Ники Френч

Призори в неделя

Фрида Клайн #7

Глендоуьр: Аз духовете мога да викам

от незнайните им бездни!

Хотспър: И аз, и всеки може да ги вика,

но идват ли, когато ги зовете?

Уилям Шекспир, Хенри IV Първа част (Действие III, сцена I)[1]

Част първа

Мъртвецът под дъските

1

Изведнъж апартаментът се изпълни със звуци. Телефонът иззвъня, прекъсна, после звънна отново. Мобилният бръмчеше на масата. Входният звънец звънна веднъж, после още веднъж, а едновременно с него изтрака и чукчето на вратата. Главен криминален инспектор Карл сън се надигна от стола с помощта на патериците си, отиде бавно до вратата и я отвори.

Една много ниска и много слаба жена го гледаше намръщено. Червеникавокафявата й коса беше много късо подстригана на тила, а отпред дълъг бретон закриваше едното й око. Лицето й беше тясно и бледо, леко несиметрично, с безцветни вежди и очи с цвят на канела. Беше облечена с черно спортно яке с качулка, широк сив пуловер, черни панталони и оранжеви маратонки. Зад нея дъждът падаше на едри капки и лицето й беше цялото мокро. Над главата й леко скърцаха клоните на един чинар.

— Аз съм главен инспектор Петра Бърдж. „Изглежда много млада“, помисли си Карлсън. После обаче видя фините бръчици около очите й. А отляво на главата й имаше белег, който се спускаше от ухото до шията.

— Чувал съм за вас.

Бърдж не изглеждаше нито изненадана, нито поласкана от думите му.

— Имам задачата да ви заведа на място, където е извършено престъпление.

Карлсън посочи патериците си.

— В отпуск по болест съм.

— Нареждане на комисаря.

— Крофорд ли ви изпраща?

— Той каза да ви предам, че на „Сафрон Мюз“ е намерено мъртво тяло.

— На „Сафрон Мюз“?!

Сякаш някой го преряза с нож. Протегна ръката си, за да запази равновесие.

— Какво се е случило?

— Сега отиваме там. С кола съм.

Бърдж тръгна да излиза, но Карлсън се пресегна и я сграбчи за ръкава.

— Тя мъртва ли е?

Бърдж поклати глава.

— Тялото е на мъж.

„На мъж, помисли си Карлсън. — Какъв мъж?“ Сякаш наблюдавайки се от разстояние, той се чу как казва на Бърдж, че идва след минутка, след което като в сън се озова в антрето, взе си палтото, провери дали служебната му карта е в джоба му, подпря се здраво на патериците и затвори входната врата след себе си, като в същото време усети миризмата на картофите, които се печаха във фурната. Щяха да станат на въглен. Майната им.

С усилие седна на задната седалка на колата, влачейки патериците след себе си. Забеляза, че там имаше още някой.

— Толкова много съжалявам!

В тъмнината му трябваше известно време, за да разпознае детектив Ивет Лонг. Тя се наведе към него, сякаш искаше да хване ръцете му. Косата й, която обикновено беше вързана стегнато отзад, сега беше пусната свободно. Беше облечена с размъкнат пуловер и стари джинси. В гласа й се усети хлипане.

Карлсън вдигна длан, за да я накара да млъкне. Кракът го болеше, а очите му бяха възпалени. Той седеше неподвижно и с изправен гръб, загледан в пътя, който изникваше пред тях от мократа тъма.

— Тя е жива — каза той кратко.

Бърдж седна на предната седалка. До нея шофьорът гледаше съсредоточено напред. От мястото си Карлсън можеше да види само ниско подстриганата му коса и добре оформената му брадичка.

Бърдж се извърна с лице към двамата пътници отзад.

— Няма ли да тръгваме? — попита Карлсън.

— След малко. Ще ми обясните ли какво точно става?

— Не знам за какво говорите.

— Комисар Крофорд ми звъни вкъщи. Самият комисар! Не го познавам и никога не съм го виждала. А той ми звъни вкъщи, казва ми да оставя всичко, да отида на мястото на извършено престъпление и да оглавя разследването му. Престъпление, за което току-що научавам! И не е само това. По пътя трябва да се отбия да взема един полицейски детектив, когото изобщо не познавам, и един главен криминален инспектор, който е в отпуск по болест. „Там е и Фрида Клайн. Трябва много да внимавате — предупреждава ме той. — Самата Фрида Клайн.“

Настъпи мълчание.

— Е, и какъв е вашият въпрос? — попита Карлсън, който агонизираше от нетърпение.

— В какво се забърквам?

— Ако Крофорд лично ви е назначил да ръководите следствието, това показва, че е чувал хубави неща за вас. Няма ли най-после да тръгнем към местопрестъплението?

— Коя е Фрида Клайн?

Карлсън и Ивет Лонг си размениха погледи.

— Това труден въпрос ли е? — попита Бърдж.

— Тя е психотерапевт — поясни Карлсън.

— И каква е връзката ви с нея?

Карлсън си пое дълбоко дъх.

— Тя е участвала в голям брой разследвания на полицията.

— Като разследващ или като заподозрян?

— Всъщност и двете — обади се Ивет.

— Несправедливо е да говориш така — възрази Карлсън.

— Но е вярно. Спомнете си само…

— Достатъчно — прекъсна я Бърдж. — Интересува ме следното: защо комисарят е лично ангажиран? Това не е обичайна практика. Освен това защо ме предупреждава?

Карлсън и Ивет отново се спогледаха.

— Работил съм с Фрида преди — започна той.

— И двамата сме работили с нея — допълни Ивет.

— Точно така. Фрида има определени качества. По-особени качества. Но някои хора смятат, че тя е… — Той млъкна. Коя беше точната дума?

— Изключително труден характер — подхвърли Ивет.

— Твърде силно казано.

— Тя дразни хората и ги настройва срещу себе си.

— Вината за това не е нейна — възрази Карлсън, — или поне не е изцяло нейна. Това достатъчно ли ви е?

Бърдж кимна на шофьора и колата потегли.

— Кога сте я виждали за последен път? — попита тя.

Карлсън погледна часовника си.

— Преди около три часа.

Бърдж му хвърли остър поглед.

— Какво?

— Тя участваше в едно разследване.

— Какво разследване?

— Опитваше се да измъкне един невинен човек от болница за криминално проявени лица с психически отклонения.

— Кой с този невинен човек?

— Става дума за случая „Хана Дохърти“.

— За случая „Хана Дохърти“? Фрида Клайн ли се занимаваше с него?

— Да.

— Там нещата не завършиха добре.

— Така е.

Последва кратко мълчание. Мислите на Карлсън трескаво препускаха. Имаше толкова много въпроси, които искаше да зададе.

— Това тяло — започна той. — Дали е на човек, когото Фрида е познавала?

— Защо питате? — поинтересува се Бърдж. — Имате някакви подозрения ли?

— Нищо специално.

Никой повече не проговори, докато колата не се отби от движението по „Юстън Роуд“. Изведнъж очите им се заслепиха от сините отблясъци на полицейските лампи. Когато колата спря до тротоара, Бърдж отново се обърна назад.

— Вие двамата на мен ли ще помагате, или на нея?

— Не може ли и на двете ви едновременно?

— Ще видим. По някое време може би ще трябва да ми обясните защо наемате психотерапевт за криминални разследвания.

— Не бих казал, че я наемам.

— Не съдете за нея по първоначалните си впечатления — подхвърли многозначително Ивет.

Бърдж поклати недоволно глава, отвори вратата на колата и в следващия миг вече крачеше бързо напред. На Карлсън му беше доста по-трудно да слезе и да тръгне, подпрян на патериците си. Ивет го последва. Той чуваше зад гърба си тежкото й дишане. На улицата вече се беше събрала тълпа от хора, възпирана от полицейските ограждения и от униформените полицаи. Значи беше вярно. Неочаквано той усети как го завладява спокойствие и сетивата му се съсредоточиха в случващото се наоколо. Това беше неговият свят. Той хвана здраво патериците си и бързо се отправи към къщата. Светлините на камерите и фотоапаратите заслепяваха очите му. Медиите вече бяха тук. Откъде бяха разбрали? Някакъв репортер се беше покатерил на стената и се беше сгушил, готов да снима.

Зад преградната лента млад полицай контролираше достъпа до входа. Бърдж мина бързо край него, показвайки за секунда служебната си карта. Карлсън се почувства като болен старец, който трескаво рови за своята карта, докато се подпира на едната си патерица. Полицаят взе картата и започна старателно да преписва името му в бележника си.

— А нея защо не я спряхте? — попита Карлсън и посочи към Бърдж.

— Тя ръководи разследването — отвърна мъжът. — Очаквахме я.

Той погледна часовника си и вписа часа, а после му подаде обратно служебната карта. Същото направи и с Ивет. Карлсън изведнъж си даде сметка, че се беше завърнал, но не съвсем.

Той се приближи до входа, а патериците му се хлъзгаха по мокрите павета. Пред гаражите в съседство беше спряла линейка. Вратите й бяха отворени и вътре един санитар се беше навел над нещо. В същото време още една линейка навлезе в павираната уличка, а на светлините й тясното пространство изглеждаше съвсем непознато, с осветени в синьо локви. После светлините изчезнаха в мрака. Наблизо мълчаливо стояха мъже със съсредоточен вид. По околните прозорци се виждаха лица на хора, които зяпаха надолу.

На стената до входа се беше облегнал един мъж. Носеше бял гащеризон, но беше дръпнал качулката си назад, а медицинската му маска висеше на врата. Мъжът пушеше, като всмукваше силно от цигарата, изпускаше дима, а после пак всмукваше жадно.

— Тук ли са оперативните работници? — попита Бърдж.

— Аз съм един от тях — каза мъжът.

— Защо сте отвън?

— Имах нужда от глътка въздух.

— Мястото ви е вътре.

Човекът погледна към Бърдж, а после към двамата й придружители. Дори на светлината на фаровете от колите и от уличните лампи се виждаше, че лицето му е посивяло и мокро от пот. Изглеждаше така, сякаш всеки момент щеше да повърне.

— Аз се занимавам главно с обири — каза той тихо. — А също и с катастрофи. — Никога не съм виждал подобно нещо.

Бърдж хвърли поглед към Карлсън и Ивет и направи гримаса.

— По-добре да влезем — каза Ивет с рязък тон.

Полицаят ги заведе до отворената врата на един полицейски бус. Карлсън вече се побъркваше от нетърпение и страх. С помощта на Ивет и един от криминалистите той навлече гащеризон върху костюма си, нахлузи калцуни, сложи си маска и латексови ръкавици. Ивет се опита да го придържа, докато отиваха към входната врата, но Карлсън я отблъсна. Той натисна звънеца, както беше правил безброй пъти досега, и вратата се отвори.

2

Карлсън си пое дълбоко дъх и пристъпи вътре. Светлината на волфрамовите лампи, поставени наоколо, го заслепи, а в лицето го удари непоносима смрад.

Внезапно в паметта му изплува спомен. Горещ летен ден, той повдига капака на пластмасова кофа за боклук, където в продължение на дни са стояли остатъци от риба и месо; отвратителна сладникава миризма, която те кара да отскочиш встрани и да си запушиш носа и устата.

Наоколо се движеха човешки фигури в бели екипи. Бърдж се приближи до едната от тях и започна да разговаря с нея, но Карлсън не можеше да чуе нито една дума. Другата фигура държеше огромен фотоапарат. Той непрекъснато присветваше с ярка светлина и пред очите на Карлсън започнаха да плават синкави кръгове. Много пъти беше седял в тази стая, но сега, на това непривично лабораторно осветление, стените и таванът му изглеждаха чужди и непознати, а всяка неравност, черта или пукнатина му се виждаше неестествено голяма.

Човешките фигури не гледаха към стените. Те гледаха надолу и Карлсън проследи втренчените им погледи. Гледката беше странна: защо дъските на пода бяха махнати? Откъде идваше тази убийствена смрад? От страх го побиха тръпки, но после, когато видя онова, което лежеше в дупката на пода, невероятно облекчение премина през тялото му, подобно на електрически ток. Карлсън се подпря на патериците си безкрайно объркан.

Бърдж вече му беше казала, че не е Фрида, че Фрида Клайн не беше мъртва. Но беше различно да се увери с очите си. Чуваше как Ивет, застанала до него, говори нещо, викаше го по име, но той не разбираше мито една дума. Не беше в състояние нито да мисли, нито да чувства. Просто стоеше и чакаше да си възвърне сетивата. След това се насили да огледа местопрестъплението.

Навсякъде цареше бъркотия. Пода го нямаше. Дъските в средата на стаята бяха извадени и струпани отстрани съвсем безразборно. Карлсън се наведе и погледна надолу. Това дъски ли бяха, или сглобки? Очевидно мисълта му работеше много бавно. Успокой се, каза си той. Дишай. Мисли. Сега е моментът обучението и опитът да ти помогнат. Отдолу се показваше пръстта на Лондон. Къщите са нещо толкова крехко, но те помагат на човека да се скрие от външния свят.

То лежеше там, сбутано в правоъгълната дупка. Беше мъртвото тяло на мъж и всичко в него изглеждаше неестествено. Очите, вперени нагоре, бяха жълти и мътни. Кожата на лицето беше восъчно бледа, със сив оттенък, осеяна със синкави петна. Торсът беше подпухнал и се издуваше под синята риза, по която имаше тъмни влажни петна. Виждаха се следи от влачене, едри мухи, а в пръстта около тялото имаше купчина бели червеи, някои от които се свиваха на кълбо, а други бяха неподвижни. Най-вероятно мъртви. Макар и неохотно, Карлсън се вгледа по-отблизо. В едната ръка имаше нещо. Беше изсъхнало, смачкано и вече изгубило цвета си. Но беше цвете. Нарцис, забеляза той. Типично за сезона. Беше март. Той се взря в ужасяващото лице: ушите липсваха. Някой ги беше отрязал.

Една човешка фигура в костюм беше коленичила до правоъгълния отвор и ровеше в средна по големина бяла кутия. Карл сън знаеше за какво служи тя. В нея държаха пликове за веществени доказателства и контейнерчета за влажни и сухи улики. Карлсън понечи да каже нещо, но веднага осъзна, че вместо думи ще се чуят само неясни звуци. Дръпна маската от устата си и веднага усети наситените миризми: още по-отблъскващи, още по-сладникави. Помисли си, че ще повърне. „Ти си главен криминален инспектор, каза си той. — Точно ги ли ще повърнеш на местопрестъпление!“ Пое си дъх, но съжали.

— Откога е тук трупът? — попита той.

Човекът с костюма го погледна и каза нещо неразбираемо. Карлсън махна безпомощно с ръце.

— Патологът пътува насам — каза гласът, който звучеше по-скоро като женски.

Карлсън забеляза, че Бърдж е застанала до него.

— Къде е Клайн? — попита тя.

Човекът с костюма посочи някъде извън стаята, към задната част на жилището. Карлсън отново си сложи маската, за да не вдишва повече зловонието. Двамата с Бърдж отидоха в кухнята. Фрида Клайн седеше до масата с изправен като свещ гръб. Беше някак си странно да се озовеш от хаоса и вонята на стаята, превърнала се в местопрестъпление, в това кътче на чистота и ред, където на рамката на прозореца беше поставена саксия с босилек, една котка деликатно пиеше вода от малка купичка на пода, в глинена ваза бяха натопени оранжеви лалета, които не бяха напълно разцъфнали. За момент това място се стори на Карлсън като театрален декор, а зад него тегнеше ужасът на реалността. Фрида бавно се извърна и ги погледна с проницателните си тъмни очи, които винаги го караха да се чувства неспокоен, дори когато се усмихваха, а сега не се усмихваха. Кожата й беше още по-бледа от обичайното. „В изражението й има нещо различно“, помисли си Карлсън. В следващия миг разбра, че тя изобщо не го беше разпознала, дори и заради патериците. Той дръпна назад качулката си и свали маската от носа и устата си. Тя леко се усмихна, но не каза нищо. Бърдж пристъпи напред и се представи, а после седна до кухненската маса срещу Фрида.

— В състояние ли сте да говорите? — попита тя.

— Да — отвърна Фрида.

— Ще трябва да дадете пълни показания, но първо ще ви задам няколко въпроса, ако нямате нищо против.

— Може ли първо да поговоря с приятелите си?

— Първо ще трябва да поговорите с мен.

— Добре.

— Изглеждате доста спокойна — отбеляза Бърдж.

Очите на Фрида сякаш станаха по-тъмни.

— Това проблем ли е?

— В жилището ви е намерено тяло на мъртвец. Повечето хора биха се шокирали.

— Съжалявам — каза тихо Фрида, — не умея да разигравам драми.

Отвън се чу шум. Бърдж се извърна и видя фигура на мъж, който стоеше на дъжда в малкия заден двор на Фрида. Крайчецът на цигарата му присветна и угасна.

— Кой е това?

Един мой приятел. Казва се Джоузеф Морозов. Именно той намери тялото и сега е малко разстроен.

— Как стана така, че той го намери?

Фрида вдигна длани и бавно разтри слепоочията си. Бърдж забеляза, че се опитва да се съвземе и да събере мислите си.

— Преди няколко часа се прибрах вкъщи след тежък ден. Усетих миризма, но не разбрах откъде идва. Джоузеф е строителен работник. Понякога ми помага. Той дойде, огледа наоколо и извади една дъска от дюшемето в хола. Аз си мислех, че може би е плъх.

— Знаете ли кой е мъртвецът?

— Да. Той е бивш полицай и се казва Брус Стрингър.

Бърдж помълча малко. Не знаеше откъде да започне.

— Имате ли представа кой го е направил? И защо е заровил тялото в къщата ви?

Сега беше ред на Фрида да се поколебае. Бърдж забеляза, че тя погледна към Карлсън. Той й кимна леко.

— Извинете, пропускам ли нещо? — попита Бърдж.

— Е, добре. Ще ви кажа какво мисля. Убедена съм, че Стрингър е бил убит от един човек на име Дийн Рийв. Чували ли сте за него?

— Вие наистина ли? — повдигна вежди Бърдж.

— Да, наистина го мисля, ако това ме питате.

— Всички са чували за Дийн Рийв — каза Бърдж. — Той е отговорен за няколко отвличания и за убийство. Само че той се самоуби преди седем години.

Фрида поклати глава.

— Когато се върнете в офиса си, ще откриете, че зад името ми стои дебело досие. И едно от нещата в това досие е, че не преставам да твърдя, че Дийн Рийв все още е жив и че е извършил и други убийства.

Бърдж хвърли поглед към Карл сън.

— Вие вярвате ли в това?

— Да, вярвам.

— Ако това е вярно, защо му е да убива този човек и да си прави труда да го заравя във вашето жилище?

Фрида избърса с ръка очите си и си пое дълбоко въздух в опит да се съсредоточи. Когато заговори отново, излъчваше спокойствие, което очевидно й струваше огромно усилие.

— Брус Стрингър ми помагаше да открия Дийн Рийв и предполагам, че е успял. И мисля, че Дийн Рийв е заровил тялото му тук като форма на послание.

— Какво послание?

— „Ето какво ще получиш, ако ме търсиш.“

Бърдж се изправи.

— Ще изпратя кола да ви вземе. Ще трябва да дадете подробни показания. Внимавайте какво говорите пред хората. Дори пред приятелите си. Не ходете никъде. Не давайте изявления пред медиите. А сега отивам да прочета това ваше досие.

Тя кимна на Карлсън и излезе. Той подпря патериците си на кухненския плот и седна до масата, на която нямаше нищо, освен чаша вода пред Фрида и още една с един пръст уиски в нея, и бутилката уиски, от която си беше наляла. Карлсън се наведе леко към Фрида, но никой от двамата не проговори. После тя протегна ръка и Карлсън я взе в дланите си. Фрида притвори очи за малко.

— Защо не може ти да водиш разследването?

— Защото няма да е по правилата.

Вратата, която водеше към задния двор, се отвори и Джоузеф влезе вътре. Изглеждаше замаян от преживения шок. Дрехите му бяха целите мокри, косата му беше залепнала за главата. Карлсън го покани с жест да седне на един стол. Джоузеф го погледна невиждащо, отпусна се тежко на стола, а после взе бутилката и си напълни чашата догоре. Пресуши я на един дъх, след което си наля още.

— Аз извадил дъските. — Гласът му беше леко пресипнал, а кафявите му очи проблясваха.

— Това сигурно е било…

Карлсън млъкна. Не можа да измисли да каже нищо, което да не беше очевидно.

— Аз изпил три уискита — каза провлачено Джоузеф. — И сега аз пия още три.

