Феликс?“

„Вероятно той ще разбере“, рече си тя с надежда.

— Да. — И продължи разпалено: — Феликс иска и революция в Русия — дори ти можеш да осъзнаеш, че това ще е за добро — и вярва, че тя ще започне, когато хората узнаят за намерението на Алекс да ги въвлече във война.

— Според теб аз искам война? — попита той невярващо. — Мислиш ли, че бих искал такова нещо? Мислиш ли, че тя ще ми е от полза?

— Разбира се, че не — но ти щеше да позволиш тя да се случи при определени обстоятелства.

— Всеки би позволил — дори Феликс, който иска революция, както ти твърдиш. А ако ще има война, трябва да я спечелим. Толкова лошо ли е това? — Той говореше почти умоляващо.

Тя отчаяно се стараеше да му обясни.

— Не знам дали е лошо, но знам, че е неправилно. Руските селяни нямат никаква представа за европейската политика и тя не ги интересува, обаче те ще бъдат разкъсвани на парчета, те ще бъдат осакатявани и всякакви други ужаси само защото ти си договорил съюз с Алекс! — Шарлът се бореше със сълзите. — Татко, не разбираш ли, че това не е правилно?

— Но погледна ли го от гледната точка на британците — от твоята собствена гледна точка? Представи си, че Фреди Шалфонт, Джонатан и Питър отидат на война като офицери и командват хора като Даниъл коняря, Питър от конюшните, Джими, Чарлз лакея и Питър Доукинс от нашата ферма — не искаш ли те да получат някаква помощ? Няма ли да си доволна, че целият руски народ ще е на наша страна?

— Разбира се — особено ако руският народ сам реши да им помогне. Но той ли избира, татко? Ти и Алекс избирате вместо него. Би трябвало да се опитваш да предотвратиш тази война, а не да я спечелиш.

— Ако Германия нападне Франция, ще трябва да помогнем на нашите приятели, а за Британия ще е пагубно, ако Германия завладее Европа.

— Нима ще е по-пагубно от една война?

— Значи не бива изобщо да се сражаваме, така ли?

— Само ако ни нападнат.

— Ако не воюваме с немците във Франция, ще трябва да воюваме с тях тук.

— Сигурен ли си?

— Много е вероятно.

— Когато се случи, ще се бием.

— Чуй ме. Тази страна не е била нападана от осемстотин и петдесет години. Защо? Защото побеждаваме другите на тяхна територия, не на наша. Затова и ти, лейди Шарлът Уолдън, израсна в една мирна и просперираща държава.

— Колко войни са водени, за да се предотврати война? Ако ние не воювахме на територията на други народи, те може би нямаше да воюват изобщо?

— Кой знае? — рече той изморено. — Ще ми се да беше учила повече история. Ще ми се да бяхме говорили повече за тези неща. Ако имах син, щях да го направя — но, господи, не съм си представял, че дъщеря ми ще се интересува от външна политика? А сега си плащам за тази грешка. И то каква цена! Шарлът, уверявам те, че сметката за човешкото страдание не излиза така точна, както Феликс те е подвел да вярваш. Защо не повярваш на мен? Защо?

— Не мога — рече тя упорито.

— Феликс иска да убие братовчед ти. Това няма ли никакво значение?

— Той ще отвлече Алекс, няма да го убие.

Баща й поклати глава.

— Шарлът, той вече два пъти се опита да убие него и веднъж — мен. Убил е много хора в Русия. Той не е похитител, Шарлът, а убиец.

— Не ти вярвам.

— Но защо? — попита той умолително.

— Ти ли ми каза истината за суфражизма? Ти ли ми каза истината за Ани? Ти ли ми каза, че в демократична Британия повечето хора още нямат право на глас? Ти ли ми каза истината за сексуалното сношение?

— Не, не бях аз. — Шарлът с ужас видя, че по бузите му се стичат сълзи. — Като че ли всичко, което съм сторил като баща, е било погрешно. Не знаех, че светът ще се промени така. Нямах представа каква ще е ролята на жената през 1914 година. Започва да ми се струва, че ужасно съм се провалил. Но аз правих онова, което смятах, че е най-доброто за теб, защото те обичах и още те обичам. Не политическите ти възгледи ме карат да плача, а предателството ти. Ще се боря със зъби и нокти да те спася от съда, дори и наистина да успеете да убиете горкия Алекс, защото ти си моя дъщеря, най-важният човек за мен на този свят. Заради теб ще пратя и правосъдието, и репутацията си, и самата Англия по дяволите. Заради теб ще извърша престъпление, без дори да се замисля. За мен ти си над всички принципи, политически убеждения, над всичко. Така е в едно семейство. Но най-много ме боли, че ти няма да сториш това заради мен. Ще го сториш ли?

Отчаяно й се искаше да отговори с „да“.

— Ще останеш ли до мен, каквото и да сторя, само защото съм твой баща?

„Но ти не си мой баща“, помисли си Шарлът и сведе глава: не можеше да го погледне.

Мълчаха в продължение на минута. После баща й си издуха носа, стана и тръгна към вратата. Извади ключа от ключалката и излезе. Затвори вратата и Шарлът чу как завърта ключа.

Разплака се.

Това беше втората отвратителна вечеря, която Лидия устройваше за два дни. Беше единствената жена на масата. Сър Артър бе мрачен, защото мащабната му операция се беше провалила напълно. Шарлът и Алекс бяха заключени в стаите си. Базил Томсън и Стивън бяха ледено любезни един към друг, защото Томсън бе разбрал за Шарлът и Феликс и бе заплашил да я прати в затвора. Уинстън Чърчил също присъстваше. Беше донесъл споразумението и бе накарал Алекс да го подпише, но не изглеждаше особено щастлив по повода, защото всички знаеха, че ако Алекс бъде убит, царят ще откаже да ратифицира договора. Чърчил смяташе, че Алекс трябва да напусне възможно най-скоро Англия. Томсън го увери, че ще се погрижи за сигурен маршрут и ще уреди значителна охрана, за да може Алекс да отпътува на следващия ден. Всички си легнаха рано, защото нямаше какво друго да сторят.

Лидия знаеше, че няма да заспи. Така и не беше намерила решение за нищо. Цял следобед тъна в колебания, замаяна от лауданума, и се опитваше да забрави, че Феликс е в къщата й. Алекс си тръгва утре: само да успеят да го опазят още няколко часа… Тя се запита дали няма някакъв начин да накара Феликс да се спотайва още един ден. Може да отиде при него и да му каже, че ще има възможност да убие Алекс утре вечер? Той няма да й повярва. Този план беше безнадежден. Но щом идеята да иде при Феликс се роди в ума й, тя вече не можа да я изгони оттам. „По коридора, после по стълбите, по още един коридор, през детската стая, през дрешника и…“

Затвори плътно очи и се зави през глава. Всичко беше опасно. Най-добре да не прави нищо, да лежи неподвижно, като парализирана. Забравѝ за Шарлът, за Феликс, за Алекс, за Чърчил.

Но тя не знаеше какво ще се случи. Шарлът можеше да се изправи пред Стивън и да му каже: „Ти не си мой баща“. Стивън можеше да убие Феликс. Феликс можеше да убие Алекс. Шарлът можеше да бъде обвинена в убийство. Феликс можеше да дойде тук, в стаята й, и да я целуне.

Нервите й отново се изпънаха и главоболието се завърна. Тази нощ беше много топло. Действието на лауданума отминаваше, но тя бе изпила доста вино на вечеря и главата й още бе замаяна. По някаква причина тази нощ кожата й беше по-чувствителна и щом помръднеше, копринената нощница сякаш стържеше гърдите й. Беше като възпалена, и душевно, и физически. Почти й се искаше Стивън да дойде при нея, но после си каза, че не би го понесла.

Присъствието на Феликс в къщата беше като ослепяваща светлина, която я държеше будна. Тя отметна завивката, стана и отиде до прозореца. Отвори го по-широко. Вятърът бе малко по-хладен от въздуха в стаята. Наведе се навън и погледна надолу, виждаше двете лампи пред входа и полицаите, които обикаляха пред къщата, ботушите им хрущяха по чакъла.

Какво ли вършеше Феликс горе? Дали правеше бомба? Зареждаше оръжие? Точеше нож? Или спеше, готов да изчака подходящия момент? Или пък бродеше из къщата и се опитваше да намери начин да проникне през охранителите на Алекс?

„Нищо не мога да сторя, нищо.“

Тя взе пак книгата. „Уесекски поеми“ на Харди. Защо я бе избрала? Отвори я на страницата, която бе чела сутринта. Включи нощната лампа, седна и прочете цялото стихотворение. Наричаше се „Нейната дилема“:

Седяха двамата в тъмната църква

със стени плесенясали и каменен под,

от фреските стари всичко помръква

часовник брои на времето равния ход.

Той се обляга на перилата изгнили,

слаб е и немощен, идва вече смъртта,

да я пита „обичаш ли ме“ сили намира

и стиска здраво нейната слаба ръка.

Какво не би дала да можеше искрено

да отвърне със „да“ на тази молба,

животът й тегне с бреме неистово

излъже ли, осъжда тя свойта душа.

Но мрачна е нуждата, смъртта приближава,

тя е твърде жестока и струва всяка цена,

що за свят е този, който ни принуждава

да се изправяме пред толкова страшна вина.

„Точно така — каза си, — когато животът е такъв, какъвто е, кой може да постъпи правилно?“

Главата я болеше толкова силно, сякаш черепът й щеше да се разцепи. Отиде до тоалетката и отпи от шишенцето лауданум. После отпи отново.

А след това тръгна към детската стая.

Петнайсета глава

Нещо не беше наред. Феликс не беше виждал Шарлът от обяд, когато му донесе леген, кана с вода, кърпа и калъп сапун. Сигурно нещо й пречеше — вероятно я бяха принудили да напусне къщата или бе усетила, че я наблюдават. Но явно не го беше издала.

Така или иначе, тя не му трябваше вече.

Знаеше къде е Орлов и къде са оръжията. Не можеше да влезе в стаята му, защото охраната му беше добра, но можеше да го накара да излезе. Знаеше как да го направи.

Не беше използвал сапуна и водата, защо малкото скривалище беше толкова тясно, че нямаше как да се изправи и да се измие, а и не го беше грижа за това, ала сега му беше ужасно горещо, потеше се и му се прииска да се освежи, преди да се заеме за работа. Затова отнесе водата в детската стая.

Беше странно да стои в помещението, където Шарлът бе прекарала толкова часове като малка. Прогони тази мисъл от ума си: не беше време за сантименталности. Свали си дрехите и се изми на светлината на свещ. Изпълни го познато, приятно усещане за очакване и имаше чувството, че кожата му сияе. „Тази нощ ще победя — помисли си свирепо, — без значение колко хора ще се наложи да убия.“ Изтърка се здраво с кърпата. Движенията му бяха резки, а в гърлото си усещаше буца, от която му се искаше да закрещи. „Сигурно затова воините надават бойни викове“, хрумна му. Погледна тялото си и видя, че получава ерекция.

Тогава чу Лидия да казва:

— Пуснал си брада.

Обърна се и се втренчи слисан в тъмното.

Тя се приближи в кръгче светлина от свещ. Русата й коса се спускаше по раменете. Беше облечена в дълга светла нощница с тясно бюстие и висока талия. Ръцете й бяха голи и бели. Усмихваше се.

Стояха неподвижно и се гледаха. Тя няколко пъти понечи да заговори, но думите не излизаха. Феликс усети как кръвта се устремява към слабините му. „От колко време — помисли си диво, — от колко време не съм стоял гол пред жена?“

Тя помръдна, но това не развали магията. Пристъпи напред и коленичи в краката му. Затвори очи и го подуши. Феликс погледна надолу към лицето й, сълзи блестяха по бузите й на светлината на свещта.

* * *

Лидия беше отново на деветнайсет и снагата й бе млада, силна и неуморна. Скромната сватба бе свършила и тя вече беше със съпруга си в малката им къщичка в провинцията. Навън кротко се сипеше сняг. Любиха се на светлината на свещ. Тя обсипваше тялото му с целувки и той каза:

— Винаги съм те обичал, през всичките тези години — макар че бяха минали едва седмици, откакто се срещнаха. Брадата му жулеше гърдите й, но тя не помнеше да е пускал брада. Гледаше ръцете му: трескаво опипващи най-тайните й места, и каза:

— Ти, само ти ме караш да се чувствам така, ти, Феликс, ти — сякаш някога бе имало друг, който да прави подобни неща с нея, който да й носи това разливащо се на вълни удоволствие. Одраска с дългия си нокът рамото му. Видя как избива кръв, наведе се и жадно я облиза.

— Ти си като животно — рече той. Докосваха се трескаво, не спираха; бяха като деца в сладкарница, спускаха се от едно към друго, докосваха се, гледаха се, вкусваха се, неспособни да повярват на невероятния си късмет.

— Толкова се радвам, че избягахме заедно — рече тя и кой знае защо, той се натъжи. — Пъхни пръста си в мен — пожела тя и тъгата му изчезна, на лицето му се изписа желание, но Лидия се усети, че плаче, и не разбираше защо. Внезапно осъзна, че сънува, и се изплаши да не се събуди, затова каза:

— Да го направим сега, бързо — и те се сляха, а тя се усмихна през сълзи.

Движеха се като танцьори или като ухажващи се пеперуди.

— Толкова е хубаво, господи, толкова е хубаво! — прошепна тя, а после: — Мислех, че няма да ми се случи отново — и застена. Той зарови лице в шията й, но тя пое главата му в ръце и я отдръпна назад, за да го вижда. Вече знаеше, че не е сън. Беше будна. Усещаше една струна, опъната между тила й и основата на гръбнака й, която вибрираше и цялото й тяло пееше един-единствен тон — тона на удоволствието, който ставаше все по-силен и по-силен.

— Гледай ме! — каза тя, когато изгуби контрол, и той отвърна нежно:

— Гледам те. — А тонът стана още по-висок.

— Аз съм покварена! — изпищя тя, когато оргазмът я заля. — Гледай ме, аз съм покварена! — И тялото й се сгърчи в конвулсии, струната се опъваше все повече и повече, а удоволствието ставаше така пронизително, че тя усети как губи разсъдъка си и тогава последният тон на насладата скъса струната, тялото й се отпусна и тя изгуби съзнание.

Феликс я положи нежно на пода. На светлината на свещите лицето й изглеждаше спокойно, напрежението беше изчезнало; тя приличаше на човек, който е умрял щастлив. Беше бледа, но дишаше нормално. Феликс знаеше, че дойде при него почти заспала, вероятно упоена, но не го беше грижа. Чувстваше се изцеден, слаб, безпомощен, благодарен и много, много влюбен. Защо да не започнат отново: тя беше свободна жена, можеше да напусне съпруга си, щяха да заживеят в Швейцария, Шарлът ще дойде при тях…

Не е опиумен сън, размишляваше той. С Лидия бяха правили такива планове и по-рано, в Санкт Петербург, преди деветнайсет години; и се оказаха напълно безпомощни пред волята на могъщи хора. Това не се случва, не и в истинския живот, те щяха да ги съсипят отново.

„Никога няма да ми позволят да я отведа. Но аз ще отмъстя.“

Стана и бързо се облече. Взе свещта. Погледна още веднъж Лидия. Очите й бяха затворени. Искаше да я докосне пак, да целуне меките й устни, но се възпря. Никога повече, каза си. Обърна се и излезе.