— Това навън твоят бус ли е? — попита Карлсън.

— Аз си докарал инструментите.

— Може би ще е по-добре да се прибереш с автобуса.

— Какво следва сега? — попита Фрида.

— Ще дойдат хора да вземат проби. С твое позволение. Може да поискат и дрехите ти.

Той погледна към Джоузеф.

— Също и твоите.

Джоузеф отново пресуши чашата си.

— Моите ли?

— Ще ти дадат други дрехи. Ще ви вземат пръстови отпечатъци. А също и косми от косите ви. Освен това ще поискат показания и от двама ви. Ще отнеме известно време.

Вратата се отвори и влезе Ивет. Тя свали маската си и се приближи до Фрида. По лицето й бяха избили червени петна. Карлсън видя, че по челото и по горната й устна имаше капчици пот.

Когато заговори, от неловката ситуация гласът й прозвуча силно и напрегнато.

— Ако имаш нужда да поговориш с някого за това… — започна тя.

— Благодаря ти!

— Може би аз съм последният човек, когото би избрала. Не ме бива за тези работи, но ако ти…

Ивет не можа да каже нищо повече. Фрида я потупа по ръката, сякаш искаше да я успокои.

Джоузеф подаде чашата с уиски на Ивет и тя отпи голяма глътка, след което силно се закашля. Очите й се насълзиха.

— Още? — предложи й Джоузеф окуражаващо.

Ивет поклати отрицателно глава.

— Не обичам уиски. Изприщвам се от него. — Тя погледна към Карлсън. — Комисарят ви търси.

Той въздъхна и придърпа патериците си.

— Ще се видим скоро.

Фрида не отговори. Лицето й беше непроницаемо; тя го гледаше с широко отворените си тъмни очи. Той се питаше дали изобщо го вижда.

3

— Нали знаеш какво означава това, Мал? — Лицето на комисар Крофорд беше зачервено. Той разхлаби яката на ризата си.

Карлсън кимна.

— Извикаха ме по средата на една вечеря в Гилдхол. Тъкмо ни бяха сервирали сьомга, изпечена в тесто.

Той взе чашата с кафе от бюрото си и се загледа в нея.

— Ще ми донесете ли прясно кафе? — извика той към някого зад гърба на Карлсън. — Ти искаш ли кафе?

— Не, благодаря.

— Знам какво си мислиш.

— Така ли?

— Също така знам какво си мисли тя.

— Кой?

— Твоята Фрида Клайн сигурно си мисли, че е победила. Ти беше прав и твоята скъпа доктор Клайн беше права.

— Не вярвам, че в момента си мисли точно това.

Крофорд стана от бюрото си и се загледа през прозореца. Карлсън отиде и застана до него. Нямаше какво толкова да се види. Просто един паркинг на полицейско управление, чиято висока ограда завършваше с кълба от стоманена тел.

— Ти видя ли трупа?

— Да.

— Наистина ли беше под дъските на пода?

— Наистина.

— Ще бъде голяма сензация. Пресата обича тези неща. Трупът под дюшемето. Какво мислиш, че ще каже доктор Клайн?

— За кое?

Крофорд извърна лице и се намръщи.

— За това. За случая. За мен.

— За вас ли? — попита Карл сън. — В какъв смисъл?

— Аз съм човекът, който спря разследването за Дийн Рийв. Не й повярвах. Сега Фрида Клайн смята, че ме е поставила намясто. Обзалагам се, че в момента умира от смях.

— Господин комисар, съвсем честно ви казвам, че тя изобщо не се смее и че вие сте много далеч от мислите й.

Крофорд продължи да говори все едно не беше чул думите на Карл сън.

— Ти познаваш тази жена. Трябва да измислим начин да се справим с положението.

— Начинът да се справим с положението е, като разкрием престъплението.

— Да, така е. — Крофорд извади голяма бяла носна кърпа от джоба си, разгъна я, изтри челото си и я прибра обратно. Когато заговори отново, сякаш мърмореше на себе си.

— Възложих на добър професионалист да се заеме с разследването, наистина добър. Срещнахте ли се с нея?

— Да.

— Това, че е жена, донякъде може да балансира нещата.

— Просто трябва да е добра.

— Точно така — каза Крофорд. — В момента се боря за оцеляването си тук.

След половин час, излизайки от полицейското управление, Карлсън видя Фрида да слиза от една полицейска кола. Тя се качи по стъпалата, придружавана от един полицай. Когато се изравни с него, той я хвана за ръката и усети, че беше твърда като парче дърво. Фрида го погледна така, сякаш едва го позна.

— Някой ще трябва да се погрижи за котарака — каза тя.

— Ще го уредя.

Заведоха Фрида в една малка стая. В ъгъла имаше саксия с фикус, който очевидно се нуждаеше от поливане. Щорите на прозорците бяха спуснати, а на масата имаше кутия с хартиени кърпички. Като на психотерапевтичен сеанс, помисли си тя. Все някой ронеше сълзи. Донесоха кана с вода и две чаши. Попитаха я желае ли чай. Не желаеше. Или кафе? Не. Бисквити? И бисквити не желаеше. На стената имаше часовник: беше дванайсет без десет.

Фрида съблече дългото си палто и някой го окачи на закачалката на вратата. Тя седна на един стол и си наля чаша вода. Ръцете й не трепереха, пулсът й беше нормален. Отвън се чуваше ромоленето на дъжда. Стрелката на часовника, отброяваща минутите, отскочи напред.

В дванайсет без четири вратата се отвори и в стаята се появи висок млад мъж. Той имаше широки рамене, гъсти тъмни вежди и нос, който изглеждаше така, сякаш е бил счупен и е зараснал накриво. Мъжът пристъпи напред, държейки поднос с три картонени чаши. След него вървеше Петра Бърдж. Тя свали от раменете си кожена раница и я остави на пода.

— Това е моят колега Дон Камилски. Едно от кафетата е за вас. Ако желаете, мога да ви донеса мляко.

— Не е нужно.

Петра Бърдж отпи глътка кафе от чашата си.

— Дори обирите с взлом травмират хората — отбеляза тя. — Изключително много ги разстройва нахлуването в личното им пространство.

— Чела съм за това.

— А в случая става дума за труп. На човек, когото сте познавали.

— Точно така.

Петра Бърдж я изгледа с присвити очи, после кимна.

— В състояние ли сте да дадете първоначални показания? Иска ми се да започнем веднага, освен ако…

— И на мен ми се иска същото — отвърна Фрида.

— Чудесно!

Бърдж се настани срещу Фрида и извади бележник от раницата си.

— Дон ще записва всичко, което казвате, но аз също ще си водя бележки. Съгласна ли сте? Накрая ще трябва да подпишете показанията си.

— Разбирам.

Фрида се пресегна за една от чашите с кафе. Тя трепереше от студ и топлината на напитката щеше да й се отрази добре.

— Все пак, ще изпия едно кафе.

След повече от два часа главен криминален инспектор Бърдж се облегна назад.

— Приключихме. Сигурно сте изтощена.

— Не, не съм.

И наистина, умът на Фрида беше свеж и мисълта й течеше съвсем гладко.

— Имахте тежък ден. Трябва да поспите.

— Имам нужда да повървя пеша.

— Мисля, че навън все още вали. Освен това е почти два и половина.

— Знам.

Петра Бърдж задържа погледа си върху нея за няколко секунди, след което погледна към колегата си.

— Дон, иди и виж кой е свободен!

— Свободен за какво? — попита Фрида, докато Дон Камински излизаше от стаята. Но Петра Бърдж не отговори, само внимателно четеше бележките, които беше нахвърляла в бележника си наред с разни драсканици и завъртулки. Слабото й лице беше намръщено.

Камински се върна с млада полицайка с тъмноруса коса, зачервени бузи и напрегнато изражение. Петра Бърдж я представи като Фран Болтън. Фрида стисна отпуснатата й ръка с изядени нокти. Макар че очевидно беше дежурна през нощта, Фран Болтън изглеждаше уморена и бледа, все едно я бяха задържали на работа след обичайния й час за лягане.

— Иди и се преоблечи в цивилни дрехи, моля! — нареди й главен криминален инспектор Бърдж.

Младата полицайка излезе от стаята.

— Фран Болтън ще ви придружи.

— Нямам нужда от придружител.

— Под дюшемето в хола ви беше намерено мъртво тяло, за което сте убедена, че е сложено там от убиеца Дийн Рийв. Тя ще ви придружи. Ако се движите с униформен полицай, ще привлечете внимание. Хората ще се чудят какво става. Ще си помислят, че сте арестувана или че се е случило нещо нередно. Разбира се, това ще бъде само за заблуда, за да се разходите спокойно.

— Униформата няма да стресне Дийн Рийв.

Полицайката се върна облечена с тъмни панталони и кафяво кадифено яке. На Фрида й се искаше да се разходи край реката и да се спусне по крайбрежния булевард в източна посока, след което да се върне обратно покрай Риджънтс Канал. Но не можеше да си позволи да изложи младата полицайка на вятъра и дъжда, разхождайки се пеша в продължение на часове. А и се съмняваше, че тя би могла да й бъде сигурна защита. Беше дребна и с крехка фигура и приличаше на ученичка, която кара стаж в някой офис. Имаше радиостанция и би могла да извика помощ. Както и да е, смисълът на разходката беше да се разхожда сама.

— Всичко е наред. Няма да се разхождам.

— Ще се погрижа да отседнете някъде, поне за тази нощ — каза Петра Бърдж.

— Значи утре ще мога да се прибера у дома?

— Изключено. За утре, може би и за вдругиден, ще ви осигурим нещо по-подходящо.

— Това изобщо не ми харесва.

Петра Бърдж наклони леко глава, сякаш изучаваше Фрида.

— Няма друг начин.

— Не е нужно да ми осигурявате подслон за тази нощ. Аз вече съм си уредила.

— Дайте ми адреса. Ще оставим отпред двама полицаи на пост.

— Наистина ли?

Петра Бърдж замълча за момент.

— Голяма част от времето ми минава в сблъсък с подобни ситуации — каза тя накрая. — Разговарям с хора, след като е било извършено престъпление. Било е намерено мъртво тяло, изгоряла е нечия къща и други подобни. Едни плачат, други са разгневени или изплашени, а трети просто млъкват. Вие обаче се държите… — Тя се опита да намери точната дума: — Нормално, спокойно.

Фрида я изгледа продължително.

— Вие самата как реагирате, когато се случи нещо ужасно?

Петра Бърдж вдигна вежди и се замисли.

— Превъзбуждам се, адреналинът ми се покачва.

— Аз пък запазвам спокойствие — каза Фрида. — До това заключение съм стигнала.

— Говорите така, сякаш се отнася за някой друг.

Напротив, говоря за себе си.

Когато седнаха в колата, Болтън попита къде отиват.

— При един човек, който се казва Рубен Макгил — отвърна Фрида. — Той е мой стар приятел. И при още един мой приятел, Джоузеф Морозов.

— Онзи, който е намерил трупа ли?

— Да. Той живее при Рубен.

— Аха. Ясно…

— Нищо не е ясно! Но е по-добре да ви обясня за

Рубен. Или по-скоро да ви предупредя. — Тя забеляза предпазливото изражение на Болтън. — Не, не си мислете, че той е опасен човек. Известно е, че когато се изграждате като психоаналитик, вие самият трябва да ходите на терапевтични сеанси. В продължение на три години, пет пъти седмично ходех при Рубен на психотерапия. Той доби важна роля в живота ми и станахме приятели. Дълбоко в душата си той е интелигентен и чувствителен мъж. Но когато го срещнете за пръв път, това невинаги си личи. Това е всичко.

4

Въпреки че беше три през нощта, когато колата спря пред къщата на Рубен, лампите на долния етаж светеха. Преди още Фрида да почука на вратата, Рубен я отвори.

— Влизай, за бога! Влизай!

Той пристъпи напред и я прегърна. Тя усети уханието на парфюма му, същия, който използваше от много години, аромата на цигарите, които пушеше, на виното, което пиеше, и се сгуши в прегръдките му с притворени очи.

— Ужасно късно е — промълви Фрида. — Не трябваше да стоиш буден досега.

Рубен я изгледа продължително.

— Ти будалкаш ли се с мен? Мъртвец под дъските в хола ти, а аз да не стоя буден до късно!

— Не искам… — започна Фрида, а после спря. Не знаеше как да продължи изречението.

— Добре ли си, Фрида?

— Да.

Той я прегърна, за да влязат вътре, а после погледна с любопитство към Фран Болтън, която стоеше зад Фрида с полицейската си карта в ръка.

— Да не са те арестували?

— Това е охраната ми — поясни Фрида. — Ще влезете ли?

— Както кажете — отвърна полицайката. — Мога да стоя в колата.

— Погледни тъжното й дребно личице — намеси се Рубен. — Не можеш да я оставиш отвън на студа.

Той свали ръката си от Фрида и я обви около раменете на стъписаната Фран Болтън, след което насила я вкара вътре. Край масата беше седнал Джоузеф. Съдейки по бутилките и чашите, безразборно сложени пред него, за Фрида не беше трудно да се досети, че той е продължил да се „лекува“ от преживяното. Джоузеф стана и се запрепъва към нея с отворени обятия.

— Ти си тук. И двамата сме тук. Животът е всичко. Ние трябва завинаги да… Думите му секнаха и той се строполи на най-близкия стол с все още разтворени обятия.

— Стига сте ме прегръщали. Копнея за горещ душ и легло, в което да мога да поспя до сутринта.

— Сигурно си напълно изтощена — каза Рубен.

— Не знам какво точно чувствам.

— Най-вероятно сте изпаднали в шок — обади се Фран Болтън.

— Първо хапни нещо — предложи й Рубен.

— Не, благодаря ти!

— Един омлет. Напоследък правя страхотни омлети. С див лук. Имам и хляб, и хубаво сирене.

— Направил съм моя кейк с маково семе — каза Джоузеф, който се опита да стане от стола, но се свлече отново. — А боршът ми е в хладилника.

— Не, нищо не искам.

— Седни — покани я Джоузеф. Имаме толкова много да си говорим. Толкова много.

— Има много за говорене и много за вършене. Но не сега. Сега не мога. Отивам да спя.

— Грейка с гореща вода — предложи Джоузеф. — Чай?

— Ще дадете ли на Фран всичко, от което има нужда?

— Всеки твой приятел може да получи онова, което му е нужно — отвърна Рубен.

Фрида погледна към Фран Болтън.

— Ще се видим след няколко часа.

Усещането й беше за повече от няколко часа. Фрида включи алармата на телефона си, а после легна на леглото в гостната на Рубен и остана да лежи с отворени очи. Тя се опита да не мисли за нищо, а после се опита да си представи огромни вълни, които бавно прииждат от мастиленочерно море и мълчаливо се разбиват в скалист бряг, но дори и сред вълните тя продължаваше да вижда онова лице, което я гледаше с немигащи очи. Може би я беше гледало така в продължение на дни там, изпод дъските на пода, докато тя, нищо неподозираща, е стъпвала по тях. Фрида ту заспиваше, ту се пробуждаше, но когато алармата на часовника се включи, тя се стресна и се събуди от някакъв кошмарен сън, изпълнен с тропот и бъркотия. Беше поспала толкова, колкото да се почувства отпусната и замаяна, без изобщо да успее да си отпочине.

Фрида стана от леглото, взе в ръка обувките си и излезе на пръсти от стаята. В къщата беше тъмно, само от долния етаж се процеждаше слаба светлина. Тя влезе в банята и извади нова четка за зъби от опаковката й. Изми си зъбите, после наплиска лицето си със студена вода.

Огледа се в огледалото. Къде ли щеше да бъде жената отсреща довечера? Странно, че нямаше никаква представа.

Все още по чорапи, тя безшумно слезе надолу по стълбите. Фран Болтън седеше на дивана в дневната и прелистваше книжка с комикси.

— Вие не сте спали — каза Фрида.

— Аз съм на работа. Плащат ми, за да седя тук.

На Фрида почти й допадна киселият тон, с който бяха изречени тези думи.

— Край на седенето. Излизаме на разходка. — Тя завърза връзките на обувките си и двете излязоха от къщата. Тихо и внимателно, Фрида затвори входната врата.

— Не се безпокойте — каза Фран Болтън. — Няма опасност да ги събудите.

Фрида я поведе в посока към Примроуз Хил.

— Толкова ли са зле?

— По едно време много се разгорещиха. Говореха за вас.

— Това не ми харесва.

— А, защо? Беше интересно.

— Изобщо не искам да знам.

— А Рубен ми каза, че има рак.

— Да.

— Сериозно ли е?

— Все още не знам. Откриха му го преди няколко дни. Може би е сериозно.

Фрида тръгна с по-бърза крачка.

— Мога да се обадя за кола — изрече задъхано Фран Болтън в опит да я догони.

— Полезно е да се върви пеша.

— Къде отиваме?

— В Холборн.

— Но това е на мили оттук.

— Да.

— С каква цел? Трябва да знам.

— Има един човек, с когото трябва да разговарям за случилото се.

— Той какво общо има с това?

— Той е човекът, който ме свърза с Брус Стрингър. Трябва да го уведомя. Преди да предприема каквото и да било, се налага да говоря с него.

— Значи все пак е свързан със случая.

Фрида не каза нищо. Те стигнаха до парка и тръгнаха по посока на Зоологическата градина.

— Джоузеф и Рубен, те да не би да са… Нали се сещате?

— Двойка ли? Не. Те са просто приятели и Джоузеф живее там през повечето време.

— С какво се занимава Джоузеф? Откъде се познавате с него?

Фрида я погледна особено.

— Трябва да внимавате с Джоузеф.

— Защо? Мислех, че ви е приятел.

— Да, той ми е добър приятел. Но при запознанствата си с жени те се привързват към него и започват да го покровителстват и тогава…

— Нямам намерение да го покровителствам.

— Чудесно. Значи правилно сте ме разбрали.

Те пресякоха канала и навлязоха в Риджънтс Парк. Когато стигнаха до дългата централна алея, Фрида посочи към една пейка и двете седнаха на нея.

— Трябва да изясним нещо — започна Фрида. — Предполагам, че ще трябва да докладвате на шефа си всичко за мен.

— Говорите така, сякаш става дума за нещо лошо — каза Болтън. — Длъжна съм да представям доклади за работата, която върша. Сигурна съм, че знаете това.

— Да. Знам го много добре. — Фрида млъкна и поседя известно време, вглъбена в себе си. Когато заговори отново, сякаш изказваше мислите си на глас: — Винаги съм гледала да стоя настрана от употребата на власт. Не обичам да казвам на хората какво да правят и не обичам те да ми казват какво да правя. Разбирате ли за какво говоря?

— Аз работя в полицията, така че…

— Преди около година бях изпаднала в много трудна ситуация. Заплашваше ме арест, но се появи един човек на име Уолтър Левин и ме избави от неприятностите. Но всъщност ми докара други.

— Не ви разбирам.

— Бях му задължена за жеста, който направи. Затова, когато се обърна към мен, аз на свой ред му направих услуга. Трябваше да се поровя в заплетения случай на млада жена, обвинена за убийството на цялото си семейство.

— Това случаят „Хана Дохърти“ ли е?

— Да.

— Много съжалявам.

— Аз също. Тогава го помолих да ми помогне да открия Дийн Рийв и той ме свърза с Брус Стрингър, и ето че сега Брус Стрингър е мъртъв.

— Този ваш познат полицай ли е?

— Не.

— От някоя от специалните служби ли е?

— Предполагам, но той винаги е бил дискретен за кого точно работи.

— Защо е направил онзи жест към вас? — попита Фран Болтън.

Фрида я погледна и се усмихна.

— Това е добър въпрос. Трябва да станете детектив. Отговорът е, че аз самата не зная, а ми се иска да узная. Той работи заедно с един бивш полицай на име Джок Кийгън. Двамата имат офис и секретарка и някой трябва да плаща за това, но не знам кой.

Тя се изправи и двете тръгнаха през парка, в който вече се виждаха хора, правещи сутрешния си крос, други, които разхождаха кучетата си, а също и велосипедисти. Фрида не обичаше да се разхожда в компанията на друг човек до себе си. Когато излизаше на своите самотни разходки, тя го правеше с цел да размишлява и да наблюдава света, който я заобикаля. Но когато имаше и друг, нещата бяха различни. В случая обаче нямаше нищо против Фран Болтън, защото тя не й досаждаше с излишни коментари. Когато пресякоха „Юстън Роуд“, Фрида изпита остра болка от това, че беше толкова близо до дома си. Дали наистина щеше да се прибере там отново? Тя не беше суеверна, но въпреки това вярваше, че сградите, а също и градовете, са населени със сенки от миналото. Дали щеше да бъде в състояние отново да си почива в уютния си хол, стъпила с боси крака на пода, изпълнена с усещането, че нейният дом е нейната крепост?