Тръгна тихо по покрития с килим коридор и надолу по стълбите. Свещта му хвърляше странни сенки по вратите. „Тази нощ може да умра, но не и преди да убия Орлов и Уолдън. Вече видях дъщеря си, любих жена си; сега мога да унищожа враговете си, а после ще умра.“

На площадката на първия етаж стъпи на голи дъски и те изскърцаха. Замръзна и се ослуша. Видя, че напред паркетът свършва и започва мраморен под. Изчака. От къщата не се чуваше никакъв шум. Свали си ботушите и продължи бос — нямаше чорапи.

Никъде не светеше. Дали някой обикаля? Може някой да е слязъл, защото е огладнял посред нощ? Може на иконома да се е причуло нещо в съня му и да обикаля, за да провери къщата? Може пазачите на Орлов да са отишли до тоалетната? Феликс наостри слух, готов да изгаси свещта и да се скрие при най-малкия шум.

Спря във фоайето и извади от джоба си плана на къщата, който Шарлът беше начертала. Огледа за миг скицата на приземния етаж, като приближи свещта до хартията, после се обърна надясно и тръгна по коридора.

Мина през библиотеката в оръжейната.

Затвори тихо вратата и се огледа. Огромна зловеща глава като че ли изскочи пред него от стената и той се сепна и изсумтя от страх. Свещта изгасна. В мрака Феликс осъзна, че е видял глава на тигър, препарирана и закачена на стената. Запали отново свещта. По стените висяха трофеи: лъв, елен, дори носорози. Явно навремето Уолдън беше отстрелял много едър дивеч. В стъклена витрина имаше дори голяма риба.

Феликс остави свещта на масата. Оръжията бяха подредени покрай стената. Имаше три двуцевки, една карабина „Уинчестър“ и нещо, с което вероятно се стреляше по слонове. Никога не беше виждал пушка за слонове. Никога не беше виждал и слон. През предпазителите на спусъците на пушките минаваше верига. Тя беше заключена с катинар за скоба в края на дървената поставка.

Феликс се замисли какво да направи. Трябваше да вземе пушка. Реши, че вероятно ще успее да счупи катинара, ако намери някакъв метален лост, например голяма отвертка, но му се стори, че ще е по-лесно да отвинти скобата от дървената поставка и после да прекара веригата с катинара и скобата през предпазителите.

Отново погледна плана на Шарлът. До оръжейната беше стаята с цветята. Взе свещ и мина през междинната врата. Озова се в малка, студена стая с мраморна маса и каменна мивка. Чу стъпки. Угаси свещта и се приведе. Звукът идваше отвън, от чакълестата алея: сигурно минаваше пазач. Проблесна лъч на фенерче. Феликс се прилепи към вратата до прозореца. Светлината се засили и стъпките станаха по-отчетливи. Спряха точно отпред и фенерчето блесна през прозореца. На светлината му Феликс видя лавица над мивката, там на куки висяха инструменти: ножици, секачи, малка мотика и нож. Пазачът натисна бравата на вратата, зад която стоеше Феликс. Беше заключена. Стъпките отминаха и светлината изчезна. Феликс изчака още малко. Какво щеше да направи пазачът? Вероятно бе видял отблясък от свещта му, но сигурно е решил, че е отражение от собственото му фенерче или някой в къщата е слязъл по своя работа в тази стая. Или пък пазачът можеше да се окаже свръхпредпазлив и да влезе да провери.

Като остави вратите отворени, Феликс излезе от стаята с цветята и мина през оръжейната в библиотеката, като вървеше опипом в тъмното и държеше незапалената свещ. Седна на пода зад едно голямо кожено кресло и преброи бавно до хиляда. Никой не дойде. Пазачът явно не беше от най-предпазливите.

Феликс се върна в оръжейната и запали свещта. Прозорците тук имаха тежки завеси, а в стаята с цветята нямаше никакви. Той отиде там, взе ножа от куката над мивката, върна се в оръжейната и се наведе над поставката. С ножа успя да развие винтовете, които закрепваха куката. Дървото беше старо и твърдо, но накрая те излязоха и той успя да махне веригата.

В оръжейната имаше три шкафа. В единия видя бутилки с бренди и уиски, и чаши, а в другия — подвързани броеве на списание „Кон и хрътка“, както и огромен кожен том със заглавие „Книга за лов“. Третият шкаф беше заключен: вероятно там държаха мунициите.

Феликс счупи ключалката с градинския нож.

От трите налични пушки — карабината, ловната и пушката за слонове — той предпочете „Уинчестър“-а. Докато ровеше из кутиите с муниции, обаче осъзна, че няма патрони нито за карабината, нито за пушката за слонове: тези оръжия сигурно бяха само сувенири. Трябваше да се задоволи с ловната пушка. За да е уверен, че ще убие жертвата си, се налагаше да стреля отблизо — не повече от двайсет метра, за да е напълно сигурно. И щеше да има само два изстрела, преди да презареди.

„Е, все пак искам да убия само двама.“

Споменът за Лидия, отпусната на пода в детската стая, не спираше да се завръща. Когато си спомняше как се бяха любили, ликуваше. Вече не усещаше фатализма, който го бе обзел веднага след това. „Не е сигурно, че ще умра. А и когато убия Уолдън, кой знае какво може да стане?“

Зареди пушката.

„Сега — помисли си Лидия — ще трябва да се самоубия.“

Не виждаше друг изход. Беше изпаднала до дъното на покварата за втори път в живота си. Всички години на самоконтрол не бяха довели до нищо само защото Феликс се беше завърнал. Не можеше да живее с мисълта за стореното. Искаше да умре, и то веднага.

Замисли се как да го осъществи. Каква отрова да вземе? Навярно някъде в къщата имаше отрова за мишки, но разбира се, тя не знаеше къде. Или свръхдоза лауданум? Не беше сигурна, че ще е достатъчно. Спомни си, че можеш да се самоубиеш с газ, но Стивън беше електрифицирал къщата. Зачуди се дали, ако скочи от прозореца на последния етаж, ще умре. Страхуваше се, че може само да си счупи гръбнака и да остане парализирана с години. Най-бързият начин беше да се застреля. Вероятно щеше да успее да зареди пушка и да стреля, безброй пъти беше виждала как се прави, но си спомни, че пушките са заключени.

После се сети за езерото. Да, това беше отговорът. Ще отиде в стаята си, ще си сложи халат, а после ще излезе от страничен вход, за да не я видят полицаите, ще отиде до западната страна на парка, под рододендроните, после през гората — до езерото; там просто ще продължи да върви, докато студената вода я покрие; след това ще отвори уста и след около минута всичко ще свърши.

Излезе от детската стая и тръгна по тъмния коридор. Под вратата на Шарлът струеше светлина и тя се поколеба. Искаше да види малкото си момиченце за последен път. Ключът беше в ключалката. Тя отключи и влезе.

Шарлът седеше в кресло до прозореца. Беше заспала облечена, с разпусната коса. Лидия затвори вратата и отиде до нея. Шарлът се събуди и попита:

— Какво става?

— Нищо — рече Лидия и седна.

— Помниш ли, когато бавачката ми си отиде? — попита Шарлът.

— Да, вече беше достатъчно голяма за гувернантка, а аз нямах друго бебе.

— Бях го забравила след толкова години. Едва сега си спомних. Ти не знаеш, че смятах нея за своя майка, нали?

— Не знам… не знаех. Винаги си наричала мен „мамо“, а нея „бавачке“…

— Да. — Шарлът говореше бавно, почти отнесено, сякаш се бе изгубила в мъглата на далечен спомен. — Ти беше „мама“, а тя „бавачка“, но всеки си има само една майка, а когато бавачката ми каза, че ти си моята майка, аз отвърнах: „Не е вярно, ти си ми майка.“ А тя само се засмя. Тогава ти я отпрати и ми разби сърцето.

— Не знаех…

— Мария, разбира се, не ти е казала — коя гувернантка би го направила?

Шарлът само разказваше спомен, не я обвиняваше, а обясняваше нещо.

— Нали разбираш, тогава сбърках майка си, а сега се оказа, че бъркам и баща си. Новото ме накара да си припомня старото.

— Сигурно ме мразиш — рече Лидия. — Разбирам. Аз също се мразя.

— Не те мразя, мамо. Бях ти ужасно ядосана, но никога не съм те мразила.

— Но ме мислиш за лицемерка.

— И това не е вярно.

Усещане за покой се спусна над Лидия.

— Вече започвам да разбирам защо държеше толкова на приличието, защо беше така решена никога да не научавам нищо за секса… искала си да ме спасиш от случилото се с теб. И аз разбрах, че в живота има трудни решения и понякога човек не знае кое е добро и как да постъпи правилно; мисля, че те съдих твърде сурово, а нямах право да те съдя… не се гордея със себе си.

— Знаеш ли, че те обичам?

— Да… и аз те обичам, мамо, и точно затова се чувствам толкова зле.

Лидия беше замаяна. Това бе последното, което очакваше. След всичко случило се — лъжите, предателството, гнева, горчивината — Шарлът все още я обичаше. Това я изпълни с някаква кротка радост. „Да се самоубивам ли? — запита се. — Защо да се самоубивам?“

— Трябваше да поговорим по-рано — каза тя.

— О, нямаш представа колко ми се искаше — отвърна Шарлът. — Ти винаги се стараеше да ме научиш на обноски, как да нося шлейфа си, как да сядам грациозно, как да си фризирам косата… а аз копнеех да ми обясниш по същия начин по-важни неща — за влюбването, за бебетата, — но ти така и не го направи.

— Не можех — каза Лидия. — Не знам защо.

Шарлът се прозя.

— Мисля, че ще си легна. — Стана от креслото.

Лидия я целуна по бузата и я прегърна.

— Аз обичам и Феликс, това не се е променило.

— Разбирам — отвърна Лидия. — Аз също.

— Лека нощ, мамо.

— Лека нощ.

Лидия излезе бързо и затвори вратата. Отвън се поколеба. Какво щеше да направи Шарлът, ако не я заключи? Реши да й спести трудните решения и завъртя ключа.

Тръгна надолу по стълбите към своята стая. Беше доволна, че поговори с Шарлът. „Вероятно въпреки всичко това семейството все пак може да бъде спасено; нямам представа как, но съм сигурна, че е възможно.“ Влезе в стаята си.

— Къде беше? — попита Стивън.

Феликс вече имаше оръжие и трябваше само да примами Орлов да излезе от стаята си. Знаеше как да го направи. Щеше да подпали къщата.

Стиснал пушката в едната си ръка, а свещта в другата, той тръгна — все така бос — през западното крило и прекоси коридора към гостната. „Само още няколко минутки — мислеше си, — нужни са ми само още няколко минутки и ще го направя.“ Мина през две трапезарии и една стая за сервиране и влезе в кухните. Тук скиците на Шарлът станаха неясни и трябваше сам да намери път за навън. Откри голяма груба врата, затворена с резе. Вдигна резето и тихо отвори.

Изгаси свещта и изчака на прага. След около минута вече можеше да различава контурите на сградата. Това беше облекчение: страхуваше се да излезе със запалена свещ навън заради пазачите.

Пред себе си видя малък павиран двор. В другия му край, ако планът беше верен, имаше гараж, работилница и резервоар с бензин.

Той прекоси двора. Постройката пред него вероятно навремето е била обор. Част от нея беше затворена — работилницата може би, — а останалото не. Смътно различаваше кръглите фарове на две големи коли. Къде ли е резервоарът с бензина? Вдигна поглед. Сградата бе доста висока. Пристъпи напред и нещо го удари по челото. Беше тръба с чучур в края. Висеше от горната част на сградата.

Да, имаше логика: те прибираха колите в обора, а резервоарът бе в плевника. Просто вкарваха колите в двора и ги пълнеха с гориво от тръбата.

Чудесно!

Сега му трябваше някакъв съд. Кофа от осем литра щеше да е идеална. Влезе в гаража и тръгна покрай автомобилите, като внимаваше да не се спъне в нещо и да вдигне шум.

Но не намери кофи.

Отново си спомни плана. Беше близо до кухненската градина. Там сигурно имаше кофи за вода. Тъкмо щеше да тръгне, за да провери, когато чу сумтене.

Застина.

Полицаят отмина.

Феликс чуваше ударите на сърцето си.

Светлината от газената лампа на полицая се клатушкаше из двора. „Дали затворих кухненската врата?“, запита се Феликс паникьосан. Лампата я освети — изглеждаше затворена.

Полицаят отмина.

Феликс осъзна, че е сдържал дъха си, и сега го изпусна на дълга въздишка.

Даде на полицая минута да се отдалечи, после пое в същата посока, търсеше кухненската градина.

Там не намери никакви кофи, но се препъна в намотан на земята маркуч. Прецени, че е дълъг около трийсет метра, и му хрумна странна идея.

Първо трябваше да разбере на какви интервали патрулират полицаите. Започна да брои, като понесе градинския маркуч към двора и се скри с него зад автомобилите.

Беше стигнал до деветстотин и две, когато полицаят мина отново.

Обикаляха на петнайсет минути.

Той свърза единия край на маркуча с накрайника на тръбата за бензин и тръгна през двора, като развиваше маркуча. Спря в кухнята, за да намери шиш за месо и да запали пак свещта. После се върна по стъпките си в къщата, размотавайки маркуча през кухнята, стаята за сервиране, трапезариите, салона, фоайето, коридора и стигна в библиотеката. Маркучът беше тежък и той трудно успяваше да не вдига шум. Ослушваше се за стъпки, но чуваше единствено проскърцването на старата къща. Беше сигурен, че всички са си легнали: но дали някой нямаше да слезе за книга от библиотеката или за чаша бренди от салона, за сандвич от кухнята?

„Ако това се случи, играта ще приключи сега.“

Само още няколко минути — само няколко минути!

Беше се притеснявал дали маркучът е достатъчно дълъг, но той стигна точно до вратата на библиотеката. Феликс се върна назад по същия път, като с острия шиш за месо правеше дупки в маркуча на всеки няколко метра.

Излезе през вратата на кухнята и отиде в гаража. Държеше пушката с две ръце, като сопа.

Чака сякаш цяла вечност.

Най-сетне чу стъпки. Полицаят го подмина, спря, освети маркуча с фенера си и изсумтя от изненада.

Феликс го удари с пушката.

Полицаят залитна.

— Падай, мамка ти! — изсъска Феликс и още веднъж стовари върху него пушката с всичка сила.

Полицаят се строполи на земята и Феликс го удари отново със свирепо удоволствие.

Мъжът застина неподвижно.

Феликс се обърна към тръбата на бензина и откри мястото, където беше свързана с маркуча. Там имаше кранче и той го завъртя.

— Преди да се оженим — рече Лидия импулсивно, — аз имах любовник.

— Господи! — възкликна Стивън.

„Защо му казах това? — запита се тя. — Защото постоянните лъжи правят всички нещастни и аз вече приключих с тях.“

— Баща ми разбра и хвърли любовника ми в затвора, където го измъчваха. Каза, че ако се съглася да се омъжа за теб, мъченията веднага ще спрат; и още щом с теб напуснем Русия, моят любовник ще бъде освободен от затвора.