За да се отиде до нейната къща, трябваше да се свие вдясно, но те свиха вляво и продължиха покрай сградите на университета, пресякоха Куийн Скуеър и не след дълго се озоваха пред къщата, в която Фрида, не толкова отдавна, беше прекарала доста дълго време. Сега й се струваше, че оттогава е минала цяла вечност.

— Ще се наложи да ме почакате отвън — каза Фрида. — Обещавам ви, че ако изникне нещо, което има връзка с настоящото разследване, ще съобщя на главен криминален инспектор Бърдж.

— Това звучи добре — отвърна Болтън. — Но си мисля, че главен криминален инспектор Бърдж на всяка цена ще пожелае да разговаря с него.

— В такъв случай й пожелавам успех.

Входната врата се отвори.

— Здравей, Джуд! — каза Фрида.

Младата жена с модерно заострени краища на косата и с дрехи в ярки цветове имаше необичайно мрачно изражение.

— Не бях сигурна, че ще дойдете.

Левин и Кийгън бяха седнали в хола с лице към вратата, сякаш тя идваше на интервю. И двамата бяха облечени с костюми — на Левин беше тъмен, раиран, измачкан и прашен; на Кийгън — сив и удобен и в него той изглеждаше като полицейския детектив, какъвто беше преди години. Левин изглеждаше както обикновено, с обичайния си леко развеселен вид. Лицето на Кийгън беше безизразно. Фрида седна срещу тях.

— Такова ужасно нещо — каза тихо тя.

— Той знаеше какво върши — отбеляза Кийгън с равен глас.

— Не е вярно. Той не знаеше с какво се е захванал, иначе нямаше да го убият. И беше приел ангажимента, за да ми помогне. Затова реших да дойда и да ви кажа колко много съжалявам.

— Добре — отвърна кратко Кийгън.

— Той имаше ли семейство?

— Имаше съпруга, син на седем години и дъщеря на четири.

Фрида изпадна в шок, какъвто не беше изпитвала преди, дори когато Джоузеф беше извадил дъските от пода и се беше показал трупът.

— Той не биваше да се заема с това.

— Такава беше работата му — каза Кийгън.

— Вие откъде разбрахте? — попита Фрида.

— Има ли значение? — отвърна Левин с благ тон.

— Очевидно вие винаги научавате всичко.

— Правим каквото можем. — Докато говореше, Левин свали очилата си, извади една кърпичка от джоба си и духна върху стъклата, след което старателно ги изтри, без да бърза. — Случилото се сигурно е предизвикало известен смут.

— Известен смут ли?! Да. Наистина предизвика смут.

Левин сложи отново очилата си и погледна Фрида с изражение, което трудно можеше да се определи.

— За вас сигурно е било ужасен шок. И все пак, би трябвало да се чувствате реабилитирана. В известен смисъл.

— Не ви разбирам.

— Имам предвид съмненията около съществуването на Дийн Рийв. През последните няколко години вие постоянно твърдяхте, че той е жив и е опасен за обществото. Никой обаче не ви повярва, вместо това бяхте изложена на присмех и се помъчиха да ви уязвят по различни начини. Сега онези, които ви клеветяха, ще трябва да приемат истината.

Фрида въздъхна дълбоко.

— Някои хора си мислят, че съм изпаднала в посттравматичен стрес и искат да ме прегръщат и да ме утешават, но аз намирам това за потискащо. А иначе все още не съм започнала да се чувствам реабилитирана.

— Разбира се — Левин кимна един-два пъти. — Разбира се.

— Предполагам, че това убийство ви е разстроило. Все пак, вие го познавахте.

— Всъщност не го познавах. Той беше бивш колега на Кийгън.

— Но все пак…

Левин се усмихна леко.

— Вероятно не умея да изразявам чувствата си. Ние и двамата сме потресени, разбира се. — Той потърка челото си. — Мисля си, че случилото се ще бъде особено разстройващо за комисар Крофорд.

— Какво искате да кажете?

— Той ще трябва да признае публично, че вие сте били права, а той е грешал.

— Един човек беше убит — изрече бавно Фрида.

— Именно. Това няма да се отрази добре на репутацията му.

Фрида се изправи.

— Отвън ме чака една полицайка, охраната ми. Предполагам, че ще прояви любопитство. Ще ми бъде трудно да й обясня с какво точно се занимавате.

Левин също се изправи.

— Не е необходимо да обяснявате каквото и да било.

— Имам предвид, че не сте полицай?

— Да — отвърна той. — Искам да кажа, че да, аз не съм полицай. Ето това е един от проблемите в английския език. Не можеш да отговаряш на отрицателни въпроси с „да“.

— Очевидно вие по принцип имате проблем да отговаряте на въпроси. Преди си мислех, че работите в Министерството на вътрешните работи.

— Нима? Трябвало е да ме попитате.

— Мисля, че вече ви питах.

— В днешно време границите между отделните институции все повече се размиват.

— Продължавате да не ми давате отговор.

Той я погледна приветливо. Очите му бяха студени.

— Мислете за мен като за човек, който помага нещата да се случат.

— „Човек, който помага нещата да се случат“ — повтори Фрида. — Това някакъв вид консултант ли е?

— Старая се повече да помагам, отколкото просто да консултирам.

— Помагате нещата да се случат…

— Когато мога.

— Отговорът ви не ме отвежда доникъде. Надявам се да помогнете при разследването.

— Ще направя всичко, което мога. Като добър гражданин.

— Аз ще я изпратя. — Кийгън отвори вратата пред Фрида. Във входното антре той понечи да каже нещо, после млъкна и двамата излязоха вън на тротоара, където чакаше Фран Болтън. Фрида ги представи един на друг.

— Аз съм ваш колега — каза Кийгън.

— Бивш колега — поясни Фрида.

Той извади портфейла си и измъкна отвътре една визитка. Обърна я обратно и написа някакъв номер на гърба й.

— Сигурно не ви се ще да гледате физиономията ми. Сигурен съм, че полицията скоро ще разкрие това престъпление. Но ако нещата се усложнят… — Кийгън й подаде визитката.

— Благодаря! — пое я Фрида.

— Ще има погребение.

— Обадете ми се.

Кийгън погледна към Болтън.

— Пазете я.

Фрида се спря пред един магазин за вестници и списания.

— Вече! — каза тя.

— Какво?

— Ето това — Фрида посочи към стелажа с вестници.

Доколкото можеше да види, тя беше на първа страница на всеки един от тях. Къщата й, лицето й, името й, сензационни заглавия. Лондонската къща на ужасите. Тя извърна глава.

Когато наближиха къщата на Рубен, видяха група хора, които се блъскаха отпред, и бусове, паркирани на улицата. За един кратък миг Фрида си помисли, че се е случил някакъв инцидент, а после осъзна, че инцидентът беше тя — спектакълът, който бяха дошли да видят.

— Как са научили, че съм отседнала тук?

— Те винаги научават — отбеляза Фран Болтън, — понякога дори преди нас. Има ли заден вход?

— Не.

— Не казвайте нищо.

— Нямам такова намерение.

— Поне докато не решим каква ще бъде линията ни на поведение.

— Линията ни на поведение?

Един от малката група хора, който досега беше обърнат към къщата на Рубен, ги забеляза. Всички се обърнаха подобно на житни класове, подхванати от силен вятър. Лица, камери и фотоапарати бяха насочени към тях. Изведнъж множеството се раздвижи и хората тръгнаха в тяхна посока. Фран Болтън я хвана за ръка и започна да говори нещо с нисък глас, което Фрида така и не разбра. Тя си спомни какво беше казала на Петра Бърдж предишния ден: че се чувства така, сякаш наблюдава себе си отстрани. Сега се наблюдаваше как си проправя път през блъсканицата. Журналистите я викаха по име. Видя една жена, чието лице веднага разпозна: красивата и усмихната Лиз Барън, която от години проявяваше нездрав интерес към нея; един мъж с гърбав нос и пламтящи кафяви очи, който се изпречи пред нея и настоятелно я питаше нещо; друг мъж, на средна възраст и доста пълен, с къдрава брада, която обграждаше долната част на лицето му.

— Кой го е убил, Фрида? — провикна се някой.

— Как се чувстваш?

Смесица от гласове. На прозореца видя лицето на Рубен. Не беше честно да го подлага на това. Двете стигнаха до малката порта.

— Вярно ли е, че мислиш, че Дийн Рийв е жив? — изгърмя в ухото й нечий глас. — Убийството има ли нещо общо с Дийн Рийв?

Внезапно врявата утихна и тишината беше още по-стряскаща от крясъците на тълпата. Фрида спря и сложи ръката си на резето на малката желязна порта. Усещаше острата възбуда на скупчилите се зад гърба й хора, сякаш въздухът беше наситен с електричество. После отново стана шумно, още по-шумно отпреди, но тя не можеше да различи нито една дума, с изключение на многократно повтаряното име на Дийн Рийв.

— Сега няма да ни оставят на мира — каза Фран Болтън мрачно и те отвориха входната врата, а после я затвориха след себе си. Зад тях остана морето от жадни за сензация лица.

5

Фрида и Рубен седяха в кухнята на Рубен и пиеха кафе. Щорите на прозорците бяха спуснати. По-рано същата сутрин някакъв фотограф беше успял да се покатери на едно дърво отвъд градинската стена и беше заснел Рубен в бродирания му халат.

— Не предполагах, че ще се стигне чак дотам — каза Фрида. — Не трябваше да идвам.

— Защо? — Рубен я изгледа с вдигнати вежди. — Защото имам рак ли? Радвам се, че си тук.

Фрида включи телефона си, видя, че имаше шейсет и три пропуснати обаждания и отново го изключи. Откъде имаха номера й? Отгоре се чу шум и как Джоузеф изруга.

— Махмурлук — каза Рубен.

Фран надникна от вратата.

— Колата пътува насам, за да ви закара у вас. Готова ли сте?

— Готова съм.

Въпреки че дъждът беше спрял, паветата бяха тъмни и мокри. На малката уличка се бяха струпали репортери. Камерите и фотоапаратите им засвяткаха, докато полицейската кола минаваше край тях. Пред къщата на Фрида беше спряла кола без отличителни знаци, а на входа беше опъната полицейска лента. Един мъж със зелен медицински гащеризон ги пусна да влязат и им подаде найлонови калцуни, които те нахлузиха на краката си. Фрида познаваше обичайния мирис на своя дом: дървото на дъските на пода и пчелния восък, с който ги полираше, подправките, които понякога засаждаше в саксии на перваза на кухненския прозорец, а също и приятния мирис, с който тя свързваше старите книги по лавиците, графитните моливи, шахматните фигури, препечените филийки. Сега пространството беше изпълнено с остър мирис на химически препарати и може би на още нещо — нещо, което се беше просмукало в основите на къщата.

Стаята, където тя обичаше да седи край огъня или да разиграва партия шах, беше ярко осветена от лампата, която екипът от криминолози беше закачил. Вътре имаше двама души, единият от които правеше снимки. През ярката жълта светлина Фрида погледна към дупката, където вчера беше видяла да лежи трупът на Брус Стрингър. Разбира се, там вече нямаше нищо. Дори белите червеи и мухите бяха изчезнали. Беше си просто една дупка. И стаята беше просто стая — килимчетата бяха вдигнати, мебелите бяха избутани до стената, но това вече не беше нейната стая. Тя се обърна и отиде в кухнята.

— Къде е котката? — попита тя мъжа със зеления гащеризон.

— Вие имате котка?

— Да.

— Няма я тук.

Фрида се качи на горния етаж. Всичко изглеждаше както обикновено, но тя забеляза, че някой е бил и тук. Сякаш вече нищо не й принадлежеше. Извади набързо дрехи от чекмеджетата и ги натъпка в един платнен сак, сложи и две-три книги и някои тоалетни принадлежности. После се качи в студиото си на последния етаж и си взе скицника и пастелите. Не знаеше колко дълго ще отсъства. Животът й в тази къща вече беше далечен спомен от едно съвсем различно битие. Тя си представи как Дийн Рийв обикаля тихо из стаите й, как рови из дрехите й, как прелиства скицника й, как се навежда да погали котарака й. Къде беше котаракът?

— Какво открихте до момента? — попита комисар Крофорд.

— Още е твърде рано — отвърна Петра Бърдж.

— Началният етап е много важен.

— В момента извършват аутопсия, но според Иън човекът е мъртъв от четири-пет дни. Криминолозите, които са били на оглед на местопрестъплението, са сигурни, че той е бил убит на друго място, след което е бил докаран и скрит под дюшемето. Изпратила съм хора, които да разговарят със съседите и да проследят записите от видеокамерите.

— Ами Рийв? — Лицето на Крофорд се изкриви в кисела гримаса, докато произнасяше това име. — При положение че подозренията на доктор Клайн са обосновани, каква позиция ще заемем?

— Когато търсим някой, който е изчезнал преди осем години и оттогава се смята за мъртъв, неминуемо се появяват проблеми. Фрида Клайн винаги е била убедена, че той е все още жив, само че през това време нито го е срещала, нито го е виждала. Но двама нейни близки приятели твърдят, че са се срещали с него. Джоузеф Морозов е строителен работник от Украйна. Не знам каква точно е връзката му с Клайн.

— Може би е сексуална — каза Крофорд.

— Не ми се вярва. Около него всичко е доста неясно, включително и имиграционният му статус. Запознал се е с Рийв на един строителен обект.

— Не е ли знаел кой е?

— Не. Рийв е работел под друго име. А снахата на Клайн — Оливия Клайн, която е била омъжена за брат й, се е запознала с Рийв при едно излизане в града. Не казва нищо определено. Заговорили се в един бар.

Крофорд се размърда неспокойно.

— Защо е всичко това? Каква е целта му?

— Всичко се върти около Фрида Клайн. Когато са се срещнали за пръв път, тя е обсебила съзнанието му, както се казва, влязла е под кожата му.

— Това мога да го разбера. И с мен се получи същото, само че тя ме изкара извън кожата ми. Тази жена е истински дразнител — от начало до край. Но какво е намислил? Какво е решил да направи?

— Засега все още не е ясно.

— А вдовицата?

— Тази сутрин разговарях с госпожа Стрингър.

— И?

— Тя е съсипана, естествено. Прикована е към инвалидна количка. Страда от множествена склероза и през последните години той се е грижил за нея. Имат две малки деца.

— Сега само това ни липсва!

— Не личи да е имала представа с какво точно се занимава съпругът й. В момента полицаи правят оглед в къщата им.

— И това е всичко?

— Трябва да решим каква позиция да заемем пред медиите. — Крофорд изстена театрално, но тя продължи настойчиво да го убеждава. — Те могат да са ни от полза. Чудя се дали да не накараме Фрида Клайн да даде няколко интервюта.

Крофорд измърмори нещо неразбрано.

— Какво смятате за това?

— Никога не си сигурен какво точно ще каже. — Той примигна и се наведе напред. — Тя в безопасност ли е?

— Има денонощна охрана.

— Тази работа със скрития под дъските труп, имам усещането, че той си играе с нас. Ако е намислил да извърши нещо друго, това никак няма да е добре за имиджа ни.

— Изобщо няма да е добре — съгласи се Бърдж.

— Поверил съм ви изключително отговорно разследване.

— Да.

— Случай като този може да ви изстреля в кариерата — каза Крофорд. — Или обратното… Знаете това.

— Да, знам.

Наоколо се спусна мрак, вятърът се усили, а с него и дъждът. На улицата пред къщата на Рубен събралите се журналисти се скупчиха по-близо един до друг; огънчетата на цигарите им припламваха, екранчетата на мобилните им телефони просветваха. Фрида направи бъркани яйца, а Рубен отвори бутилка червено вино. Полицай Келман, който беше сменил Фран, извади огромен сандвич от чантата си и седна в антрето, за да го изяде.

Той беше млад мъж с едро телосложение и имаше навика да пука кокал четата на пръстите си, докато говори.

Неочаквано се чу шум.

— Какво беше това?

— Сякаш някой вика — каза Фрида и остави вилицата си.

Звукът се усили.

— Познавам този глас.

Тя стана от масата.

— По-добре не излизайте! — опита се да я спре полицаят, докато тя забързано мина покрай него в антрето.

Фрида отвори вратата и видя човешки фигури, струпани пред портата на Рубен, които един полицай се мъчеше да отблъсне назад. Светеха камери, проблясваха фотоапарати. Няколко микрофона бяха насочени напред. Сред тълпата стоеше млада жена с дебело червено яке и солидни черни ботуши. Главата й беше обръсната от едната страна, а очите й гневно святкаха. Беше Клои, племенницата на Фрида.

— Оставете я на мира — крещеше Клои. — Махайте се, всички до един! — Тя заби лицето си в лицето на човека с гърбавия нос, когото Фрида беше забелязала по-рано. — Разкарай се, по дяволите! — изфуча Клои право в слисаната му физиономия.

Едва сега Фрида забеляза, че Клои държеше кутия, чийто капак се мърдаше и се надигаше заплашително. Тя я хвана по-здраво, тъй като през капака се провря една котешка глава. Беше нейният котарак, с настръхнала козина и с уста, отворена в безмълвен ужас.

Фрида пристъпи напред и групата като по команда се извърна към нея. Тя сложи ръката си на главата на котарака и я напъха обратно в кутията.

— Хайде, ела! — подкани тя Клои.

— Кажи ни нещо за Дийн Рийв!

— Вярно ли е, че е жив?

— Разкажи ни поне малко, Фрида, и ще си тръгнем.

— Нямам какво да кажа, освен че нагоре по улицата и вляво има едно топло кафене, а няколко къщи по-нататък, в „Рамс Хед“, готвят много вкусно. Няма какво да търсите тук.

Тя хвана племенницата си за ръката и я дръпна от тълпата. Келман ги вкара набързо в антрето. Клои изгледа полицая подозрително и той на свой ред я изгледа по същия начин.

— Това е един от хората, които ме охраняват — представи го Фрида. — Всъщност охранява всички ни.

Клои промърмори нещо.

— А това е моята племенница — продължи Фрида, — която ту влиза, ту излиза от живота ми.

— Което означава — поясни Клои, — че търся Фрида, когато имам неприятности. Понякога Фрида също ме търси, когато тя самата има неприятности. А както е известно, неприятностите, които Фрида си навлича, са много по-големи от моите и това говори много.

— Какви неприятности по-точно? — попита Келман.

— Не е нужно в момента да говорим за това — каза Фрида. Тя се наведе и измъкна котарака от кутията. Той постоя в антрето с настръхнала козина и с проблясващи жълти очи.

6

На следващата сутрин Фрида и Петра стояха в квартирата, която за известно време щеше да се превърне в неин дом. Голямата къща от червени тухли изглеждаше натежала и мрачна; мебелите имаха вид на взети от някоя стара сграда за отдаване на стаи под наем: два износени фотьойла, тъмна дървена маса за кафе.

На стената беше окачена гравюра на стария Лондон и изрисувана чиния, на която пишеше „Маргейт 1922“. Килимите бяха тъмновишневи като в коридорите на ведомствен хотел. Но светлината, която нахлуваше през големите прозорци на дневната, беше толкова ярка, че за кратко заслепи Фрида. Тя обходи с поглед откритите пространства на Парламент Хил Фийлдс, басейна, железопътната гара, пистата за състезания по бягане и вдясно самия Парламент Хил[2].

— Красива гледка — отбеляза Петра Бърдж.

— Само дето жилището не е подходящо за котка.

— Вашите приятели не могат ли да се погрижат за нея?

— Бих искала час по-скоро да се върна в собствения си дом.

— Когато решим, че е безопасно. Утре в десет ще имате среща с журналистите. С вас ще се видим в девет и половина. Трябва ви предварителна подготовка.

— Подготовка за какво?

— Четох досието ви. Четох и различните публикации за вас. Знам за неотдавнашните ви неприятности с полицията заради фалшиви подозрения. Но сега е различно. Вие и аз ще предприемем това и трябва да обърнем нещата в наша полза.

— За какво говорите?

— Работата на тези журналисти е да публикуват материали за случилото се. Това е причината да ви обсаждат постоянно. Ако вие отказвате да общувате или се отнасяте зле с тях, или им говорите със сарказъм, това ще се превърне в основна част от репортажите им. Помнете: няма глупави или обидни въпроси. Използвайте възможността да изложите вашата гледна точка, да отправите вашето послание.

— Ще се опитам да запомня това.

— Направете го. Нужно ви е да създадете разказ, в който вие ще сте симпатичната героиня и в който читателите ще изпитат загриженост към вас, и ще поискат да ви съдействат; ще се опитат да си спомнят нещо, което са видели, или някой, който им се е сторил подозрителен.

В казаното нямаше нищо смешно, но въпреки това Фрида не се сдържа и се усмихна.

— Вие искате от мен да създам разказ?

— Да.

Фрида поклати глава.

— Понякога си мисля, че психотерапията изобщо не е трябвало да бъде измисляна.

Джоузеф дойде да я навести с огромна тенджера кремсупа от тиква и медени сладки, предостатъчно, за да се нахрани цяло изгладняло семейство. Фрида забеляза загрижения му поглед и изяде една сладка, за да му направи удоволствие, въпреки че не беше гладна. Той изяде няколко и изпи три чаши чай. Разказа й, че когато бил момче, майка му правела медени сладки всяка неделя и къщата се изпълвала с уханието им. Той извади телефона си и й показа най-новите снимки на синовете си. По-големият, Дима, беше едър и висок, но по-малкият, Алексей, беше все още дребен и слаб, а изпълненият му с чувство поглед беше същият като на баща му и това накара Фрида да се засмее с изненада.

— Сигурно много ти липсват — каза тя.

— Понякога много ме боли за тях — промълви той. Моите момчета…

— И как иначе!

Той сложи широката си длан на сърцето.

— Но аз ги нося тук.

Детектив Ивет Лонг се появи с бутилка бяло вино, а на лицето й беше изписано дълбоко смущение.

— Случило ли се е нещо? — попита Фрида.

— Защо трябва непременно да се е случило нещо? Ако моментът не е удобен, просто кажи и ще си тръгна. Знам, че се срещаш с мен главно когато придружавам Карлсън. Все пак, можеш да задържиш виното.

Беше изстреляла тези думи на един дъх.

— Да, моментът наистина не е удобен — каза Фрида, а после съжали. — Но се радвам да те видя.

— Не е нужно да го казваш. Нямам нужда от комплименти.

— О, престани, или наистина ще ти кажа да си вървиш.

Фрида отвори бутилката и наля в две чаши.

— Нямаше нужда да я отваряш сега — каза Ивет.

— Вече е късно.

Фрида й подаде едната чаша. Те се чукнаха.

— Ще ми се вие двамата да участвате в разследването, ти и Карлсън — добави Фрида.

— Има си правила. Емоционална ангажираност и други подобни.

— Ти емоционално ангажирана ли си? — попита я Фрида с усмивка.

Ивет се изчерви. Фрида не познаваше друг, който да се изчервява така често както Ивет.

— Имам предвид, че Карлсън ти е близък приятел, а аз работя с него. Освен това той е в отпуск по болест, а пък аз участвам в друго разследване.

Фрида отпи от виното. Всъщност защо беше дошла Ивет?

Ивет заговори сякаш в отговор на неизречения въпрос на Фрида.

— Знам, че ти предстои да дадеш интервю за медиите. — И ненадейно млъкна.

— Да. Петра Бърдж смята, че ще бъде само от полза.

— Набелязала съм някои неща.

— Нима?

— Които може би ще са ти полезни. А може и да не са. Или може би ще си помислиш, че са повече от очевидни. Или че са глупави. Но аз така или иначе съм ги написала, в случай че решиш да ги използваш.

— Много мило от твоя страна.

Фрида се загледа, докато Ивет ровеше в чантата си, преобръщайки всичко в нея, без да успее да намери нищо. После потупа джобовете си и извади парче сгънат картон.

— Ето.

Тя й подаде картончето и Фрида го разгъна. На него беше написан списък с печатни букви, в който с черни точки беше обозначено всяко едно от нещата, които Фрида трябваше и които не биваше да прави.

• ОБЛЕЧИ НЕПРЕТЕНЦИОЗНИ ДРЕХИ.

• ГОВОРИ БАВНО И СЪС ЗАВЪРШЕНИ ИЗРЕЧЕНИЯ.

• ОТГОВАРЯЙ САМО НА ВЪПРОСИТЕ, КОИТО ТИ ЗАДАВАТ.

• ПИЙ ВОДА, ПРЕДИ ДА ОТГОВОРИШ НА ЗАДАДЕНИЯ ВЪПРОС, ЗА ДА СИ ДАДЕШ ВРЕМЕ.

• НЕ НОСИ СИЛЕН ГРИМ.

• НЕ НОСИ МНОГО БИЖУТА.

• НЕ СЕ УСМИХВАЙ МНОГО И НЕ СЕ СМЕЙ НА ГЛАС, ЗА ДА НЕ ПОКАЖЕШ, ЧЕ СИ ПРИТЕСНЕНА.

• НЕ РЪКОМАХАЙ.

• ВНИМАВАЙ ДА НЕ КАЖЕШ НЕЩО, КОЕТО НЕ ИСКАШ ДА БЪДЕ ЦИТИРАНО.

— Благодаря ти — каза Фрида. — Ще се опитам да запомня всичко това.

— Питах се как ли се чувстваш след откриването на онзи труп — каза Ивет.

— Мисля си за разни неща.

— Сънувах го — продължи Ивет. — Би трябвало да съм свикнала с огледа на местопрестъпления, но този се заби в паметта ми.

— Какво сънува?

— Че съм там — отвърна Ивет, — че гледам онова тяло. Само че беше в моя собствен апартамент, а не в твоя.

— Съжалявам.

— Поканиха ме да се явя на изпит за повишение.

— Това е добре — каза Фрида. — Ти го заслужаваш.

— Не знам. Понякога си мисля, че не съм подходяща за тази работа.

7

В десет часа на следващата сутрин заведоха Фрида в една стая, където, седнали един до друг на дълъг кожен диван, я чакаха журналистите. Пред тях имаше ниска стъклена маса, на която бяха сложени три чаши кафе и три мобилни телефона, готови за запис. Когато Фрида влезе, придружавана от пресаташето и Петрa Бърдж, те станаха прави и за един кратък миг тя изпита вътрешно отвращение. По лицата и на тримата беше изписано нездраво любопитство. Гледаха я така, сякаш беше някакъв експонат. Фрида усещаше как лакомите им погледи попиват с какво е облечена, как изглежда, как се движи, какви са маниерите й, гласът й, изражението й. Очакваха от нея да прояви емоция, несигурност, шок от преживяното. Фрида им кимна отсечено.

— Това е Гари Хилиър — каза пресаташето. — От „Кроникъл“.

Хилиър протегна едрата си длан и тя я пое. Той задържа ръката й повече от необходимото и я изгледа втренчено. Бузите му бяха месести и увиснали, а брадичката и кръглите му очила с метални рамки изглеждаха неестествено малки. Такава беше и устата му, която приличаше на розова пъпка. Беше облечен със спортно яке и черни панталони, които му бяха доста тесни, така че коремът му се издуваше над колана. Сякаш нищо у него не пасваше добре на мястото си. Но погледът на малките му сини очи беше проницателен. Той започна да говори нещо за травма и шок.

Фрида изтегли ръката си от неговата и се обърна към Лиз Барън.

— Срещали сме се и преди — каза Фрида, когато пресаташето тръгна да я представя.

— О, да, с Фрида сме стари познати — изчурулика Лиз Барън. Тя също се ръкува с Фрида. Зъбите й се белнаха в усмивка, а тюркоазеният цвят на сакото й грабваше окото. Носът й беше обсипан с лунички. Фрида си спомни как й се беше случвало да преминава от другата страна на улицата, за да я избегне, или да затръшва входната си врата в лицето й. — Аз все още работя в „Дейли Нюз“. Сигурно сте много изплашена. Това направо не е за вярване. — Тя тръсна глава и гъстата й лъскава коса се полюшна. — Просто не е за вярване.

— За съжаление, е самата истина — отвърна Фрида. С ъгълчето на окото си видя как Петра Бърдж я гледа намръщено.

Даниъл Блексток, който отразяваше криминалните новини за една новинарска агенция, представляваща местните вестници, сякаш се беше облякъл за съвсем различно събитие, все едно упражняваше съвсем различна професия. Носеше синя карирана риза, под нея бяла тениска, а над нея грубо дънково яке. Фрида разпозна в него един от репортерите пред дома на Рубен, онзи с гърбавия нос, на когото Клои се беше разкрещяла. Той изтри дланта си в панталоните, преди да се ръкува с нея, и каза, че за него е чест да я интервюира. Изглеждаше притеснен и някак несигурен.

Тримата седнаха отново, а Фрида се настани срещу тях на един черен стол с олекотена рамка. Петра Бърдж беше седнала до стената, в съседство с жената от пресслужбата, която държеше телефона си, готова да записва казаното на пресконференцията.

— На първо място — започна Лиз Барън, — бихте ли ни разказали от първо лице как се почувствахте, когато открихте мъртвото тяло?

— Емоциите ми бяха свързани, естествено, с Брус Стрингър. По-късно бях дълбоко разстроена, когато научих, че има семейство и две малки деца.

— Но тялото е било във вашия дом! — продължи Лиз Барън. — В хола ви! Под дъските на пода! — След всяко възклицание тя се навеждаше все по-напред. — Сигурно сте изпаднали в шок. Вероятно в момента сте травмирана. Изпаднали сте в посттравматичен шок, състоянието, в което изпадат войниците след тежък бой. Нормално е.

— Не съм травмирана — възрази Фрида. — Може би съм изпаднала в шок. Пред мен лежеше убит човек. Това е шокираща гледка.

— Ако бях на ваше място, сигурно щях да изпадна в истерия. Но в момента вие сте спокойна и сдържана, дори равнодушна. Такава ли бяхте и в онзи момент?

— Не знам как съм изглеждала в онзи момент.

Лиз Барън надраска нещо в бележника си. Изглеждаше недоволна. Фрида си представи как щеше да я опише.

— Може ли да ви попитам каква е причината за случилото се? — обади се Гари Хилиър.

Тя се обърна към него с облекчение.

— Да. Точно затова съм тук.

— Носят се определени слухове.

— Вероятно се досещате за онова, което ще кажа. -

Тя ги видя как се наведоха напред в очакване. — Всички сте чували за Дийн Рийв и вероятно знаете каква е връзката мис него.

Те кимнаха.

— Дийн Рийв беше смятан за мъртъв, но от доста време насам аз знам, че той все още е жив. — С цялото спокойствие, на което беше способна, Фрида им разказа всичко, което знаеше: как беше убил еднояйчния си близнак, след което беше избягал; как се беше появявал през годините — дебнейки я, закриляйки я, отмъщавайки за нея, бдейки над нея, следейки я неотклонно. Разказът й продължи няколко минути. През това време наблюдаваше лицата им: те слушаха жадно, донякъде с почуда.

— Значи той ви обича? — обади се Лиз Барън, когато Фрида приключи. — Искате да кажете, че Дийн Рийв е влюбен във вас?

— Казвам, че съзнанието му е обсебено. Аз съм тази, която разкри, че е жив. Сега той иска да контролира живота ми.

— Показва го по много странен начин — подхвърли Лиз Барън.

— Смятам, че той ми изпраща послание.

— Какво послание? — попита Даниъл Блексток, който досега беше мълчал. Изглеждаше леко замаян и я наблюдаваше с присвити очи.

— По моя молба Брус Стрингър се беше заел да открие Дийн Рийв.

— Значи всички са го смятали за мъртъв, с изключение на вас — каза Гари Хилиър.

— Той искаше да изчезне — отвърна тя.

— Но ето че отново се е появил — каза Блексток.

— Да.

— Има някои сериозни въпроси, свързани с полицията — продължи Гари Хилиър и се обърна към Петра Бърдж. — Може ли да ви помоля вие да коментирате?

— Тук сте, за да интервюирате доктор Клайн.

— Добре — отвърна Хилиър. Тогава ще попитам доктор Клайн. Вярно ли е, че полицейските власти са отказали да приемат, че Рийв е все още жив?

— Аз не съм тук, за да критикувам полицията — отговори Фрида. — Тук съм, за да кажа онова, което знам. Може да се окаже, че някой от вашите читатели знае или подозира нещо.

— Иска ми се да разбера коя е истинската Фрида Клайн — обади се Лиз Барън.

С много бавно движение Фрида посегна към чашата с вода и отпи една глътка, припомняйки си указанията на Ивет Лонг. Не биваше да казва нещо, което щеше да навреди.

— Ще се постарая да отговоря на всичките ви въпроси — каза тя накрая, все едно някой я беше стиснал за гърлото.

— Вашият личен и вашият социален живот до известна степен се смесват, нали?

— Аз нямам социален живот — отвърна Фрида.

— Вашият приятел беше убит. По жесток начин. Вие за кратко бяхте заподозряна. За известно време дори се криехте от властите.

— Това нямаше нищо общо с Дийн Рийв — възрази Фрида.

— Но моите читатели ще поискат да узнаят за мрака и насилието, които явно са част от личния ви живот.

Фрида погледна към Петра Бърдж, която й кимна леко, отчасти окуражително, отчасти предупредително.

— Това звучи твърде драматично.

— Преди време една шизофреничка едва не ви уби, след което тя самата беше убита, най-вероятно от вас.

— Истината е, че не я убих аз.

— Бяхте намесена и в други убийства и наръгвания с нож.

— Ако ми зададете конкретен въпрос, ще се опитам да отговоря.

— Дийн Рийв е човек, който обича насилието. Съгласна ли сте с това?

— Да, напълно.

— Смятате ли, че около вас има нещо — красива жена, привлечена от мрака и насилието… — На това място Фрида притвори очи и в съзнанието й се появи едно вестникарско заглавие. — Смятате ли, че по някакъв начин Дийн Рийв намира това за очарователно и дори за привлекателно? Все пак, вие сте психиатър. Познавате добре тъмните страни на хората.

Фрида отвори очи.

— Има психиатри, които се интересуват от злото и насилието, но аз не съм от тях. Работя като психотерапевт и задачата ми е да помагам на хората, когато се чувстват нещастни. Нямам кой знае каква сложна теория за Дийн Рийв. В определен момент от живота му просто се изпречих на пътя му.

Гари Хилиър вдигна ръка. Фрида кимна към него.

— Какво бихте казали на жените за поуките, които трябва да си извадят от вашите драматични преживявания?

Интервюто продължи един час. Фрида трябваше да отговаря на въпроси за детството си, за това дали е неомъжена, дали иска деца, за това какво мисли за депресията, как се грижи за физическата си форма („Ходя пеша“, отговори тя). По едно време тя прекъсна един сложен въпрос, зададен от Даниъл Блексток, за да попита дали може да каже нещо.

— Проблем ли има? — попита Хилиър. Той я гледаше втренчено по начин, който не й хареса.

— Убедена съм, че това, което ние всички искаме, е да хванем един убиец — заяви Фрида. — Надявам се, че и вие мислите същото.

— Това се разбира от само себе си — каза Лиз Барън.

— Смятам, че за нещата, които се разбират от само себе си, понякога се налага да се говори.

— Нека ви задам още един въпрос — продължи Лиз Барън. — Смятате ли, че имате репутацията на несговорчива жена?

Пресаташето се изправи, изкашля се леко и каза, че може би вече е време пресконференцията да приключи.

— Имате ли нещо против да се снимам с вас? — попита Лиз Барън.

Фрида беше толкова изненадана, че в първия момент не можа да отговори, но пресаташето каза: „Да, разбира се“, отиде и взе телефона на Лиз Барън; след това Гари Хилиър и Даниъл Блексток също поискаха да се снимат и накрая всички си направиха групова снимка. Фрида се почувства като в странен сън, в който тя беше на ужасяващо парти, от което не може да си тръгне. Но накрая всичко свърши. След като журналистите си тръгнаха, Фрида се обърна към Петра Бърдж.

— Достатъчно ли беше?

— Почти.

На другата сутрин журналистическите материали вече се бяха появили. Тя ги видя онлайн, но не можа да се насили да ги прочете докрай. Лиз Барън я беше нарекла „ледена кралица“ и беше написала, че Фрида е заключена в „смъртоносен танц“ с Дийн Рийв. Тя беше разговаряла със специалиста по изготвяне на психологически профили Хал Брадшо, който, на базата на богатия си опит с доктор Клайн, беше посочил, че тя проявява опасната склонност да бъде психотерапевт знаменитост. Разкриването на престъпления е наука, казваше той, а не участие в шоу за таланти. Гари Хилиър я беше нарекъл „впечатляваща“, а Даниъл Блексток — „мрачна“. Имаше доста страници със снимки — нейни, на Дийн Рийв, нейни заедно с приятели и със семейството й, снимки, за които дори не подозираше, че съществуват. Откъде ги бяха изровили? Телефонът й звънеше толкова често, как така всички знаеха номера й? Тя изключи звука. На екрана му започнаха да се появяват известия. Имейлът й се препълни с входящи съобщения. Би ли се съгласила да участва в еди-коя си програма, би ли дала интервю за друга, би ли написала собствена публикация за случилото се, би ли направила коментар поне за десетина вестника. Тя изтри всички тези покани, но те продължиха да пристигат.

Двете с Фран Болтън излязоха рано от квартирата и се отправиха пеша към Хампстед Хийт, брулени от студения вятър и дъжда, после поеха мълчаливо през Примроуз Хил и Риджънтс Парк. Не след дълго се озоваха пред частния й кабинет и Болтън каза, че ще постои отвън. Фрида се приближи до прозореца и се загледа към обширната строителна площадка, където дребните фигури на строителни работници със защитни каски на главите бръмчаха с багери в дълбокия изкоп. Тя взе папките, които й трябваха, както и телефонните номера на пациентите, на които трябваше да се обади, за да отмени сеансите с тях, но не си тръгна веднага. Отпусна се за малко в червеното си кресло, сложи ръце на страничните облегалки и се загледа в празното кресло отсреща. Кога отново щеше да се види с пациентите си? Кога щеше да се върне към предишния си начин на живот и към своята истинска същност?

8

Както всяка сутрин около единайсет, полицейската кола сви по „Сафрон Мюз“. От нея слязоха две полицайки и влязоха в къщата на Фрида. Едната се наведе и взе пощата от изтривалката.

— Ще се видиш ли отново с него?

— Чакам той да ми се обади.

— Харесваш ли го?

Те сложиха писмата на масата.

— Не знам какво точно търсим.

— Ако някой от тези пликове започне да тиктака, ще трябва да бягаме презглава.

— Това изобщо не е смешно. Така или иначе, няма нищо по-различно от предишните дни. Сметки, рекламни листовки и… — Тя спря и взе един плик. Името на Фрида и адресът й бяха написани с големи букви, сякаш ги беше надраскало някое дете. — Мислиш ли, че трябва да звъннем по телефона?

— Това писмо е адресирано до вас.

Петра взе една прозрачна найлонова торбичка за съхраняване на улики и леко я залюля пред Фрида.

— Защо е у вас?

— Ние, естествено, проверяваме пощата ви и ни е нужно съгласието ви, за да отворим този плик.

— Трябва ли ви?

— Да речем, че да.

— Тогава действайте.

Петра Бърдж извади латексови ръкавици от джоба си и издърпа плика от найлоновата торбичка. Много внимателно тя отвори плика от долния му край и измъкна сгънат лист хартия. Отвори го и го заглади. Прочете го, а после го завъртя. Фрида се наведе напред:

„Буш Терас “ 4

Скъпа Фрида,

Ето какво получаваш, кога то се мъчиш да ме откриеш.

Даниъл Глашър

— Това някой ваш приятел ли е? — попита Бърдж.

— Не.

— Тогава кой е?

— Дайте ми минутка. — Тя извади телефона си и звънна на Джоузеф.

— Фрида?

— Познаваш ли някой си Даниъл Глашър? — Последвалата пауза беше толкова дълга, че Фрида си помисли, че линията е прекъсната. — Ало? Джоузеф?

— Дани. Да. Аз работи с него. Не сега. Преди.

— Същият ли, който познаваше Дийн Рийв?

— Да. Нали ти казах преди.

— Говорил ли си с него напоследък?

— Той се е преместил. Какво се е случило?

— Ще ти кажа, когато разбера. — Фрида отново прибра телефона в джоба си. — Дийн е работил с Джоузеф в

Хампстед в една голяма къща, която беше изтърбушена и построена отново. Въпросният Дани Глашър е работил там по същото време в качеството си на електротехник и явно той е дал полезна информация на Брус Стрингър, малко преди последният да бъде убит.

— Защо му е на този електротехник да ви заплашва?