Тя гледаше лицето му. Не беше толкова наранен, колкото очакваше, по-скоро ужасѐн.

— Баща ти е бил отвратителен човек — рече той.

— Аз бях отвратителна, защото се омъжих без любов.

— О… — Сега, изглежда, го заболя. — Ако става въпрос, и аз не бях влюбен в теб. Предложих ти, защото баща ми почина и ми трябваше съпруга, която да стане графиня Уолдън. Едва по-късно се влюбих дълбоко в теб. Бих искал да кажа, че ти прощавам, но няма за какво.

„Възможно ли е да е толкова лесно? — помисли си тя. — Може ли да ми прости всичко и да продължи да ме обича?“ Като че ли, когато смъртта витаеше наоколо, всичко беше възможно. Тя усети, че се престрашава.

— Но трябва да ти призная още нещо, а то е по-лошо.

Изражението му стана болезнено тревожно.

— Най-добре ми кажи.

— Аз бях… вече бях бременна, когато се омъжих за теб.

Стивън пребледня.

— Шарлът!

Тя кимна мълчаливо.

— Тя… тя не е моя?

— Не.

— Господи…

„Сега вече те нараних — помисли си тя. — Никога не си очаквал подобно нещо.“

— О, Стивън, толкова много съжалявам!

Той се взираше в нея.

— Не е моя — повтори глупаво. — Не е моя.

Тя си спомни колко важно беше това за него, много повече, отколкото за всеки друг английски благородник, който говореше за родословие и кръвни линии. Спомни си как бе гледал Шарлът и шепнеше: „Кост от костта ми, плът от плътта ми“; това бе единственият цитат от Библията, който го беше чувала да изрича. Помисли и за собствените си чувства, за мистерията на зараждащия се нов живот в нея и за превръщането му в друг човек, но никога напълно отделен: сигурно и при мъжете е същото; понякога си мислиш, че не е, но трябва да е същото.

Лицето му бе посивяло, сякаш внезапно беше остарял.

— Защо ми казваш това сега?

„Не бива — помисли си тя. — Не трябва да разкривам нищо повече, вече го нараних достатъчно.“ Но сякаш се спускаше по нанадолнище и не можеше да спре.

— Защото Шарлът срещна истинския си баща и научи всичко — избълва Лидия.

— О, горкото дете! — Стивън покри лице с ръцете си.

Лидия осъзна, че следващият му въпрос ще бъде кой е бащата? Обзе я паника. Не можеше да му каже, това щеше да го убие. Но трябваше да му каже; искаше да се освободи завинаги от бремето на тези мрачни тайни. „Не питай, не сега, не питай повече.“

Той я погледна. Лицето му беше плашещо безизразно. „Прилича на съдия — рече си тя, — който безстрастно произнася присъда, а аз съм обвиняемата.“

Не питай.

— И бащата, разбира се, е Феликс — рече той.

Тя ахна.

Той кимна, сякаш реакцията й беше достатъчно потвърждение.

„Какво ще направи сега?“, помисли си Лидия със страх. Гледаше лицето му, но не можеше да разчете изражението му: струваше й се напълно непознат.

— О, господи, какво направихме! — въздъхна Стивън.

Лидия внезапно се разприказва:

— Той се появи точно когато тя започна да вижда родителите си като крехки човешки същества, а разбира се, той е изпълнен с живот, идеи, бунтарство… именно нещата, които омагьосват едно младо момиче със свободолюбив дух… Знам го, защото нещо подобно се случи и с мен… и така се е запознала с него, харесала го е и му помага… но тя те обича, Стивън, в този смисъл е твоя. Хората не могат да не те обичат… не могат…

Лицето му беше каменно. На Лидия й се искаше да изкрещи, да я обиди, дори да я удари, но той просто седеше и я гледаше с лице на съдия. После каза:

— Ами ти? Ти помагаш ли му?

— Не съзнателно, не… не помагах и на теб. Аз съм такава отвратителна, лоша жена.

Той стана и я хвана за раменете. Ръцете му бяха студени като на мъртвец.

— Но ти моя ли си?

— Искам да бъда, Стивън — наистина искам.

Той докосна бузата й, но тя не видя любов в изражението му. Потрепери.

— Знам, че не можеш да ми простиш.

— А знаеш ли къде е Феликс?

Тя не отговори. „Ако му кажа, все едно убивам Феликс. Ако не му кажа, все едно убивам него.“

— Знаеш — рече той.

Лидия кимна сковано.

— Ще ми кажеш ли?

Тя се вгледа в очите му. „Ако му кажа, дали ще ми прости?“

— Избирай.

Тя имаше чувството, че пропада с главата надолу в дълбока яма.

Стивън вдигна очаквателно вежди.

— Той е в къщата — рече Лидия.

— Господи! Къде?

Раменете й увиснаха. Направи го. Предаде Феликс за последен път.

— Крие се в детската стая — отвърна немощно.

Изражението му вече не беше каменно. Бузите му поруменяха и очите му блеснаха от ярост.

— Кажи, че ми прощаваш… моля те.

Той се обърна и изтича от стаята.

Феликс хукна през кухнята и стаята за сервиране, носеше свещта, пушката и кибрита. Надушваше сладникавата, леко неприятна миризма на бензин. В трапезарията през дупката в маркуча изтичаше тънка струя. Феликс дръпна маркуча през стаята, за да не може огънят да я разруши твърде бързо, после драсна клечка и я хвърли на напоеното с бензин място на килима. Килимът лумна в пламъци.

Феликс се ухили и продължи да тича.

В салона взе една кадифена възглавница и я подържа за малко над друга дупка в маркуча. После я остави на едно канапе, запали я и хвърли още няколко възглавници отгоре й. Те веднага подеха огъня.

Той хукна през фоайето и по дългия коридор към библиотеката. Тук бензинът се изливаше от края на маркуча и се стичаше по пода. Феликс награби няколко книги от лавиците и ги хвърли в локвата на пода. После прекоси стаята, отвори междинната врата към оръжейната, застана на прага и поднесе свещта към локвата.

Чу се шум като от силен порив на вятър и библиотеката избухна в пламъци. Книгите и бензинът горяха бурно. След миг лумнаха и завесите, а после креслата и ламперията. Бензинът продължаваше да се излива от маркуча и да подхранва огъня. Феликс се засмя силно.

Влезе в оръжейната. Напълни джобовете на палтото си с още патрони и мина в стаята с цветята. Отключи вратата към градината, отвори я тихо и излезе навън.

Тръгна право на запад, отдалечи се на около двеста крачки от къщата, като едва сдържаше нетърпението си. После се обърна на юг и измина същото разстояние, а накрая пое на изток, докато не се озова точно срещу главния вход и се вгледа в него през тъмната морава.

Виждаше втория пазач да стои пред портика, озарен от двете лампи. Пушеше лула. Колегата му вероятно още лежеше в безсъзнание или мъртъв в двора до кухнята. Феликс виждаше пламъците през прозорците на библиотеката, но полицаят беше далече и още не ги бе забелязал. Но всеки момент щеше да ги съзре.

Между Феликс и къщата, на около петдесет метра от входа, имаше голям стар кестен. Феликс тръгна към него по моравата. Полицаят като че ли гледаше в тази посока, но не го забеляза. И без това нямаше значение. „Дори да ме види, ще го застрелям. Вече няма значение. Вече никой не може да спре огъня. Всички ще трябва да напуснат къщата. Още само минутка, само минутка, и ще ги убия и двамата.“

Застана зад дървото и се облегна на него, стиснал пушката. Вече виждаше пламъците през прозорците на трапезарията в другия край на къщата.

„Какво правят?“, зачуди се.

Уолдън хукна по коридора към крилото за гости, почука на вратата на синята стая, където спеше Томсън, и влезе.