— Той не ме заплашва.

— Не ви разбирам.

— Можете да разберете това по почерка. Вижте как е написано „Б“ в „Буш“. Погледнете целия текст: личи си треперещата ръка, с която е бил написан. Да, Дани е написал думите, но те не са негови. Дийн Рийв е продиктувал това писмо.

Петра Бърдж сбърчи чело и се вгледа по-внимателно.

— Но в това няма никакъв смисъл. Защо Рийв ще се разкрива по този начин?

— Защото това е без значение.

— И ако изпраща заплашително писмо, защо в него ще си съобщава адреса?

— Защото иска аз или вие да отидем там.

— Смятате, че това е нещо като клопка?

— Не.

— Ще открия къде е тази „Буш Терас“ и ще отидем там с екип още сега.

— Аз може ли да дойда?

Петра я изгледа неодобрително.

— Това да не ви е ден на отворените врати?

„Буш Терас“ се намираше в жилищен квартал в Брент, който беше едва на четиресет години, но изглеждаше така, сякаш го подготвяха за събаряне. Половината от къщите бяха със заковани прозорци и врати. Полицаите пристигнаха с две коли и един микробус, блокираха входа към улицата и въоръжени и с шлемове на главите, се приближиха в индианска нишка до къщата. Трима от полицаите носеха метален таран.

Петра Бърдж натисна звънеца. Никой не отговори. Тя кимна и полицаите тласнаха напред металния таран, който разби паянтовата входна врата. Един от тях разчисти с крак дървените отломки. Те се втурнаха вътре, масивните им обувки затропаха силно по балатума, а после по-глухо по мокета. След това изчезнаха по различните стаи и се чуха викове „Чисто!“.

Тя влезе в кухнята. Къщата изглеждаше зле, беше вехта и порутена. Стените бяха олющени, един от прозорците беше счупен и закрит с картон, но иначе беше подредено. Порцелановите чаши, чиниите и стъклените чаши, макар и да не си съответстваха, бяха измити и старателно подредени на дъската за сушене. Капещият кран на чешмата дразнеше слуха. Петра Бърдж се пресегна да го затегне, но после размисли.

Някой сложи ръка на рамото й и тя се обърна. Един полицай беше свалил шлема си. Лицето му беше бяло като тебешир.

— Има нещо, което трябва да видите. В гаража е.

Той я поведе през къщата и влязоха в гаража, който заемаше половината от партерния етаж. Вътре нямаше кола. В дъното имаше хладилен шкаф, който беше отворен и бръмчеше. Петра Бърдж се приближи до него. Беше пълен с ролки полиетиленово фолио. А между тях се виждаше лице, което гледаше право в нея.

Фрида седеше в кухнята на Оливия и пиеше чай. Клои току-що беше излязла след разгорещена кавга с майка си. Приятелката на Фрида — Саша, беше там заедно със сина си Итън, който се беше разположил в скута й и лениво си играеше с яката й. Саша току-що беше разказала на Фрида за плановете си двамата с Итън да се преместят да живеят при баща й през следващите шест месеца, докато тя успее някак си да подреди живота си. Фран Болтън беше в дневната. На горния етаж се чуваше как Оливия мести някакви мебели. Навън валеше студен силен дъжд и дневната светлина беше слаба като при свечеряване. Фрида копнееше да си бъде у дома, в малката си къща, край топлата камина, в компанията единствено на своя котарак.

Мобилният й телефон иззвъня: беше Петра.

— Ало?

— Той излезе на светло. Сега вече ще го хванем.

Част втора

Изгубеният уикенд

9

Фрида отвори кухненската врата и излезе навън в малкия двор. Денят беше топъл, не духаше вятър; котаракът лежеше, облян от сноп слънчева светлина, и леко мърдаше с опашка в дрямката си. От седмици не беше валяло. Тя се обърна и погледна към къщата си, която много бавно започваше отново да усеща като собствен дом. Джоузеф беше боядисал всяка от стаите и освен водка, не приемаше никакво заплащане. Беше й поставил чисто ново дюшеме в хола, а тя беше купила килим с богати шарки и го беше застлала на мястото, където беше лежал трупът на Стрингър.

Фрида чу, че в банята тече вода, влезе отново вътре и се качи на горния етаж.

— Добре ли си? — попита тя през вратата.

— Не, не съм, по дяволите.

— Имаш ли нужда от помощ?

— Не.

— Може ли да вляза?

— Ако желаеш.

Фрида отвори вратата. Рубен се беше навел над мивката и плискаше с вода лицето си и оплешивелия си, плашещо бял череп.

— Много ли ти беше зле? — Тя все още се стряскаше от това колко много се беше променил през последните месеци. Лицето му беше слабо и с увиснала кожа; хубавата му гъста коса, с която той толкова много се гордееше и я носеше дълга над яката като студент, беше опадала напълно. Беше се смалил и остарял: хубавите му дрехи висяха на него.

— Да.

— Да слезем долу. След малко трябва да изляза за срещата, но ще ти направя чай. Поръчала съм ти такси да те закара вкъщи.

— Мразя шибания чай. Силно черно кафе. — Той я изгледа. — А може би и цигара.

— Но допреди малко ти беше толкова зле!

— Точно затова.

— Добре. Предполагам, че двамата с Джоузеф скоро ще се върнете към старите си навици.

Рубен се намръщи.

— Не съм го виждал от дни. Не ми връща обажданията. Сигурно си мисли, че съм заразноболен.

— Вероятно се е хванал някъде на работа.

Рубен заслиза по стълбите бавно и театрално: един болен мъж, който се преструваше, че ходи като болен. Той повдигна вежди, докато минаваше край Фрида и за един кратък миг тя си го спомни какъв беше, когато се бяха срещнали за пръв път — артистично небрежен, хубав и млад.

Половин час по-късно Фрида пристигна в полицейското управление, където я заведоха в голяма стая, чиито венециански щори на прозорците бяха спуснати срещу ярката слънчева светлина. През изминалите месеци беше опознала тази стая и други, подобни на нея: дългата маса, каната с вода, високата метална количка за сервиране, бутната в единия ъгъл, с чаени чаши отгоре, малка купчина чинии. Прекалено топла и през зимата, и през лятото; вътре беше задушно и миришеше на освежител за въздух и на лак за мебели.

Няколко полицаи, които тя познаваше, вече бяха там и се настаняваха на столовете. Сред тях беше детектив Дон Камински, висок и едър. Когато я видя, се смути и се направи, че е зает. Тя видя, че Фран Болтън също беше там и седеше в ъгъла. Когато срещна погледа на Фрида, Фран й помаха леко с ръка. Фрида седна и зачака мълчаливо. Знаеше какво следва.

Не й се наложи да чака дълго. Вратата се отвори широко и Петра Бърдж влезе в стаята, дребна и слаба, облечена с широки черни панталони и широка синя тениска, което я правеше да изглежда така, сякаш беше взела дрехите назаем от по-голямата си сестра. Лицето й беше бледо, а луничките й се виждаха отдалеч. След нея вървяха няколко мъже в костюми с мрачен и сериозен вид, а зад всички тях вървеше комисар Крофорд. Той не погледна нито към Фрида, нито към когото и да било от присъстващите, и седна в далечния край на масата. Попитаха го дали желае вода, но той само поклати глава. Фрида забеляза как стиска и отпуска челюстта си. Изглеждаше по-едър и по-розов от всякога, рядката му коса беше съвсем ниско подстригана, а лицето му беше свежо избръснато. Край ухото му се виждаше малка капчица кръв, където вероятно се беше порязал. Нямаше да му хареса, ако знаеше, че Фрида го гледа със съчувствие.

Когато всички се настаниха, в стаята настъпи неловка тишина. Петра Бърдж огледа насядалите около масата. Тя срещна съсредоточения поглед на Фрида, но не й се усмихна. Започна да говори, но веднага беше прекъсната от шума на отварящата се врата. Фрида се огледа и видя Карлсън и Ивет Лонг да влизат. И двамата бяха запъхтя ни.

— Закъсняхме ли? — попита Карлсън.

Те измъкнаха два стола и седнаха до Фрида.

— Не знаех, че и вие ще идвате — каза Фрида.

— Нито пък аз. — Петра не изглеждаше щастлива, че ги вижда.

— Решихме, че може да ти е нужна подкрепа. — Карлсън си наля чаша вода.

— Все едно сте дошли да гледате корида — подхвърли Крофорд.

— Кой е бикът? — попита невинно Карлсън.

— Ще видиш.

Фрида забеляза, че комисарят говореше по-спокойно от обикновено. Изглеждаше уморен.

— Готови ли сме да започнем? — Петра хвърли поглед към присъстващите и в стаята настъпи мълчание. — Преди шест месеца беше убит Брус Стрингър и тялото му беше заровено под дъските на пода в жилището на доктор Клайн. Малко след това Даниъл Патрик Глашър също беше намерен убит. Всички знаем за това. Имаме основания да смятаме, че двете убийства са били извършени от Дийн Рийв. От доста време доктор Клайн твърди, че Рийв е жив, но досега полицейските власти категорично отричаха това.

Тя преглътна сухо и отпи от чашата с вода пред нея. Фрида видя колко тънки бяха ръцете й. Ноктите й бяха оцветени с тъмносин лак.

— Както ви е известно, започнахме мащабно разследване. В него се включиха полицейски отряди, към гражданите бяха отправени призиви за съдействие, бяха извършени криминалистични анализи, детективи обикаляха от врата на врата, бяха проследени записите от камери за наблюдение. — Сега Петра Бърдж погледна право към Фрида. — На няколко пъти получавахме доклади, че някой нещо е забелязал, че на някои записи се вижда нещо подозрително, но в крайна сметка нищо не беше потвърдено.

— До момента не разполагаме с нищо — каза Крофорд.

— Разследването не доведе до желаните резултати — продължи Петра, — но нямаме намерение да го прекратим.

Фрида кимна.

— Знам, че случаите с убийства никога не се обявяват за приключени. Те просто потъват и биват забравени.

— Както вече казах, нямаме намерение да прекратяваме разследването, но ще пренасочим някои от нашите ресурси.

— И ще продължите да работите по случая?

— Когато е нужно, ще бъда на разположение.

— Това ми прилича на „не“.

— Няма да ви лъжа. Не разполагаме с никакви улики и не сме обнадеждени. Съжалявам.

Петра Бърдж се обърна отново към навъсените мъже и жени около масата.

— Някакви въпроси?

Всички мълчаха.

— Добре. Комисар Крофорд иска да каже няколко думи.

Крофорд се изкашля сухо и прокара пръст по вътрешната страна на яката си.

— След половин час — каза той — ще дам пресконференция. Главен криминален инспектор Бърдж показа висок професионализъм и извърши разследването по всички правила. Но резултати няма и това никак не е добре. Задават се въпроси във и извън полицейските структури. Тиражират се инсинуации, че съм отказал това разследване да бъде проведено на по-ранен етап.

Фрида не смееше да погледне към Карл сън и Ивет. И двамата знаеха каква е истината зад тези „инсинуации“. Вътрешно се надяваше Ивет да не каже нещо, да не измърмори нещо или да не се изкашля и това да бъде изтълкувано като сарказъм.

— Някои вътрешноведомствени решения определено подлежат на критика — продължи Крофорд. — А ето че сега се провалихме при решаването на този заплетен случай. Винаги съм вярвал, че неделима част от работата на полицейския комисар е да умее да поема отговорност. Бикът се отказва от борбата и спира дотук. Днес подавам оставка и това влиза в сила незабавно.

Никой не проговори. Всички седяха с наведени глави. Мъжът до Крофорд го потупа по рамото, но съвсем леко, сякаш се боеше, че едно по-силно потупване би предизвикало експлозия. Комисарят се изправи.

— За мен беше чест да служа заедно с вас — каза церемониално той.

В стаята се чуха тихи гласове. Всички се изправиха на крака. Докато комисарят крачеше към вратата, към него се приближи Фрида.

— Предполагам, че се чувствате отмъстена — подхвърли той.

— Тъкмо исках да ви кажа, че съжалявам.

— Съжалявате?

— Да. Не виждам защо трябваше да стане така.

— Нима? — отвърна Крофорд с иронична усмивка. — Може би трябва да попитате за това вашия приятел Уолтър Левин.

— Защо? Какво общо има той?

— Откъде да знам? Аз съм просто обикновен полицай. Или бивш полицай. — Крофорд кимна към Карлсън. — Опитай се да й попречиш да бъде убита, Мал. Е, добре, отивам на последната си пресконференция.

Фрида, Карлсън и Ивет го изпратиха с поглед.

— Гадняр! — изфуча Ивет.

— Недей! — изгледа я неодобрително Карлсън.

— Защо не? Той от години си прави гаргара с вас.

— Аз пък си мисля, че може би ще ни липсва, когато се оттегли.

— Не знам — каза Ивет. — Може би съм уморена от всичко това.

— Първо си вземи изпита — посъветва я Карлсън. — Порадвай се на повишението, поработи, а после може и да се почувстван] изморена. — Той се обърна към Фрида загрижен: — Изключително много съжалявам за всичко.

Когато Фрида се прибра вкъщи, първото, което направи, беше да се обади в „Складовете“ — клиниката по психотерапия, в която работеше през част от времето и която й изпращаше клиенти за консултация.

— Отново започвам да приемам пациенти — каза тя. — Колкото по-скоро и колкото повече, толкова по-добре. От доста време тъпча на едно място в очакване да се случи нещо, което очевидно никога няма да се случи. Искам отново да запълня живота си.

10

Фрида се прибираше пеша вкъщи, избирайки малки улички, за да избегне грохота и изпаренията на оживения трафик. Бръснещият вятър навяваше дъждовни капки, по уличната настилка се търкаляха отпадъци и откъснати клони.

Когато сви по тясната павирана уличка, видя позната мъжка фигура, която стоеше пред входната й врата, облечена в износено платнено яке, с коса, по-рошава от всякога, с преметната през рамо чанта и голям опърпан куфар в краката. А после видя, че до него стоеше още някой — слаба фигура с палто, което беше прекалено голямо.

— Джоузеф! — възкликна тя, когато наближи.

Той се обърна. Лицето му светна от облекчение. Беше небръснат и мръсен. Якето му беше скъсано. Тежките му обувки бяха кални, с развързани връзки, които се влачеха. Джоузеф я погледна с изразителните си кафяви очи. Момчето до него имаше същите големи кафяви очи. През годините Фрида не един път го беше виждала на снимки. Тя се наведе към него. Лицето му беше слабо и немито, а погледът му — изплашен. Палтото му висеше от него. Маратонките му бяха протрити.

— Алексей?

Момчето кимна.

— Тук сте на сигурно място. Елате.

Тя пъхна ключа в ключалката и отключи вратата, а после с жест покани Алексей да влезе. Той погледна въпросително баща си. Джоузеф обгърна с ръка раменете му и му каза нещо с думи, които Фрида не разбра. В гласа му се прокраднаха ласкави нотки, които тя не беше чувала досега.

— Ти се върна — каза тя на Джоузеф, докато затваряше вратата след тях, пускайки осветлението. — Имам предвид в Украйна.

— Да.

— След малко ще ми разкажеш по-подробно. Но първо Алексей ще си вземе вана, а аз ще му приготвя нещо за хапване. Изглежда много изтощен.

— Изплашен е, Фрида, и тъжен.

— Кажи му, че ще му приготвя ваната. Ще дам и на двама ви хавлиени кърпи. Има ли дрехи?

Фрида посочи към големия куфар.

— Има малко.

Тя се качи на горния етаж и пусна водата във ваната, която Джоузеф й беше инсталирал; извади пухкави бели хавлиени кърпи и се върна обратно при Джоузеф и сина му.

— Ваната е готова. Ще направя кафе за теб и горещ шоколад за него.

Тя изпрати с поглед Джоузеф и Алексей, докато се качваха нагоре по стълбите: един едър мъж и едно кльощаво момче, хванати за ръце.

— А сега разказвай — каза Фрида.

Бяха седнали в кухнята и Джоузеф ядеше препечена филийка, намазана с конфитюр, отхапвайки големи хапки и отпивайки глътки силно кафе. Той миришеше на тютюн и пот, а мръсното му лице беше изнурено.

— Вера умряла — изрече тихо той и изхлипа, закривайки с длан очите си. — Моята жена вече я няма.

Фрида докосна съчувствено ръката му.

— Много бързо. Съвсем неочаквано. Новият й мъж обадил се да каже. — За момент лицето му се сгърчи. — Аз не бил добър съпруг, Фрида. — Раменете му се отпуснаха, главата му клюмна. — Запознахме се, когато бяхме много млади. Но аз наистина я обичах.

— Знам.

— И така, аз трябваше погрижа се за синовете си. Те имат нужда от баща си. Не казал на никого, само на Степан. Степан помогнал.

Степан беше приятелят на Джоузеф от Русия; Фрида предпочиташе да не мисли по какъв начин си изкарваше парите.

— А къде е Дима?

— Дима не поискал да дойде.

— Може би защото Украйна е неговият дом.

Джоузеф кимна.

— Цялото семейство там.

На Фрида й се искаше да го разпита за пътуването, за това как е успял да доведе Алексей в Англия, но отгоре се чуваше как водата тече извън ваната. Джоузеф натъпка дебелия залък хляб в устата си и се изправи.

— Той изживява голям стрес, Фрида. Не говори, не плаче, нищо. Само мълчи и е много тъжен.

— Нужно му е време.

Докато двамата мъже бяха на горния етаж, Фрида звънна на Рубен и му обясни какво се е случило.

— Те могат да останат тук — каза тя.

— Домът на Джоузеф е тук, при мен — отвърна Рубен. — Та ти дори нямаш свястна стая за гости.

— Сигурен ли си, че това е добро решение?

— За мен ще е добре — Рубен се засмя горчиво. — Може би ще спра да се самосъжалявам.

Тя приготви бъркани яйца за Алексей, но той почти не ги докосна. Направи му горещ шоколад и той го изпи предпазливо. Беше си облякъл долнище на анцуг, което му беше много късо, и червена тениска с дълъг ръкав, която му беше толкова голяма, че ръкавите й закриваха дланите му. Фрида отиде в хола, вдигна котарака, който спеше блажено свит в един фотьойл и го сложи в скута на Алексей. Той внимателно го погали, навел главата си така, че тя не можеше да види изражението му.

11

Половин час по-късно, когато Алексей вече спеше в леглото на Фрида, а Джоузеф пушеше в задния двор, мобилният й телефон иззвъня.

— Клои?

Отсреща се чу дишане, а може би беше сподавено ридание.

— Клои? Какво става?

Фрида почака.

— Говори!

— Къде съм?

— Какво? Не знам. Какво искаш да кажеш? Добре ли си?

— Не.

— Добре. Идвам веднага. Кажи ми къде си.

— Къде съм? — попита отново Клои с удебелен глас. — Слушай, Клои. Говориш несвързано. Вкъщи ли си? При Оливия?

— Чувствам се зле.

— И не знаеш къде си?

Отговор не последва, чуваше се само неравно дишане.

— Огледай се наоколо. — Фрида говореше високо и ясно. — Какво виждаш?

— Какво виждам ли?

— Да.

— Едно дърво.

— Това не е достатъчно. Стой будна, не заспивай. Какво друго?

— Една църква.

— Ти си близо до църква? Знаеш ли как се казва?

— Не.

— Можеш ли да станеш права?

В отговор Клои изскимтя.

— Виждаш ли някого?

— Заобиколена съм от камъни.

— Какви камъни?

— Надгробни камъни.

— И си близо до църква?

— Около дървото са. Много. Забити са един до друг.

Сега Фрида вече знаеше къде точно беше Клои.

— Идвам — каза тя. — Идвам да те взема.

Старите надгробни камъни бяха плътно забити един до друг около Дървото на Харди в гробището „Сейнт Панкрас“. Под тях лежаха костите на отдавна починали хора, а над тях бяха надвиснали клоните на вековен ясен. Преди няколко месеца Дийн беше откраднал скицника на Фрида, в който тя беше започнала да рисува това дърво, като знак за това, че тайно е бил в дома й. След приключването на случая „Хана Дохърти“, Фрида беше отишла там още веднъж, за да помисли над всичко, което се беше случило. Онази вечер, късно в мрака, приятелите й бяха дошли при нея. Сега Клои очевидно беше там, объркана, неспособна да говори свързано.

Фрида спря едно такси, но движението около Кингс Крос пъплеше едва-едва, ето защо тя скочи от таксито и затича по „Камли Стрийт“, с Риджънтс Канал от едната й страна, и не след дълго се втурна в малкия църковен двор, където се намираше дървото, оградено от желязна ограда.