— Какво има? — попита Томсън от леглото.

Уолдън включи осветлението.

— Феликс е в къщата.

— Господи! — Томсън стана. — Как така?

— Шарлът го е пуснала — отвърна с горчивина Уолдън. Томсън бързо навлече панталоните и сакото си.

— Знаем ли къде е?

— В детската стая. Носиш ли револвера си?

— Не, но трима от хората ми са при Орлов. Ще взема двама от тях и ще заловим Феликс.

— Идвам с теб.

— По-добре…

— Не спори! — извика Уолдън. — Искам да видя как умира. Томсън го изгледа странно състрадателно, после изтича от стаята и Уолдън го последва.

Тръгнаха по коридора към стаята на Алекс. Пазачът пред вратата се изправи и козирува на Томсън.

— Ти си Барет, нали? — попита Томсън.

— Да, сър.

— Кои са вътре?

— Бишъп и Андерсън, сър.

— Накарай ги да отворят.

Барет почука на вратата и отвътре веднага се чу глас:

— Парола?

— Мисисипи — отвърна Барет.

Вратата се отвори.

— Какво става, Чарли? О, вие ли сте, сър?

— Как е Орлов? — попита Томсън.

— Спи като бебе, сър.

„Да приключваме с това“, помисли си Уолдън.

— Феликс е в къщата — каза Томсън. — Барет и Андерсън идват с мен и графа. Бишъп, остани в стаята. Всички да проверят оръжията си.

Уолдън ги поведе през крилото за гости и нагоре по стълбите към детския апартамент. Сърцето му бумтеше и той изпитваше странна смесица от страх и нетърпение, която винаги го обземаше, когато хванеше на мушка някой голям лъв.

Посочи към вратата на стаята.

Томсън прошепна.

— Има ли електрическа лампа вътре?

— Да — отвърна Уолдън.

— Къде е ключът?

— Вляво от вратата, на височината на рамото.

Барет и Андерсън извадиха оръжията си.

Уолдън и Томсън застанаха от двете страни на вратата, извън линията на огъня.

Барет отвори, Андерсън нахлу вътре и отстъпи встрани, а Барет включи лампата.

Нищо не се случи.

Уолдън огледа стаята.

Андерсън и Барет провериха стаята за учене и спалнята. След миг Барет рече:

— Няма никого, сър.

Детската стая беше ярко осветена и празна. На пода видяха леген с мръсна вода, а до него смачкана кърпа.

Уолдън посочи вратата към дрешника.

— Оттам се минава в малко таванско помещение.

Барет отвори вратата и всички се напрегнаха. Барет влезе с насочено оръжие.

Върна след малко.

— Бил е тук.

Томсън се почеса по главата.

— Трябва да претърсим къщата — рече Уолдън.

— Ще ми се да имахме повече хора — отвърна Томсън.

— Ще започнем от западното крило — каза Уолдън. — Хайде.

Последваха го по дългия коридор до стълбището. Когато тръгнаха по него, Уолдън надуши пушек.

— Какво е това?

Томсън също подуши въздуха.

Уолдън се обърна към Барет и Андерсън: и двамата не пушеха.

Миризмата стана по-силна и Уолдън вече чуваше шум като от вятър в короните на дървета.

Внезапно го обзе страх.

— Къщата ми гори! — извика той и хукна надолу по стълбите.

Фоайето беше изпълнено с дим.

Уолдън се втурна по коридора и блъсна вратата на салона. Жегата го удари като юмрук и той отстъпи назад. Стаята беше в пламъци. Той си помисли отчаяно, че няма да успеят да ги изгасят. Погледна към западното крило и видя, че и библиотеката гори. Обърна се. Томсън беше точно зад него.

— Къщата ми гори! — изкрещя Уолдън.

Томсън го хвана за ръката и го издърпа към стълбището, където стояха Андерсън и Барън. Уолдън усети, че в центъра на фоайето се диша по-леко. Томсън беше много спокоен и овладян. Започна да дава заповеди.

— Андерсън, иди събуди онези тъпаци отвън. Изпрати единия да намери градински маркуч и кран за вода. Изпрати другия в селото да се обади на пожарната. После изтичай по задното стълбище, мини през помещенията на прислугата и събуди всички. Кажи им да излизат по най-бързия начин и да се съберат на моравата за проверка. Барет, върви да събудиш господин Чърчил и се увери, че е станал. Аз ще доведа Орлов. Уолдън, събуди жена си и дъщеря си. Действайте!

Уолдън хукна по стълбите към стаята на Лидия. Тя седеше по нощница на едно канапе, очите й бяха зачервени от плач.

— Къщата гори — рече той, останал без дъх. — Излез бързо на моравата. Аз ще доведа Шарлът. — После се сети за нещо: звънецът, с който обявяваха сервирането на обяда и вечерята. — Ти доведи Шарлът, аз ще ида да позвъня.

Отново хукна надолу по стълбите, като си мислеше: „Как не се сетих за това по-рано?“ Във фоайето имаше дълго копринено въже, което беше свързано със звънци в цялата къща, за да сигнализира на гостите, че масата е сервирана. Уолдън дръпна въжето и чу слабото звънене в различните части на къщата. Забеляза, че през фоайето е опънат градински маркуч. Дали някой вече гасеше огъня? Не можеше да се сети кой. Продължи да дърпа въжето.

Феликс гледаше напрегнато. Огънят се разпространяваше твърде бързо. Вече горяха големи части от първия етаж — виждаше сиянието през прозорците. „Излизайте, глупаци. Какви ги вършите там?“ Не искаше да изгори всички в къщата — искаше само да излязат. Полицаят на входа като че ли спеше. „Сам ще ги вдигна на крак — каза си Феликс отчаяно. — Не искам да умрат невинни хора…“

Внезапно полицаят се огледа и лулата падна от устата му. Хукна към вратата и започна да удря по нея. „Най-сетне! — рече си Феликс. — Хайде, вдигни тревога, глупако!“ Полицаят изтича до един прозорец и го разби.

Точно тогава вратата се отвори и някой изхвърча оттам сред облак дим. „Най-после“ — Феликс вдигна пушката и се вгледа в мрака. Не виждаше лицето на човека. Той изкрещя нещо и полицаят хукна нанякъде. „Трябва да виждам лицата им, но ако се приближа, и те ще ме видят.“ Онзи, който беше излязъл от къщата, се върна вътре, преди Феликс да го разпознае. „Трябва да се приближа и да рискувам.“ Тръгна по моравата. В къщата се чуваха звънци.

„Сега ще излязат“, помисли си Феликс.

Лидия хукна по задимения коридор. Как бе възможно да стане толкова бързо? В стаята й не се усещаше нищо, а сега пламъците проблясваха под вратите на спалните, покрай които минаваше. Сигурно цялата къща гореше. Въздухът беше така горещ, че не можеше да се диша. Тя стигна до стаята на Шарлът и завъртя дръжката на вратата. Беше заключена, разбира се. Превъртя ключа, но вратата пак не се отвори. Дръпна отново дръжката и блъсна вратата с тяло. Нещо не бе наред, вратата беше залостена, Лидия започна да пищи…

— Мамо! — чу се гласът на Шарлът отвътре.

Лидия прехапа устна и спря да пищи.

— Шарлът!

— Отвори вратата!

— Не мога не мога не мога…

— Заключено е!

— Аз я отключих, но не иска да се отвори, а къщата гори, о, Господи, помогни ми помогни ми…

Вратата потрепери и дръжката изтрака, когато Шарлът се опита да я отвори отвътре.

— Мамо!

— Да!

— Спри да пищиш и ме слушай внимателно — подът се е издул и вратата се е заклещила в касата — трябва да се разбие — иди да доведеш помощ!