Отначало не видя Клои, но когато мина отзад, я откри от другата страна на оградата. Седеше облегната на един гробищен камък с разкрачени крака и пепеляво, подпухнало лице. Гримът й се беше размазал под очите, а косата й беше мазна и сплъстена. Беше облечена със сива лятна рокля с къс ръкав, а на краката си беше обула сандали. До нея имаше малка платнена чанта. Когато дойде по-наблизо, Фрида видя, че на врата и по босите й крака имаше драскотини. Очите на Клои бяха отворени, но тя гледаше Фрида със замъглен поглед и сякаш не я виждаше. Фрида провря ръката си през оградата и я сложи върху босия крак на Клои; той беше студен и лепкав.

— Фрида?

— Да. Почакай. Идвам да те взема.

Фрида отиде бързо до портата на оградата, но тя беше заключена с катинар и й се наложи да прескочи острите шипове отгоре. Проправи си път до племенницата си, взе ръцете й в своите и ги стисна здраво.

— Кажи ми какво е станало?

— Ммм!

Фрида хвана младото момиче за раменете.

— Погледни ме, Клои. Аз съм, Фрида.

— Фрида.

— Да. Боли ли те някъде?

— Не знам.

— Какво се е случило с теб?

— Зле ми е.

Фрида вдигна кичур коса от челото на Клои. Племенницата й не миришеше на алкохол, а на пот и на кисело.

— Ще извикам линейка, за да отидем в болницата. Разбираш ли ме?

— Къде съм? — отново попита Клои.

— Близо до Кингс Крос.

— Защо?

— Не знам.

— Искам да си отида вкъщи.

— Скоро ще си бъдеш вкъщи. Ще остана при теб. Спомняш ли си какво се е случило?

— Какво?

— Добре, добре.

Тя седна до Клои и я прегърна. Главата на Клои клюмна на рамото й.

— Някой ли те доведе тук? С кого си била?

— Не знам — измънка Клои. Гласът й беше дебел, сякаш езикът й едва се побираше в устата.

— Боли ме главата. Жадна съм. Малко ми се гади.

12

Фрида се качи в линейката заедно с Клои. Племенницата й беше в полусъзнание. Повечето от онова, което говореше, беше несвързано, но Фрида разпозна собственото си име и се наведе.

— Какво?

— Не казвай на мама.

— Вече й се обадих — отвърна Фрида.

Клои смотолеви нещо и се унесе. Младата фелдшерка се надвеси над нея, а после впери поглед във Фрида. — Как се казва?

— Клои.

— Чуваш ли ме, Клои? — попита фелдшерката с висок глас. Никакъв отговор. Тя леко потупа Клои по бузата.

— Клои! Събуди се! Кажи нещо!

Клои измърмори няколко думи, но Фрида не ги разбра. Фелдшерката се обърна към Фрида:

— Алкохол ли е пила?

— Не мисля.

— Знаете ли какво е взела?

— Мисля, че трябва да й се направи проба за флунитразепам.

Фелдшерката се намръщи. Тя имаше червена като пламък коса, лицето й беше цялото обсипано с лунички и на възраст едва ли беше по-голяма от Клои.

— Упойващо вещество с цел изнасилване? Ще видим.

От линейката Клои беше транспортирана на болнична носилка по един коридор до болнична кабина; от едната страна на носилката вървеше Фрида, а от другата фелдшерката и един лекар. По пътя Фрида им каза всичко, което знаеше, а то не беше много. Съблякоха дрехите на Клои и я облякоха в болничен халат. Лекарят попита Фрида дали не иска да почака отвън, докато трае прегледът.

— Мисля, че е по-добре да остана — отвърна Фрида.

Тя беше виждала много по-лоши неща, но гледката на отпуснатото тяло на племенницата й, което беше подложено на медицински преглед, с разтворени крака и изследване на влагалището, сякаш я прободе в сърцето. Все едно присъстваше на началото на аутопсия.

След като приключи, лекарят се изправи.

— Няма охлузвания — каза той. — Няма следи от сексуално насилие.

— Добре — отвърна Фрида. — Това е добре.

— Тя често ли се напива?

— Помирисах дъха й. Не мисля, че е пила алкохол.

Лекарят светна с медицинско фенерче в окото на

Клои.

— Мисля, че сте права.

Той кимна към сестрата, която обикаляше наоколо.

— Да я хидратираме.

Докторът направи крачка назад и погледна Фрида. Имаше къса сива коса, а лицето му беше бледо, с тъмни кръгове под очите. Вероятно приключваше смяната си.

— Понякога не ги хидратираме напълно. Предпочитаме да ги оставим с частичен махмурлук, за да им дадем урок.

— В това ли се състои работата на един лекар?

— Ако постоите тук няколко петъчни вечери поред и видите как всеки път водят едни и същи хора…

Сестрата извика лекаря. Готвеше се да включи система, но отстъпи назад и лекарят огледа ръката на Клои. Той погледна към Фрида.

— Каква роднинска връзка имате с нея?

— Тя ми е племенница.

— Племенницата ви има ли някакви тревоги и притеснения?

— Не съм чувала да има. Защо питате?

— Не знам какво е взела — каза лекарят, — но знам как го е взела. Погледнете! — Той посочи бледата кожа по отпуснатата лява ръка на Клои. — Три, четири следи от убождане с игла.

— Това не е възможно — отвърна Фрида.

— Защо?

— Клои не си инжектира опиати.

Лекарят си свали очилата и разтри с ръка уморените си очи.

— Мисля си за честите случаи, когато родители, роднини или приятели са стоели там, където сега стоите вие, и са ме убеждавали, че е изключено техните син или дъщеря да вземат наркотици.

— Значи смятате, че Клои е излязла една делнична вечер и най-неочаквано е решила да си инжектира упойващо вещество?

— Тя не го е направила отведнъж. Както сама виждате, има поне четири следи от убождане. Малко е прекалила.

— Не вярвам, че Клои го е направила.

Той разпери ръце.

— Няма смисъл да ме убеждавате. Аз съм просто един лекар в „Спешна помощ“, на когото постоянно се налага да помага на хора в „насипно състояние“. Изпратихме кръвна проба за изследване. Скоро ще разберем със сигурност. И не се притеснявайте: ще й направя пълно хидратиране.

— Мога ли да остана?

— Не видяхте ли табелката на вратата? Винаги са добре дошли хора, които са готови да поемат грижа за пострадалия, освен ако не са пияни, налитащи на бой или създаващи суматоха, което често се случва. Тогава не са чак толкова добре дошли.

Фрида седна на един стол в оградената със завеси кабинка и се загледа пред себе си. Беше виждала Клои в дни на беди и тревоги, но си мислеше, че вече са останали в миналото. Нима всичко щеше да започне отначало? Но нямаше смисъл още отсега да се притеснява за това. Тя седеше и наблюдаваше своята изпаднала в унес племенница, чийто гръден кош се повдигаше и спадаше. Вече свикваше със звуците наоколо, с гласовете от приемната, със стенанията на болните, с тракането на колелата на болничните носилки, с пиукането на мониторите. Изведнъж чу познат, изпълнен със страдание глас. Изправи се, дръпна завесата и видя пред себе си обляното в сълзи лице на Оливия, майката на Клои. Тя се хвърли към Фрида и бурно я прегърна. Фрида усети влагата по бузите й и силния аромат на парфюм и бяло вино.

— Пътувах до тук цяла вечност — оплака се Оливия. -

Метрото спря за известно време. Казаха, че някой се хвърлил под влака. Защо не правят това вкъщи, вместо да притесняват хората?

— По-добре да поговорим за Клои — прекъсна я Фрида.

Оливия погледна към дъщеря си и избухна в сълзи. Фрида я накара да седне и й донесе чаша вода. Когато се посъвзе, Оливия започна да говори, хлипайки, за провалите си като майка и за провалите на Клои като дъщеря.

— Аз, естествено, я обичам — продължи да нарежда Оливия. — Тя е всичко, което имам. Но тя никога не ми се обажда, когато нещата й са наред. Когато телефонът звънне и отсреща е Клои, значи е станало нещо лошо.

— Но сега не ти звънна Клои. Бях аз — каза Фрида.

— Все едно.

Постепенно разговорът се прехвърли от Клои към проблемите, които й създавал мъжът, с когото Оливия излизала, а после към някакъв ремонт, който вървял трудно. По едно време завесата се дръпна и се появи един мъж, който държеше клипборд.

— Едната от вас е лекарка — каза той. — Вярно ли е?

— Аз съм лелята на Клои — обясни Фрида. — И наистина съм лекар. Това достатъчно ли е?

— Вие сте тази, която е казала, че може би са й дали едно от онези упойващи вещества, които се използват с цел изнасилване.

— Казах, че трябва да се изследва за такова.

— Изследването показва, че не е приемала такова вещество, освен това в кръвта й няма следи от алкохол. Но има наличие на фенобарбитал.

— Какво е това? — изскимтя Оливия.

— Използва се при лечение на припадъци — каза Фрида. — Но е и мощно успокоително.

— Клои не би взела такова лекарство. — Оливия стисна силно ръката на Фрида.

— И аз казах същото.

— Няма да повярвате какво са способни да вземат — възрази лекарят. — Готови са да си инжектират какво ли не.

— Да си инжектират? — повтори ужасена Оливия. Последва дълъг и болезнен разговор, при който

Оливия се насилваше да говори, хълцайки и хлипайки, притиснала кърпичка до устата си. Накрая се споразумяха Клои да бъде изписана на следващата сутрин.

13

Фрида се върна вкъщи пеша от болницата. Джоузеф и Алексей си бяха тръгнали и единствената следа, че са били там, беше голямото мръсно петно около ваната. Тя звънна на Рубен, който й каза, че са се настанили благополучно при него и че Алексей е хапнал малко паста, но не е обелил нито дума.

Тя поспа няколко часа и полежа будна на ранната утринна светлина, мислейки си за нещата, които й предстоеше да свърши през деня. По-късно сутринта Фрида се срещна с Оливия в болницата и след няколкочасово очакване на лекар специалист и на оформяне на документите за изписване, те изведоха Клои и взеха такси до дома на Оливия. Клои беше все още замаяна. Изглеждаше уморена, тъжна и с напълно изцедени сили. Дори когато влезе в родния си дом, където тя самата до неотдавна беше живяла, сякаш не можа да го разпознае.

— Искам да се изкъпя — каза тя.

— Фрида? — Оливия беше леко паникьосана. — По-лесно ще бъде, ако не й помага майка й.

Фрида заведе Клои до банята на горния етаж, съблече я и й помогна да влезе във ваната. Това й напомни за Алексей.

— Не си отивай — каза Клои със слаб глас.

Фрида нямаше намерение да си тръгва. Тя пусна водата във ваната и изкъпа Клои, все едно беше някое четиригодишно момиченце. После махна запушалката и помогна на Клои да се изсуши. Оливия донесе пижама и двете я придържаха, докато нахлузи долнището, а после Фрида закопча копчетата на горнището.

— Може ли да се настани в старата си стая? — попита Фрида.

— Вече приготвих леглото.

Фрида очакваше да се сблъска с трогателния спомен за спалнята на тийнейджърка, окичена със стари окъсани постери на звезди отпреди десетина години. Вместо това видя една изцяло обновена стая, в която нямаше и следа, че там някога е живяла тийнейджърка. Но Клои изобщо не забеляза това, а и нали поне леглото беше все още там. Фрида й помогна да се завие и дръпна пухената завивка чак до брадичката й.

— Искаш ли чай?

— Добре.

— Обикновен чай? Чай от лайка?

— Добре.

— Кой от двата?

— Единия или другия.

Клои нямаше нищо общо с нормалното, сърдито и самоуверено младо момиче, което Фрида познаваше от толкова отдавна. Тя направи две чаши чай от лайка и ги занесе на горния етаж. Поднесе на Клои едната от тях, така че Клои да може да пие от нея.

— Искаш ли да поговорим? — попита я Фрида.

— Уморена съм — отвърна Клои.

— Имаш ли нещо против аз да говоря?

Клои бавно поклати глава.

— И преди съм ти го казвала. Каквото и да се случва в живота ти — каквото и да е то — винаги можеш да дойдеш при мен.

— Знам.

— Има толкова много неща, които мога да ти кажа относно инжектирането на опиати: не знаеш дозата, не знаеш доколко чисто е веществото, не знаеш дали иглата е стерилна.

— Не — изрече с усилие Клои.

— Аз не те съдя.

— Не бях аз.

Очите на Клои се напълниха със сълзи и Фрида взе чашата от ръцете й, сложи я на нощното шкафче и прегърна племенницата си.

— Много съжалявам — изхлипа Клои в рамото й.

— Недей. Всичко е наред.

Клои каза нещо неразбрано.

— Какво се опитваш да кажеш?

— Твоят уикенд.

— Моят уикенд ли?

Клои си пое дълбоко дъх, опитвайки се да говори нормално. Думите с мъка излизаха от устата й.

— Съжалявам… че… ти провалих… неделята. А също… и… вчера. Съботата.

Фрида замълча, преди да отговори. Очевидно барбитуратът все още замъгляваше съзнанието на Клои.

— Днес не е неделя, Клои — каза тя внимателно. — Вторник е.

Клои се помъчи да седне в леглото и Фрида се опита да я спре.

— Не — възпротиви се Клои. — Не искам да лежа. По-добре да седна.

— Какво се случи, Клои? Можеш да ми кажеш.

— Всичко ми е като в мъгла. Все едно е било някъде другаде и много отдавна. Спомням си, че беше краят на седмицата, петък вечерта, и че си облякох една рокля.

— Сивата ли?

— Да.

— Тази, с която беше облечена, когато те намерих?

— Предполагам. Щях да ходя в един бар в Уолтъмстоу. „Портърс“. Имах среща с приятелки.

— Кои приятелки?

— Дий и Майла. Познаваш ги.

Фрида кимна: преди няколко месеца Клои ги беше поканила в къщата й на импровизирана вечеря, която й беше хрумнало да организира.

— А Клаус каза, че може би и той ще дойде.

— Клаус?

— Да.

— Кой е Клаус?

— Скоро се запознах с него. Знаеш как е… Едно приятелче.

— Едно приятелче.

— Много е готин — каза Клои с предизвикателна нотка в гласа, с която напомни за себе си.

— Е, и дойде ли този Клаус?

— Не знам. Не си спомням. Вероятно. Всичко ми се губи.

— Нещо друго спомняш ли си?

— Абсолютно нищо. Не си спомням нищо от бара. Нито пък си спомням кога съм си тръгнала. От онзи момент всичко е като… Все едно си сънувал сън, който после се е изпарил и няма как да го уловиш. Първият ми истински спомен е, когато видях лицето ти на другия ден.

— Клои.

— Какво?

— Не беше на другия ден. Беше в понеделник.

— В понеделник. Как е възможно да е било в понеделник? Та това е целият уикенд.

— Да.

— Какво се е случило с мен?

Фрида се наведе напред и хвана с ръце бледото изплашено лице на Клои.

— Бъди откровена с мен. Можеш да прекараш цял уикенд, инжектирайки си наркотични вещества, и времето за теб ще спре. Кажи ми истината. Няма да кажа на никого.

Лицето на Клои се сгърчи и тя заприлича на разтревожено малко дете.

— Да си инжектирам наркотични вещества? Прекрасно знаеш, че се страхувам от спринцовки. Не бих могла да го направя.

— Но ти си излязла в петък, а те намерихме в понеделник — каза Фрида. — Това са три нощи и два пълни дни. Къде беше?

— Как е възможно?

— Ти самата каза, че се чувстваш като в сън — продължи Фрида. — Можеш ли да си спомниш поне малко от него?

— Не знам — отвърна Клои, отново с голяма умора в гласа. — Сякаш пред очите ми се е спуснала гъста мъгла. Май имаше някаква кола. По едно време се тръсна силно и на мен ми се догади. Чух и някакви звуци, но не видях нищо. Това възможно ли е?

— Да, възможно е.

Фрида извади телефона си и набра един номер.

— Карлсън — каза тя. — Трябваш ми спешно.

14

Карлсън седеше на един дървен стол до леглото. По бузите на Клои се стичаха едри сълзи. „Изглежда като разплакано дете“, помисли си Фрида. Дори лицето й, почистено от мръсотията и грима, изглеждаше по-кръгло и по-пухкаво. Фрида видя, че устните й бяха напукани, а по рамото й имаше драскотини.

— Боли ме главата — каза Клои.

— Сигурно те боли — отвърна Карлсън със сериозен тон.

— И ми се гади. Все едно са ме отровили.

— Наистина са те отровили.

— Какво е станало? — Клои премести погледа си от Фрида към Карлсън, сякаш те можеха да й поднесат отговора с магическа пръчица.

— Не знаем, но ще разберем — каза Фрида.

— Някой ти е инжектирал голямо количество фенобарбитал — поясни Карлсън.

— Не съм аз — каза Клои. — Вярвате ми, нали?

— Да. — Фрида хвана ръката й и я задържа за момент. — Но как го е направил? Бях в бара. Хората наоколо щяха да видят.

— Най-вероятно първо са ти сипали нещо в питието — каза Карлсън. — Може би рохипнол.

— От него не бяха открити следи в кръвта й — обади се Фрида.

— След три дена вече няма следи.

— Но защо? — Клои стисна по-здраво ръката на Фрида. — Не са ме изнасилили. Не са ме ограбили. Защо са го направили?

— Понякога тези перверзници просто обичат да гледат. — Лицето на Карлсън беше мрачно. — Избират си някоя жена и се забавляват, гледайки я как губи контрол над себе си. Те имат власт над нея, без нищо да са направили.

— Продължило е три нощи и два дни — каза Фрида.

Той кимна.

— Що за гледка е това?

— Не знам.

— Дий и Майла — обърна се Фрида към Клои. — Искам да говоря с тях.

— В телефона ми са.

Фрида взе платнената чанта, която беше оставена до Клои край Дървото на Харди, и я отвори. Вътре имаше гребен, портмоне с банкнота от десет лири, карта за градския транспорт и мобилния телефон на Клои. Карлсън го взе от Фрида и го включи.

— Никакви обаждания през уикенда — установи той. — До момента, в който ти е позвънила.

— Какво означава това?

Карлсън сви рамене.

— Означава, че най-вероятно са извадили СИМ картата. Един телефон може да бъде проследен дори когато е изключен, но не и когато няма СИМ карта. Тогава е просто парче безполезна пластмаса.

— Значи, който е извършил това, е знаел какво прави.

— Тази особеност на мобилните телефони е известна на всички.

— На мен не ми е известна. — Фрида се обърна към Клои. — Иска ми се да поговоря и с Клаус.

— Клаус е готин.

— Колко добре го познаваш?

— Знам, че е готин.

— Тогава не би имал нищо против да поговоря с него.

— Предполагам. — Клои затвори очи. — Е, добре. Обади му се. Все ми е едно.

— Нещо друго спомняш ли си?

Но отговор не последва — чу се само слабо похъркване. Карлсън се изправи и се дръпна от леглото; все още накуцваше леко, макар че още преди месеци му бяха свалили гипса. Фрида придърпа по-нагоре пухената завивка и спусна завесите. После двамата с Карлсън излязоха от стаята.

Докато слизаха на долния етаж, те чуха Оливия да говори много високо по телефона; от време на време гласът й изтъняваше в провлачено скимтене. Тя крачеше възбудено от кухнята към дневната и обратно, като през цялото време жестикулираше със свободната си ръка.

— Можем ли да отидем на по-тихо място? — попита Карлсън.

Фрида отвори вратата към това, което Оливия наричаше свой кабинет, но което очевидно беше стая за непотребни вещи. Вътре беше пълно с празни кашони от вино, стари вестници и списания, купчини от безразборно нахвърляни банкови извлечения, дрехи, които Оливия вече не носеше.

— Трябва да се обадим на Петра Бърдж — каза Карлсън, щом затвориха вратата.

— Да си го кажем направо. И двамата мислим, че Дийн е отвлякъл Клои.

— Както вече спомена горе, това не е бил просто някакъв негодник, който е сипал опиат в питието на Клои. Тя е изчезнала за целия уикенд. Не е била изнасилена. Каква е причината за случилото се?

Фрида стоеше мрачна, без да отговори.

— А и виж къде беше намерена. На място, което познаваш. В гробище. Все едно е хищник, който обикаля, грабва и домъква набелязаната жертва.

Фрида зарови лице в дланите си и изрече с мъка:

— Значи сега Дийн се е прицелил в някого, когото обичам и за когото съм се грижила през целия си живот.