— Не мога да те оставя…

— МАМО! ДОВЕДИ ПОМОЩ ИЛИ ЩЕ ИЗГОРЯ!

— О, господи — отивам! — Лидия се обърна и хукна към стълбището, като се давеше от дима.

Уолдън още дърпаше шнура на звънеца. През пушека видя Алекс с Томсън и третият детектив, Бишъп, да слизат по стълбите. Каза си, че Лидия, Чърчил и Шарлът скоро ще се появят, но осъзна, че може вече да са слезли по някое от другите стълбища: трябваше да ги търси на моравата, където щяха да се съберат всички.

— Бишъп! — извика Уолдън. — Ела тук!

Детективът хукна към него.

— Дърпай този шнур. Не спирай, докато не ти кажа.

Бишъп хвана въжето, а Уолдън изведе Алекс от къщата.

За Феликс това беше прекрасен момент.

Той вдигна пушката и тръгна към къщата.

Орлов и още един мъж вървяха насреща му. Още не го бяха видели. Когато се приближиха, зад тях се появи Уолдън.

„Като плъхове в капан“, помисли си Феликс победоносно.

Непознатият погледна през рамо и каза нещо на Уолдън.

Орлов беше на двайсетина метра от него.

Сега!

Опря приклада на пушката на рамото си, прицели се внимателно в гърдите на Орлов и — точно когато той отвори уста да заговори — дръпна спусъка.

На нощната риза на Орлов се появи голямо черно петно, когато куршумът го удари и около четиристотин сачми се забиха в тялото му. Другите двама чуха изстрела и се втренчиха изумени във Феликс. Кръв шурна от гърдите на Орлов и той политна назад.

„Направих го — Феликс ликуваше. — Убих го.“

А сега другият тиранин.

Насочи пушката към Уолдън и извика:

— Не мърдай!

Уолдън и другият мъж застинаха неподвижно.

Тогава се чу писък и Феликс погледна към къщата. Лидия изтича навън, косата й гореше.

Феликс се поколеба за част от секундата и хукна към нея.

Уолдън стори същото.

Докато тичаше, Феликс хвърли пушката и свали палтото си. Стигна до Лидия миг преди Уолдън, покри главата й с палтото си и потуши пламъците.

Тя смъкна палтото от главата си и извика:

— Шарлът е затворена в стаята си!

Уолдън се обърна и побягна към къщата.

Феликс се втурна след него.

Ридаеща от страх, Лидия видя, че Томсън се спуска напред и грабва пушката, която Феликс беше хвърлил на земята. Гледаше с ужас как полицаят я вдига и се прицелва в гърба на Феликс.

— Не! — изпищя тя, хвърли се към Томсън и той изгуби равновесие.

Пушката изгърмя към земята.

Томсън се вгледа изумен в Лидия.

— Не разбирате ли? — извика тя истерично. — Той е страдал достатъчно!

Килимът на Шарлът тлееше. Тя захапа юмрука си, за да не закрещи.

Хукна към умивалника, взе каната с вода и я изля в средата на стаята. Само се вдигна още пушек, нищо повече.

Тръгна към прозореца, отвори го и погледна навън. Прозорците долу бълваха огън и дим. Каменната стена на къщата беше съвсем гладка: нямаше как да слезе по нея. „Ще трябва да скоча; по-добре, отколкото да изгоря“ Тази мисъл я ужаси и тя пак захапа юмрука си.

Втурна се към вратата и започна да върти дръжката, но без резултат.

— Някой да ми помогне, помощ, бързо! — запищя тя.

От килима се вдигнаха пламъци и в средата на стаята се появи дупка. Шарлът се спусна към отсрещната стена, за да е по-близо до прозореца.

Чу ридания и осъзна, че плаче самата тя.

Коридорът беше пълен с дим. Феликс не виждаше почти нищо. Тичаше зад Уолдън и мислеше: „Не и Шарлът, няма да позволя Шарлът да умре, не и Шарлът“.

Хукнаха по стълбището. Целият първи етаж беше в пламъци. Жегата беше ужасна. Уолдън се хвърли през огнена стена и Феликс го последва.

Уолдън спря пред една врата и започна да кашля. Посочи я безпомощен. Феликс завъртя силно дръжката и блъсна с рамо. Не помръдваше. Разтърси Уолдън и извика:

— Ще я разбием!

Двамата — Уолдън още кашляше — застанаха до отсрещната стена пред вратата.

— Сега! — рече Феликс.

Хвърлиха се заедно върху вратата. Дървото се разцепи, но тя не се отвори.

Уолдън спря да кашля, лицето му беше разкривено от ужас.

— Отново! — извика той на Феликс.

Пак застанаха до отсрещната стена.

— Сега!

Хвърлиха се върху вратата.

Тя се разцепи още малко.

Чуха писъка на Шарлът в стаята.

Уолдън изрева от ярост. Огледа се отчаяно и грабна един тежък дъбов стол. Феликс си помисли, че няма да може да го вдигне, но Уолдън го вдигна над главата си и го стовари върху вратата. Дървото се разцепи.

Обезумял от ужас, Феликс пъхна ръце в процепа и започна да откъртва дървото. Пръстите му станаха хлъзгави от кръв.

Отдръпна се и Уолдън замахна отново със стола. Феликс пак откърти отломките. В ръцете му се набиха трески. Чу, че Уолдън мърмори нещо, и осъзна, че се моли. Уолдън замахна за трети път със стола. Столът се счупи, седалката и краката му се отделиха от облегалката, но във вратата вече имаше достатъчно голяма дупка, през която Феликс — но не и Уолдън — да се провре.

Феликс се промуши през дупката и падна в стаята.

Подът гореше и той не виждаше момичето.

— Шарлът! — извика с всички сили.

— Тук съм! — Гласът й се чуваше от другия край на стаята.

Феликс хукна покрай стените, където огънят не беше толкова силен. Тя седеше на перваза на отворения прозорец и дишаше накъсано. Той я сграбчи през кръста, метна я на рамо и хукна обратно покрай стените към вратата.

Уолдън посегна през дупката да я поеме.

Уолдън провря главата и едното си рамо през дупката, за да поеме Шарлът от Феликс. Ръцете и лицето на руснака бяха почернели, а панталоните му горяха. Шарлът се беше ококорила от ужас. Зад Феликс подът започна да пропада. Уолдън пъхна ръка под Шарлът и Феликс като че ли се препъна. Уолдън извади главата си от дупката, пъхна и другата си ръка и успя да хване Шарлът под мишницата. Пламъци ближеха нощницата й и тя запищя.

— Няма страшно, татко ще те вземе — каза Уолдън.

Внезапно цялата й тежест падна на ръцете му, той я изтегли през дупката и тя се отпусна в безсъзнание. В този миг подът на спалнята й пропадна. Уолдън видя лицето на Феликс, докато той политаше към огнения ад долу, и прошепна:

— Господ да се смили над душата ти!

След това хукна по стълбите.

Лидия беше в желязната прегръдка на Томсън, който не й позволяваше да се втурне към горящата къща. Тя се взираше във вратата и се молеше двамата мъже да се появят с Шарлът.

Видя фигура. Кой беше?

Мъжът се приближи. Беше Стивън. Носеше Шарлът.

Томсън пусна Лидия и тя се завтече към тях. Стивън положи внимателно Шарлът на земята, а Лидия се втренчи паникьосана в него.

— Какво… какво…

— Жива е — отвърна той. — Припадна.

Лидия се свлече на тревата и прегърна главата на Шарлът в скута си. Положи ръка под лявата й гърда — сърцето й биеше силно.

— О, детенцето ми!

Стивън седна до нея и тя го огледа. Панталоните му бяха обгорели, а кожата му беше черна и покрита е мехури. Но беше жив.

Лидия се обърна към вратата на къщата.