— Може би просто ти се подиграва за това, че следствието се провали.

Фрида повдигна главата си и кимна. Лицето й беше свъсено.

— Ще трябва да поговоря с приятелите на Клои. А също и с този Клаус.

— Освен това трябва да разберем къде е била.

— Благодаря ти.

— За какво?

— За това, че казваш „ние“.

За кратко изражението на Карлсън се смекчи.

— Едва ли е лежала край дървото през целия уикенд — продължи той.

— Тя не си спомня нищо — с изключение на някаква кола.

— Може би ще си спомни още нещо.

— Може би.

— Ще говоря с Петра.

— Вече минаха шест месеца, а те така и не намериха Дийн.

— Тя трябва да бъде уведомена.

— Прав си.

— Виж, ще пътувам с децата си за няколко дни.

— Казваш го с такъв тон, сякаш е нещо лошо.

— Искам да съм наоколо, за да се уверя, че Клои е добре, а и ти може да имаш нужда от мен.

— Карлсън, децата ти имат нужда от теб. Ние ще се справим. Освен това не знам какво би могъл да направиш.

— Най-вероятно нищо. Но ти трябва да внимаваш.

— Нямам представа какво точно означава това.

15

На следващия ден Фрида се срещна с Дий и Майла в едно кафене недалеч от главната улица на Шордич, където Дий работеше. То беше тясно и пълно с брадати младежи и момичета с кръгли очила. В средата на помещението лениво се изтягаше огромно куче.

И двете бяха там, когато Фрида пристигна. Бяха седнали на дървена маса до прозореца и пиеха билков чай. Дий беше дребна, с ниско подстригана тъмна коса и живо скулесто лице. Майла беше по-висока, със загадъчен вид. Фрида я беше запомнила с това, че почти не говореше.

— Да ви донеса ли нещо? — попита я Дий.

— Не, благодаря. Знам, че след малко ще трябва да се върнете на работа.

— За какво искате да разговаряте с нас? — попита Майла с рязък тон. — Случило ли се е нещо?

— Както ви казах по телефона, отнася се за Клои. Дий се наведе напред.

— Тя добре ли е?

— Били сте заедно в петък вечерта.

— Само за малко. Защо?

— Някой е сипал опиат в питието й — отвърна Фрида. — В петък?

— Да.

— Исусе! — каза невярващо Дий. — Тя добре ли е?

— Замаяна е и й се гади.

— Прегледаха ли я? — попита Майла, вперила немигащ поглед във Фрида.

— Нямаше следи от сексуално насилие. Или от каквото и да е насилие — отвърна Фрида.

— Какво по-точно е станало? — попита Дий. — Къде е била?

— Беше оставена в църковния двор на гробището „Сейнт Панкрас“.

— „Сейнт Панкрас“? Но това е доста далеч. Как е стигнала дотам?

— Вие смятате, че сме били там, когато се е случило? — попита Майла.

— Не знам. Надявах се, че можете да ми кажете нещо.

— Трябваше да я потърсим — каза Дий.

— Бихте ли ми разказали какво си спомняте за онази вечер и кога за последно я видяхте?

Дий прокара пръсти през косата си.

— Срещнахме се в „Портърс“ в Уолтъмстоу. Знаете ли го?

— Не.

Един млад мъж се приближи и сложи плато пред Майла.

— Авокадо, черен боб и хляб с квас — каза той. — Приятен апетит!

— Беше около осем, осем и половина — продължи Дий. — Нали така?

Майла кимна.

— Ние отидохме там първи, а Клои дойде петнайсет минути по-късно. Изглеждаше добре, имайки предвид, че често сменя настроенията си.

— Да, знам.

— Чувстваше се страхотно, бърбореше през цялото време.

— Тя какво си взе за пиене?

— Не си спомням.

— Бира — намеси се Майла. — Само половинка бира.

— И не изглеждаше пияна или надрусана?

— Не. Каза, че може би ще дойде и новият мъж в живота й. Клод.

— Клаус — каза Майла. Тя внимателно отряза един триъгълник от заквасения хляб, сложи отгоре му авокадо и боб и го поднесе към устата си.

— Точно така, Клаус. Каза, че бил страхотен. Изглеждаше развълнувана.

— Продължете.

— После към нас се присъединиха още няколко познати и… Не знам. Клои сякаш се изпари.

— Клаус дойде ли?

— Не знам. Когато забелязах, че я няма, си помислих, че може да е с него. Изобщо не ми мина през ум, че нещо може да се е случило. Господи, горката Клои. Тя много ли ни е сърдита?

— Не мисля.

— Кой негодник би й сторил това?

— Там е въпросът.

— Смятате, че е този Клод?

— Клаус — каза Майла.

— Нямам представа. Още по-странно е, че тя не само не си спомня нищо за петък вечерта, но и за целия уикенд.

— Абсолютно нищо ли не си спомня?

— Не, има само неясен спомен за едно-две неща. Затова ви моля да се опитате да си припомните с кого я видяхте да разговаря.

— Цели два дни. Къде е била?

— Не знаем.

— Нелепа история!

— Не мисля, че мога да ви помогна — каза Дий, като сбърчи лице и притисна с пръсти слепоочията си. — Не си спомням да съм я видяла в компанията на конкретен човек. Просто в един момент осъзнах, че я няма.

— Майла?

Майла бавно поклати глава.

— Както каза Дий, тя беше с нас, но после изведнъж изчезна.

— Това ли е всичко?

— Съжалявам.

— Какво да се прави… Благодаря ви за отделеното време.

— И на мен ми се случи веднъж — каза отсечено Майла. Лицето й беше безизразно.

— Сложили са ви нещо в питието ли?

— Да. Накрая го хванаха. Оказа се, че е сторил това с много жени. Беше барманът. Бил е под носа ни.

— Никога не си ми казвала — погледна я внимателно

Дий.

— Не съм много сигурна — обърна се Майла към Фрида, но сякаш смътно си спомням, че видях Клои да говори с един мъж. Помислих си, че това е Клаус, но само защото тя беше казала, че мъж на име Клаус може би ще дойде при нея в бара. Така че когато изчезна от погледите ни, не се замислих особено.

— И не можете да го опишете?

— Не.

— Ако си спомните нещо…

— Разбира се. — Майла довърши закуската си със сериозно лице. — Цял изгубен уикенд! Това кара човек да се замисли.

Дий се върна на бара. Вече на вратата на кафенето, Фрида се обърна към Майла.

— Изнасилиха ли ви?

— Да.

— Много съжалявам. Разговаряли ли сте с някого за това?

— Трябваше ли?

— Според мен, да.

Майла улови проницателния поглед на Фрида.

— Ами вие? Бихте ли го направили, ако бяхте на мое място?

— Защо казвате това?

— Не знам. Просто не ми приличате на такъв човек.

Беше обедно време и казаха на Карлсън, че Петра Бърдж е излязла да потича.

— Тя ходи да тича почти всеки ден — осведоми го полицаят. — В дъжд и в слънце. Дори когато цяла нощ е била дежурна.

— Ще я почакам.

Карлсън излезе навън. Беше най-горещата част на деня. От нетърпение не можеше да си намери място. Отиде до магазина за вестници и списания на отсрещната страна на улицата и си купи бутилка минерална вода, пакет от десет цигари, въпреки че се беше заклел пред децата си, че ги е отказал, запалка и вестник. Седна на една ниска ограда на няколко метра от полицейското управление и си запали цигара, а после отвори вестника. Хвърли поглед на новините, после отвори страниците за спорт и бизнес, а след това се зае да решава една кръстословица.

Той се взря в далечината, сбърчил чело. На ослепителната светлина на слънцето успя да различи слаба фигура, която тичаше към него: къси черни панталонки, тениска с цвят на зелен лимон, тънки бели крака. Карлсън се загледа в Петра Бърдж, докато тя се приближаваше: крачката й беше широка и равна, главата й беше изправена, походката й — толкова лека, сякаш не беше правила никакво усилие. Той самият бягаше за здраве или поне го беше правил, преди да си счупи крака, но тя беше нещо различно. Той хвърли цигарата си на земята и се изправи.

Тя се спря до него, съвсем леко задъхана, въпреки че лицето й беше потно, а косата й влажна.

— Случило ли се е нещо?

— Да.

Петра Бърдж седна до него на оградата; той й подаде бутилката с вода и тя отпи голяма глътка.

— За Фрида ли се отнася?

— Отчасти.

— Имам ли време за един душ?

— Разбира се.

— Дай ми пет минути.

— Защо дойде ти да ми разкажеш това? Защо не дойде Фрида?

Карлсън седеше на бюрото срещу Петра Бърдж. Тя изглеждаше сърдита. Беше се навела напред, пръстите й стискаха ръба, раменете й бяха напрегнати, устните й бяха стегнати в тънка линия. Той отново видя колко беше слаба, но не и крехка. От нея се излъчваше някаква нервна енергия. Не можеше да определи възрастта й. В отделни моменти му приличаше на тийнейджърка с късата си остра коса и тесни дънки. Въпреки че денят беше горещ, тя се беше преоблякла с черна риза с дълъг ръкав. Но по лицето й имаше бръчки, а на слепоочието й се виждаше малко снопче бели коси.

— Тя е малко заета — отвърна Карлсън.

— Нека да позная. Обикаля насам-натам и се прави на детектив.

— Мисля, че се среща с определени хора и разговаря с тях.

Бърдж се облегна назад.

— Обещах, че ще открия Дийн Рийв, и се провалих. Не съм мръднала нито крачка напред в разгадаването на случая. Точно обратното. В момента е в точката си на замръзване. — Тя бутна един вестник към Карлсън. — Ето, виж. Точно за това си мислех, докато тичах.

На заглавната страница се виждаха снимките на Фрида, на комисар Крофорд и нейната. Журналистът подробно беше описал историята, довела до оставката на Крофорд.

— Погледни. — Петра Бърдж заби пръста си в едно изречение по-надолу на страницата. — Тук пише, че професионалната репутация на главен криминален инспектор Бърдж сериозно се е сринала.

— Всички сме имали подобни провалени дела — каза Карлсън. Именно те ни държат будни нощем. Това е твоето дело. Разследването, което ти се изплъзна.

— Постоянно мисля за случая и се опитвам да разбера каква грешка съм допуснала и какво е можело да направя по различен начин. А негодникът си се разхожда на свобода.

— Как ще постъпиш сега?

— Мислиш, че е Дийн?

— Всичко сочи към него.

— Смяташ, че е толкова нагъл? Толкова безразсъден? Показва на всички ни, че е с една крачка пред нас.

Карлсън разтри лицето си с връхчетата на пръстите си. Кракът го болеше на мястото, където беше счупен.

— Всичко, свързано с Дийн, е определен вид послание. Така казва Фрида.

— Значи така казва Фрида. Кого го интересува какво казва Фрида? — Бърдж потропа нервно с пръсти по бюрото си. — Просто трябва да го намерим.

16

Фрида проведе сеанси с двама пациенти, след което излезе от частния си кабинет и се отправи към Излингтън, където тръгна по пътеката край канала. В топлия слънчев ден тя беше доста оживена: хора, бягащи за здраве, и други, които разхождаха по няколко кучета на каишка, деца на скутери, велосипедисти. След седмици без капка дъжд, земята под краката й беше твърда и суха, а листата по дърветата висяха безжизнени. Скоро щеше да дойде есента. Каква година само: отначало изпълненият с мрак и болка случай „Хана Дохърти“, после ужасът около откриването на трупа на Брус Стрингър по дъските на пода и зациклянето на разследването през следващите шест месеца. И ето че сега, когато сякаш всичко беше приключило, някой беше оставил обърканата и замаяна Клои под Дървото на Харди. Сякаш беше някакъв пъзел, който тя не можеше да разгадае.

Фрида си спомни въпроса, който Майла й беше задала, когато се разделяха: хората споделяха с Фрида преживяванията си, но тя с кого споделяше? Може би правеше именно това: трупаше в себе си историите, които другите й доверяваха, съхранявайки ги на безопасно място. Толкова много лични истории — малкият й частен кабинет беше пълен с тях; мозъкът и тялото й сякаш бяха натежали от тях. Истории за самозаблуда, за самозащита, някои първични и ужасяващи. А нейната собствена история? Тя беше ли я споделила с някого?

Кого беше натоварила с нея? Тя, разбира се, също беше ходила на терапевтични сеанси, но и тогава внимателно подбираше какво ще каже и какво ще запази в тайна. Преди много години Рубен беше нейният психотерапевт. Тя му беше вярвала и му се беше възхищавала, но и тогава не беше споделяла всичко докрай. Когато хората се доближаваха прекалено много до нея, тя ги отблъскваше. Говореше на пациентите си за силата на общуването, за споделянето на собствените мисли, чувства и преживявания, но тя самата мълчеше и строго охраняваше своето собствено „аз“. То принадлежеше само на нея.

Едно малко момиче пресече с тротинетка пътеката пред нея. Фрида вдигна поглед и видя, че беше близо до парка: време беше да узнае дали новият приятел на Клои беше толкова „готин“, колкото си мислеше племенницата й. Осъзнаваше, че се надява да е бил той. Толкова силно прехапа устната си, че усети вкус на кръв: предпочиташе Клои да е била отвлечена от някакъв гадняр, по когото си е падала, той да й е инжектирал опиати и да я е държал някъде в продължение на три нощи, по причини, за които дори не искаше да мисли. Предпочиташе всичко това, защото в противен случай гаднярът щеше да се окаже Дийн.

На Клаус му беше много смешно. Той се беше изсмял нервно, когато Фрида му каза по телефона, че е лелята на Клои и че иска да говори с него. Беше се засмял, когато, приближавайки се към нея на входа на парка „Виктория“, беше стъпил в едно кучешко ако и през следващите няколко минути беше трил старателно обувката си в сухата трева. Беше се изсмял късо и смутено, когато Фрида го попита кога за последно се е виждал с Клои.

— Може би нещо бъркате. — Неговият английски, макар и с тежък акцент, беше безупречен. — С Клои се запознахме едва преди седмица. Не съм сигурен защо искате да говорите с мен. Обаждането ви ме изненада.

Фрида не можеше да определи дали той беше сладък, дразнещ, или дори зловещ. Тя го изгледа немигащо.

— Не отговорихте на въпроса ми.

Клаус й хвърли смутен поглед, а после сви рамене.

— Последният път, когато видях Клои, беше вечерта, когато се запознахме — миналият вторник.

— И оттогава не сте я виждали?

— Не. Виждал съм я само веднъж. Това обяснява изненадата ми, когато ми се обадихте.

— А разговаряли ли сте по телефона?

— Да. Няколко пъти. Бих искал отново да я видя. — Те минаха покрай едно езеро, където плуваха няколко патици. — Извинете, аз не съм невъзпитан, но бих желал да знам защо ми задавате тези въпроси, преди да продължа да отговарям на други. Клои е голямо момиче и няма нужда някой да я закриля.

— Къде бяхте в петък вечерта?

— Защо?

— Клои ми каза, че сте се уговорили да се срещнете.

— Не. Бяхме си казали, че може би ще се срещнем.

Това не е същото. — Той вече не се смееше. — Моля ви, какво е това?

— Срещнахте ли се с нея?

— Защо питате?

— С Клои се случи нещо.

Той се спря.

— Какво се е случило?

— Някой е сипал упойващо вещество в питието й. — Тя впери немигащ поглед в него, докато говореше. — После я е завел някъде, не знаем къде, и я е държал там през целия уикенд.

— О, не.

— Сега вече разбирате защо ви питам дали сте се срещали с Клои в петък вечерта.

— Невъзможно е да си мислите, че аз… че съм бил аз…

— И ако не сте се срещали с нея, къде сте били.

— Смятате, че може аз да съм извършил това?

— И къде бяхте през уикенда?

— Нямам нищо общо с това.

— Така и не ме попитахте.

— Какво?

— Дали е била изнасилена.

— Дали е била… О, не. Искам да кажа, била ли е?

— Срещнахте ли се с нея?

— Написах й съобщение, че няма да успея да отида. Приятелят ми пристигна от Берлин. Бях с него. Вижте в телефона й.

— СИМ картата е била извадена.

— Това обяснява нещата.

— Какво по-точно?

— Защо не успях да я открия. Исках тя да се присъедини към нас в неделя, преди той да отлети обратно.

— Бихте ли ми дали името и номера на вашия приятел?

Клаус я погледна внимателно. По лицето му постепенно плъзна гъста червенина.

— Искате да проверите казаното от мен?

— Да.

— Не ми ли вярвате?

— Искам да проверя.

Клаус кимна.

— Името му е Густав Бренер и ще ви дам номера на мобилния му телефон. — Той извади телефона си от джоба на дънките си и се порови малко, след което задържа екрана пред нея, за да може тя да запиша номера. — Сега доволна ли сте?

— Благодаря ви.

— Виждал съм Клои само веднъж и тя ми хареса. Беше забавна. Това е всичко.

— Ще се обадя на Густав.

Клои беше станала и се беше облякла с къси дънкови панталонки и широка риза. Лицето й почти беше възвърнало свежия си цвят, а косата й беше все още влажна от душа.

— Джак ще дойде след няколко минути — каза тя.

— Радвам се, че се чувстваш по-добре.

— Да, наистина се чувствам по-добре. Той беше много мил по телефона. Каза, че ще ми донесе да опитам различни видове сирена. — Тя се засмя. — Това е неговият начин да ми доставя удоволствие.

Когато Джак Дарган, непохватен и романтичен млад човек, караше стажа си като специализант на Фрида, беше завързал любовна връзка с Клои и това беше предизвикало тревога у Фрида. Но тази връзка беше приключила, а след време у него се бяха появили колебания дали да продължи да работи като психотерапевт. Ето защо беше започнал работа на един щанд за фермерски сирена в Саут Банк, превръщайки се във фанатичен привърженик на хубавото сирене, така че където и да отидеше, носеше като подарък меки резенчета, увити във восъчна хартия. Фрида беше забелязала, че изглежда по-щастлив от всякога.

— Има и други, не толкова невинни начини за доставяне на удоволствие — подхвърли Фрида.

— Той си е пуснал брада.

— Днес всеки носи брада.

— Тя е съвсем различна от цвета на косата му. Изглежда като пират. Не бих казала, че му отива. — Клои прокара пръсти през влажната си коса. — Фрида, мисля, че си спомням още нещо.

— Какво е то?

— Звук. Не само от колата.

— Да?

— От самолети.

Фрида се опита да скрие разочарованието си.

— Това, че започваш да си спомняш, е добър знак. Може би ще си спомниш и още.

— Виж, те бяха съвсем наблизо. Много, много наблизо. Сякаш летяха над главата ми.

Фрида се замисли за момент.

— Какви бяха тези самолети? — попита тя.

— Нямам представа. Не знам нищо за самолетите.

— Питам те дали бяха големи, или малки. Опитвам се да разбера дали си била близо до авиоклуб, или до летище.

Клои помисли малко.

— Не бяха от онези малките, двуместните. Те бръмчат като самолетчета за игра. Тези издаваха по-силен звук.

— От големите самолети ли бяха, като „Боинг 747“?

— Бяха големи — каза Клои колебливо, — но не бяха от най-големите. Веднъж ходих в къщата на едни приятели в Саутхол, а тя се намираше точно под въздушното трасе на „Хийтроу“. Всяка минута над покрива прелитаха гигантски реактивни самолети, от които земята се тресеше, а ревът им беше оглушителен. Звукът на тези не беше толкова силен.

— Самолетите излитаха ли, или кацаха? Или и двете?

— Това е като сън, който напълно съм забравила. Не мога да си спомня такива подробности.

— Звукът постоянен ли беше, или беше звук от прелитане над главата?

— Не се отказваш лесно, нали?

— Опитай се да го сравниш с нещо.

— Какво значи да го „сравня с нещо“? Искаш да ти кажа дали бръмчеше като пчела, или като мотоциклет?

— Добре — каза Фрида. — Като пчела ли бръмчеше, или като мотоциклет?

— Е, не бръмчеше като пчела.

— А като мотоциклет?

Клои затвори очи за няколко секунди. После отново ги отвори, примигвайки, сякаш светлината я заслепяваше.

— Всъщност не беше и като мотоциклет. Но нали знаеш какво се чува, когато някой кара по улицата мотоциклет и натиска газта докрай, за да се изфука?

— Да, знам.

— С това едва ли ти помагам особено.

— Кой знае. Може и да е от полза.