Стивън проследи погледа й.

Тя осъзна, че Чърчил и Томсън стоят наблизо и ги чуват.

Стивън хвана ръката й и каза:

— Той я спаси и я предаде на мен. После подът пропадна. Той е мъртъв.

Очите на Лидия се изпълниха със сълзи, Стивън забеляза и стисна ръката й.

— Видях лицето му, когато пропадна. Не мисля, че ще го забравя, докато съм жив. Очите му бяха отворени, той бе напълно в съзнание, но… не беше изплашен. Всъщност изглеждаше… доволен.

Сълзите се спуснаха по лицето на Лидия.

Чърчил каза на Томсън:

— Отървете се от тялото на Орлов.

„Горкият Алекс“, помисли си Лидия и заплака и за него.

Томсън попита смаян:

— Какво?

— Скрийте го, заровете го, хвърлете го в огъня, не ми пука какво ще го правите, искам само да се отървете от трупа — повтори Чърчил.

Лидия се втренчи ужасена в него и през пелената на сълзите видя как той вади някакви документи от джоба на халата си.

— Споразумението е подписано — каза Чърчил. — Царят ще научи, че Орлов е умрял при нещастен случай — в пожара, който е изпепелил Уолдън Хол. Орлов не е бил убит, разбирате ли? Не е имало никакъв убиец. — Огледа всички, пълното му лице беше смръщено в агресивно изражение. — Никога не е съществувал човек на име Феликс.

Уолдън се изправи и тръгна към тялото на Алекс. Някой беше покрил лицето му. Лидия чу Стивън да казва:

— Алекс, момчето ми… какво ще кажа сега на майка ти? — Наведе се и скръсти ръцете му над дупката в гърдите.

Лидия се взря в пожара, който поглъщаше толкова години история, поглъщаше миналото.

Стивън се върна до нея и прошепна:

— Никога не е имало човек на име Феликс.

Тя го погледна. Зад него небето на изток изсветляваше в перленосиво. Скоро слънцето щеше да изгрее и да настъпи нов ден.

Епилог

На 2 август 1914 г. Германия напада Белгия. За няколко дни немската армия помита цяла Франция. До края на август, когато всички смятат, че Париж ще падне, важни части от немската армия са изтеглени от Франция, за да защитават Германия от руската инвазия на изток; Париж не пада.

През 1915 г. руснаците официално получават контрол над Константинопол и Босфора.

Много от младите мъже, с които Шарлът е танцувала на бала на Белинда, загиват във Франция. Фреди Шалфонт умира при Ипър. Питър се връща у дома ранен. Шарлът учи за медицинска сестра и заминава на фронта.

През 1916 г. Лидия ражда момче. Очаквало се раждането да е трудно заради напредналата й възраст, но протекло без никакви проблеми. Момчето е наречено Алекс.

Шарлът се разболява от пневмония през 1917 г. и е изпратена у дома. По време на възстановяването си превежда на английски „Капитанската дъщеря“ от Пушкин.

След войната жените получават право да гласуват. Лойд Джордж става премиер. Базил Томсън получава рицарско звание.

Шарлът се омъжва за млад офицер, за когото се е грижила във Франция. Войната го е превърнала в пацифист и социалист и той става един от първите депутати от лейбъристката партия в Парламента. Шарлът е призната за водещ преводач в Англия на руска литература от деветнайсети век. През 1931 г. двамата с мъжа й заминават за Москва и когато се връщат у дома, обявяват, че СССР е истински рай за работниците, но след германо-съветския пакт променят мнението си. Съпругът на Шарлът става министър без портфейл в правителството на лейбъристите през 1945 г.

Шарлът още е жива. Живее в къща в някогашната ферма на имението. Къщата е построена от баща й за управителя на Уолдън Хол и е просторна, стабилна и пълна с удобни мебели и красиви тъкани. На мястото на фермата вече има жилищни сгради, но Шарлът обича да е сред хора. Уолдън Хол е възстановен и сега е собственост на сина на Алекс Уолдън.

Шарлът понякога бърка събитията от близкото минало, но помни много добре лятото на 1914 г. В тъжните й кафяви очи се появява отнесено изражение, когато започне да разказва някоя от потресаващите си истории.

Но тя не живее само с миналото. Осъжда комунистическата партия на Съветския съюз, защото е създала лошо име на социализма, и не одобрява Маргарет Тачър, която е създала лошо име на феминизма. Ако й кажете, че госпожа Тачър не е феминистка, тя ще отговори, че в такъв случай и Брежнев не е социалист.

Вече не превежда, разбира се, но сега чете „Архипелаг Гулаг“ на руски. Смята, че Солженицин е твърде праволинеен, но все пак е решена да довърши книгата. Тъй като може да чете само по половин час сутрин и половин час следобед, по нейни сметки ще стигне до края й, когато е на деветдесет и девет години.

Не знам защо, но съм сигурен, че ще успее.

Благодарности

Много приятели ми помогнаха при писането на тази книга. Искрените ми благодарности на Алън Ърни, Пат Голбиц, М. И. Хирш, Илейн Костър, Даяна Ливайн, Карън Майър и нейните сътрудници, Сю Рап, Памела Робинсън и екипа на „Бъртрам Рота“, на Хилари Рос, Кристофър Синклер-Стивънсън, Даниъл Старър, Колин Тенант и — последен, но не по важност — Ал Зукерман.

В романа са използвани цитати от броевете на „Таймс“ от 4 юни и от 29 юни 1914 г.

Песента „След бала“ е написана от Чад К. Харис и публикувана във Великобритания от „Френсис Дей и Хънтър“.

„Нейната дилема“ е от изданието „Събрани стихотворения“ на Томас Харди, публикувано от „Пепърмак“.

1

Тайно военно споразумение между германския кайзер Вилхелм II и руския цар Николай II, подписано през 1905 г. във Финландия, но нератифицирано от правителството. — Б.пр.

2

Пиер-Жозеф Прудон (1809–1865) — френски мутуалист, философ и социалист, който първи се нарича „анархист“ и е смятан за един от теоретиците на анархизма. — Б.пр.

3

Пьотър Алексеевич Кропоткин (1842–1921)-руски княз, географ, писател и революционер, теоретик на анархизма. — Б.пр.

4

На руски: „Черта оседлости“, границата на област в Руската империя, в която е разрешено постоянното пребиваване на евреи. Създадена е през 1791 г. по времето на Екатерина II и е премахната след Февруарската революция от 1917 г. — Б.пр.

5

Така нареченият еврейски немски, на който говорят около четири милиона евреи ашкенази по целия свят. Възниква в Централна Европа между IX и XII век от старонемски диалекти и много заемки от иврит и арамейски. — Б.пр.

6

Традиционно еврейско ястие. — Б.пр.

7

Сергей Павлович Дягилев (1872–1929) — прочут руски театрален и балетен импресарио. Основател на най-прочутата балетна трупа на всички времена „Руският балет на Дягилев“, която триумфира 20 сезона по най-големите световни сцени. — Б.пр.

8

Карл фон Клаузевиц (1792–1831) — германски генерал-майор, автор на най-изучавания трактат по военно изкуство в историята — „За войната“. — Б.пр.

9

Луксозен магазин в Лондон. — Б.пр.

10

Михаил Бакунин (1814–1876) — руски революционер, теоретик на анархизма и един от идеолозите на народничеството. — Б.пр.

11

Емелин Панкхърст (1858–1928) — британска политическа активистка и водач на движението на суфражетките. Дейността й е призната за решаваща за постигането на право на глас на жените във Великобритания. — Б.пр.

Content

Кен Фолет
Мъжът от Санкт Петербург

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единадесета глава

Дванайсета глава

Тринадесета глава

Четиринадесета глава

Петнайсета глава

Епилог

Благодарности

1