На излизане Фрида срещна Джак. Клои беше права за брадата, която отскоро си беше пуснал. Тя беше червеникавокафява на цвят в сравнение с портокаловия оттенък на рижата му коса. Днес се беше облякъл със зелена риза с навити нагоре ръкави, за да се виждат татуировките на двете му ръце, и внимателно крепеше кафяв хартиен плик, сякаш вътре имаше нещо чупливо. Той вдигна ръка за поздрав. Струваше й се, че беше изминало много дълго време, откакто стеснителният и обожаващ я Джак беше специализант в психиатричната клиника.

— Как е тя?

— Доста по-добре е. Очаква те.

Докато вървеше към вкъщи, Фрида не забелязваше почти нищо наоколо. Мислеше си за летища: „Хийтроу“, „Гетуик“, „Станстед“. Каза имената им наум. Странно как бяха запазили наименованията на едновремешните малки селца, върху които бяха построени. Замисли се за Клои. Тя вече беше млада жена, но Фрида все още виждаше в нея предишната Клои: непокорната ученичка, гневната тийнейджърка. На моменти дори си представяше малкото момиченце, което се учеше да ходи. През годините Фрида се беше грижила за нея, беше й помагала с уроците в училище, дори бяха живели заедно. А сега, заради близката им връзка, Клои я бяха упоили и я бяха държали в плен. Само като си помислеше за това, Фрида побесняваше и едновременно с това се срамуваше. Искаше й се да каже на Дийн Рийв: „Ако искаш да издевателстваш над някого, по-добре вземи мен“.

Спомни си за онзи момент отпреди доста години, когато беше срещнала Дийн Рийв за пръв път — там, в квартал Поплар в Източен Лондон, недалеч от мястото, където река Лий се вливаше в Темза. Внезапно се спря. Беше й хрумнало нещо.

17

Фрида слезе на спирката на метрото „Понтуун Док“. Беше се качила на влак на „Докландс Лайт Рейлуей“ от спирка „Банк“ и беше пътувала през места, които изглеждаха по съвсем различен начин: сгради на големи компании, наподобяващи тези в Хонконг, строителни площадки, пустеещи земи, останки от стари Ийст Енд. Тя отправи поглед към красиво оформения нов парк и към реката. Виждаше се Бариерата на Темза, която й приличаше на поредица от гигантски раковини, забити в речното дъно.

Но Фрида не отиваше там. Тя се отдалечи от реката и пресече шосето, което се тресеше от движещи се една след друга бетонобъркачки. Зави наляво, мина покрай телена ограда и веднага след това тръгна по една квартална улица. Това беше Силвъртаун, от едната си страна заобиколен от реката и шосето, а от другите две страни от обширния „Роял Виктория Док“. Наблизо се виждаха няколко стари къщи, оцелели от бомбардировките през Втората световна война и забравени от държавата и строителните предприемачи. Вдясно имаше гигантска строителна площадка на място, което изглеждаше като опустошено след гражданска война. Вдясно имаше нов жилищен район с прави редици от блокове.

Фрида повървя още известно време и накрая стигна до дока. Когато преди много години за пръв път дойде в Лондон, понякога идваше тук. Това беше една забравена част от града с празни складове, запуснат док и огромни ями от бомбардировки, които никой не беше пожелал да застрои. Хората, които бяха населявали по-старите къщи — докери, пристанищни хамали и техните семейства, отдавна си бяха отишли.

Оттогава всичко се беше променило. Човек с водонепромокаем костюм пореше водата с водни ски, теглен от въже. В далечината се издигаха голям конферентен център и хотели с имена, които можеха да се открият във всеки по-голям град по света. По протежение на дока се виждаха останки от кранове, превърнати в скулптури. Имаше модерни жилищни кооперации, крайбрежни кафенета и винарни. През уикендите тук може би гъмжеше от хора, но сега беше доста пусто. А също и тихо.

Клои беше изключила гигантските реактивни самолети, чийто оглушителен рев би чула, ако е била някъде съвсем близо до „Хийтроу“. Дали Дийн би я отвел някъде до „Лутън“, или до едно от онези малки градчета около „Станстед“? Клои беше отвлечена в Уолтъмстоу, в североизточния край на Лондон, така че това беше напълно възможно. „Станстед“ се намираше на кратко разстояние с кола по М11. Но там не излитаха и не кацаха гигантски реактивни самолети. Големи, беше казала Клои, но не огромни.

Фрида чу засилващ се грохот. Ето, точно за това беше дошла. Тя се обърна надясно и в следващия момент, почти абсурдно, един самолет изникна иззад полуразрушен склад и премина над нея. Беше пътнически, със средни размери и много бързо набра височина. След няколко секунди вече се носеше над реката, а после се смали и се изгуби в облаците.

В редакцията на вестника млад мъж с поло, къси панталони и джапанки буташе количка между бюрата, много от които бяха празни. Той се спря до едно от тях и подаде среден по големина кафяв плик.

— Писмо, написано на ръка – каза Даниъл Блексток. — Вече рядко се получават такива.

Младата жена на отсрещното бюро, стажантка, която се стараеше да се хареса, се изсмя с къс, нервен смях.

Блексток провря пръста си под залепения ръб и надникна вътре.

— Снимка — каза той озадачено.

— Нещо не е наред ли? — попита стажантката с блеснали от любопитство очи.

Той вдигна снимката високо, така че тя да може да я види.

— Господи! Кой е това? — възкликна жената.

— Не знам. — После обърна снимката и погледна отзад. — О, по дяволите!

Редакторът разгледа снимката.

— И? — каза той.

— И моята реакция беше същата — отвърна Блексток. — Но погледни от обратната страна.

Той обърна снимката. Името Клои Клайн беше написано с големи печатни букви.

— Трябва ли да знам коя е?

— Племенницата на Фрида Клайн.

— И с какво е интересно това?

— Проведох два-три разговора — каза Блексток. — Няколко дни е била в неизвестност. От полицията смятат, че може би е била отвлечена от убиеца.

— Я виж ти! Това наистина е интересно. — Редакторът се замисли за момент, а после поклати отрицателно глава. — Въпреки това не можем да я публикуваме.

— Защо?

— Защото трябва да я предадем на полицията.

— Но това е сензационна придобивка.

— Сензационна придобивка, която не можем да използваме. Съжалявам, Даниъл.

— В бъдеще ще ти осигурявам по-безинтересни материали.

— Достатъчно!

Даниъл Блексток тръгна да излиза от стаята, стиснал в ръка плика. Но на вратата се спря.

— Има и друг начин. Бих могъл да го дам на Фрида Клайн. Тя може да го предаде в полицията.

— Защо?

— Като вид услуга. Може да ни е от полза.

Редакторът се поколеба, а после кимна.

— Действай.

Фрида отиде до едно от кафенетата. Утрото беше слънчево и тя седна на една външна маса. Нямаше други клиенти. Появи се млада жена. Тя говореше по телефона и не бързаше да приключи разговора. Накрая свърши и погледна Фрида в очакване. Жената беше разговаряла на език, който напомни на Фрида за Джоузеф, когато веднъж се беше обадил на жена си в Киев с тон, с който я умоляваше, спореше и се оправдаваше. Фрида се запита дали жената също не беше украинка, но не я попита. Такива хора мразеха да ги разпитват. Те се страхуваха да не си чиновник от имиграционните служби или цивилен полицай. Затова тя просто си поръча черно кафе и когато й го сервираха, отпи голяма глътка и се опита да подреди мислите си.

Фрида мразеше фрази като „може би“, „навярно“, „вероятно“. Въпреки това тя беше почти сигурна, че именно в този район бяха държали Клои през онези два изгубени дни. Сякаш в потвърждение на това, още един самолет прелетя над нея и се извиси в небето. Малък самолет в сърцето на Лондон. Къде на друго място можеше да бъде?

Напълно възможно беше Дийн Рийв да е избрал това място. Фрида знаеше, че по природа хората се придържат към определена територия и че престъпленията също се извършват на определена територия. Преди седем години беше отишла в къщата, в която той живееше с една от предишните си жертви. Сега си беше извоювал печалната слава на убиец от Поплар. Фрида беше чула, че името му е включено в една обиколка за посещение на места на извършени убийства в Ийст Енд: двуетажен автобус, боядисан в черно, разхождаше туристи по места, свързани с издевателствата на Джак Изкормвача, братята Крей, бандата на Ричардсън и Дийн Рийв.

Фрида си поръча още едно кафе и продължи да мисли усилено, сбърчила чело. Дийн Рийв кръжеше в периферията на живота й и беше като неясен образ, който се губеше от погледа й, но действията му винаги бяха ясни и целенасочени. Ако Фрида кажеше „а“, той отговаряше с „б“. В убийството на Брус Стрингър имаше жестока логика и самият Дийн Рийв й го беше казал: Това ще получиш, ако продължаваш да ме търсиш. Но на какво отговаряше той с отвличането на Клои и какво беше посланието? Че може да посегне на приятелите и семейството й? Тя вече знаеше това. Би могъл да стори всичко на Клои, но не беше направил нищо.

Едно нещо беше ясно. Убийството на Даниъл Глашър и придружаващото го писмо бяха нещо като финал, като теглене на черта. Сега, по някаква необяснима причина, насилието беше започнало отново. Беше й отправено послание. Но какво беше то?

18

Фрида беше вкъщи и се подготвяше за поредния психотерапевтичен сеанс, когато телефонът й иззвъня. Беше Ивет Лонг.

— Какво се е случило? — попита Фрида.

— Защо трябва нещо да се случи? Не е ли удобен моментът? Исках да поговоря с теб за нещо. На четири очи.

Фрида погледна часовника си.

— Може би по-късно. След час имам сеанс с пациент.

— Няма да отнеме дълго.

— Е, добре. Наблизо ли си?

— На две крачки от входната ти врата.

— Защо просто не звънна?

— Знам, че много държиш на уединението си.

— Не ставай смешна. — Тя отвори вратата. Ивет беше облечена с дънки и кожено яке.

— Ще влезеш ли? — попита Фрида.

— Обичаш да ходиш пеша, нали?

— Случило ли се е нещо? — попита я Фрида, когато стигнаха до площад „Фицрой“.

— Взех си изпита — каза Ивет.

— Хей — възкликна Фрида. — Това е страхотно. Значи сега ще те повишат?

— Да, в определен момент.

— Трябва да се гордееш със себе си.

— Стига — каза Ивет с пламнало лице. — Не дойдох да говорим за това.

Фрида хвана ръката на Ивет и я поведе към една пейка. Двете седнаха.

— Мислех, че обичаш да ходиш пеша — промърмори Ивет.

— Просто ми кажи какво става.

— Когато научих, че съм си взела изпита, не изпитах нищо.

— Това не е необичайна реакция.

— Не прави заключения, преди да съм свършила. Последният път, когато изпитах емоция, беше когато видях мъртвеца под дъските в хола ти, след което той се появи в сънищата ми. Тогава ми се гадеше и бях изплашена.

— Всички се почувствахме по този начин.

— Аз съм на трийсет и пет години. Все още не ми е много късно. Не съм длъжна да работя това. Мога да напусна и да стана учителка в начално училище. Или да срещна подходящия мъж и да имам деца. Не е невъзможно. Признавам си, че е трудно осъществимо, но…

— Чакай. За какво говориш?

— Ще си дам малко почивка.

— Защо ти е?

— Не знам. Няма да правя нищо, просто ще обмисля някои неща и ще подредя приоритетите си.

— Къде смяташ да отидеш?

— Просто ще замина. Ще отида на място, което е съвсем различно от тук. Затова исках да те видя. — Ивет извади малко листче от джоба си. — Мисля, че не се отнасях добре с теб — изрече тя с треперещ глас. — Бях доста объркана. Възприемах те като съперница, но в същото време исках да бъдем приятелки. Понякога ми се щеше да надникнеш в душата ми и да решиш всичките ми проблеми.

— Какво пише на листчето? — попита Фрида.

— Това е номерът на личния ми телефон, който почти не използвам. Както ти казах, може би ще пътувам или ще се разхождам някъде. Но ако в даден момент се нуждаеш от помощ и решиш, че бих могла да ти помогна като човек, който работи в полицията и е на твоя страна — знам, че ти разчиташ на Карлсън и предложението ми може би звучи нелепо — можеш да се обадиш на този номер и аз ще дойда и ще направя каквото трябва. Но се съмнявам, че някога ще го направиш.

— Стига си се подценявала — смъмри я Фрида и взе листчето. — Благодаря ти. А сега да се връщаме обратно.

— Ако искаш да поговорим за тези неща… — казваше Фрида, точно когато тръгнаха по „Сафрон Мюз“. В следващия момент млъкна.

Един мъж стоеше край входната й врата и гледаше нагоре към прозорците, сякаш се опитваше да разбере дали има някой вътре. При шума от стъпките им се обърна, направи няколко крачки към тях, а после се спря смутено. Беше облечен с тънки сиви панталони и бяла тениска. В ръката си носеше хартиена торба, която държеше малко надалеч, сякаш в нея имаше нещо чупливо, което не искаше да се удря в крака му. Отначало Фрида не го позна, но после се сети кой е.

— Здравейте — каза той. — Казвам се Даниъл Блексток и…

— Знам кой сте. Вие сте журналист… и не само. Видях какво бяхте написали за Петра Бърдж и за комисар Крофорд.

— Сбъркал ли съм нещо?

— Нямам какво да кажа.

— Само една минутка, моля.

— Тя се изрази съвсем ясно — намеси се Ивет.

— Коя сте вие? — попита Блексток.

— Това е инспектор Ивет Лонг — поясни Фрида.

— Всъщност аз не съм точно…

— Имам нещо за вас. Това е всичко.

Сега в неговия глас се доловиха сърдити нотки.

— Искате да ми дадете нещо?

— Затова съм тук. Не знаех дали да го предам в полицията, или да го дам на вас.

— Тогава може би е по-добре да го предадете в полицията — каза Фрида.

— Не искате ли да го видите?

Фрида погледна към хартиената торба в ръката му.

— Какво е това?

Даниъл Блексток извади голям пощенски плик и й го подаде.

— Може би е по-добре да го отворите.

Фрида не му обърна внимание. Тя повдигна незапечатания ръб и извади лъскава снимка със среден размер. Първо пред погледа й се появи част от каменен под, после част от матрак. На него мръсно ходило, пръсти с олющен лак. Голи крака, единият прегънат, другият изпънат. Подгъв на сива рокля. Фрида познаваше тази рокля, тези крака. Тя примигна няколко пъти, за да съсредоточи погледа си. После извади цялата снимка. На матрака лежеше Клои с разтворени крака, роклята й беше вдигната високо, така че се виждаше бельото й, едната й ръка беше прегъната върху тялото, а другата беше разперена встрани. Ясно се виждаха белезите от убождане. Мръсна длан. Мръсотия по шията й, която изглеждаше шокиращо бяла на прекалено яркия фон. Лицето на племенницата й беше бледо и леко подпухнало, устата полуотворена, очите й затворени. Синкави клепачи, тази нелепа подстрижка, която я правеше да изглежда като затворничка. В продължение на няколко секунди, които сякаш бяха цял час, Фрида се взираше внимателно в снимката. Тя знаеше, че Клои не е била изнасилена, но снимката беше направена така, че да я накара да изглежда така, все едно е била многократно изнасилена, а после захвърлена като парцал бог знае къде.

Фрида показа снимката на Ивет, която примигна невярващо. После я пъхна обратно в плика и се обърна към Даниъл Блексток.

— Откъде имате това?

— Изпратиха ми го по пощата.

— Изпратиха ви го? Къде?

— В редакцията. Бях там с една колежка, когато пристигна заедно с другата поща. Отворих го, без да предполагам, че е нещо специално, а след това…

— Защо на вас?

— Честно казано, не знам. Но нали точно това се случва, когато пишеш за някой заплетен криминален случай. Хората го възприемат като начин да придобиеш известност, да бъдеш разпознаваем или нещо подобно.

Фрида обърна обратно плика и видя, че имаше пощенско клеймо, а името му и адресът на редакцията бяха написани с главни букви.

— На кого показахте това? — попита Ивет.

— Линдзи Моран, която е стажантка при нас, го видя: нейното бюро е срещу моето. А след това го занесох на редактора. Никой друг не го е виждал.

— Защо го донесохте на мен, а не отидохте направо в полицията?

— Ние не сме си поставили за цел да ви дискредитираме. Очевидно трябва да стигне до полицията, но си помислихме, че първо трябва да го видите вие. Дори и журналистите могат да бъдат почтени. Сега тя вече може да го вземе, освен ако не изпълнява ролята на ваша охрана. — Той каза това, гледайки към Ивет.

Ивет се изчерви от гняв:

— Не съм й охрана. Аз съм нейна приятелка.

— Чел съм за приятелите на доктор Клайн — подметна Блексток.

— Само донякъде съм й приятелка.

— Как така?

И Ивет се впусна да му обяснява за връзката си с Фрида и как по-рано е имала лошо отношение към нея, което, наред с други причини, я е накарало да вземе решението за дълъг служебен отпуск. Блексток, който очевидно се мъчеше да проумее какво точно иска да му каже Ивет, любезно отвърна, че и той би направил същото, ако можеше да си го позволи. Фрида се опита да прекъсне разговора им.

— Ивет, не е необходимо да обясняваш такива подробности за себе си.

— Мислех си, че би одобрила, ако обясня някои неща за себе си.

Фрида се обърна към Блексток.

— През изминалата година бяхте коректен към мен. Благодаря ви.

— Моля, няма защо. — Той се поколеба, след което добави: — Само кажете, че ще се сетите за мен, ако имате да съобщите нещо.

— Ще се сетя за вас.

— Ще се сетите за мен и ще ми се обадите.

— Ще видим.

Когато Блексток си тръгна, Фрида и Ивет влязоха в къщата.

— Трябва да занеса това в полицейското управление — каза Ивет. Важно е.

— След малко — каза Фрида. — А сега можеш ли да извадиш тази снимка и да я сложиш на масата?

— Защо?

— Моля те.

Ивет извади внимателно снимката и я сложи на масата. Фрида я разгледа отново, а после извади телефона си и я засне.

— Може би не трябва да ти позволявам да правиш това — каза Ивет.

— Няма да кажа на никого.

— Нямах това предвид.

— Сега ще занеса снимката на Петра Бърдж — каза Фрида.

— Ти?

— Блексток я даде на мен. Това ме превръща в нещо като свидетел.

— И те ангажира.

— Точно така.

19

Петра Бърдж беше седнала в един фотьойл и дребната й фигура се губеше в него. Тя внимателно държеше снимката за краищата и съсредоточено я разглеждаше, а после я обърна обратно. Разгледа и пощенския плик, надписа му с главни букви и пощенското клеймо.

— Изпратено е от Лондон.

— Да.

— Но това нищо не ни говори.

— Почти нищо.

— Снимката е била направена, когато слънцето е било ниско на хоризонта. Виж начина, по който пада светлината.

— Значи е било вечер — каза Фрида.

— Или пък сутрин. Няма как да разберем къде е това място.

— Може би някъде близо до „Сити Еърпорт“[3]. Петра вдигна поглед към нея.

— Може би? Какво те кара да мислиш така?

— Клои е чула шум от самолети. Много ниско, много наблизо. Според нея не са били нито много големи от рода на „Джъмбо Джет“, нито много малки от рода на биплан. Затова си помислих, че става дума за „Сити Еърпорт“.

Петра поклати глава.

— Има още дузина подобни места.

— Ходих там и нещо ми подсказва, че е било в онзи район.

— Нещо ти подсказва? Това тесто чувство ли е? Женска интуиция?

— Работна хипотеза, която съответства на фактите.

Петра се намести във фотьойла.

— Дори и да си права, това не ни отвежда доникъде.

— Така е.

— Но гледката е шокираща.

Фрида отново се взря в снимката на Клои, просната на онзи мърляв матрак. Дори самото гледане беше акт на оскверняване.

— Очаквах послание — промълви тя. — И ето, то е пред мен.

— Тази снимка до теб ли беше изпратена?

— Не точно до мен.

— Изобщо не е била изпратена до теб. Била е изпратена до журналист. Ако в нея виждаш послание, как го тълкуваш?

— Не знам. Искаш ли уиски?

Петра се усмихна. Когато хората се усмихват, това ги прави да изглеждат по-млади. Усмивката на Петра я правеше да изглежда по-възрастна.

— Защо не?

Те пиеха уиски, седнали в задния двор, наблюдавайки как слънцето се скрива в синкаво сивото небе. Отначало и двете мълчаха. На Фрида й харесваше, когато хората не изпитваха необходимост да говорят. Тя отпиваше малки, парливи глътки от течността. Изведнъж усети, че нещо вътре в нея се освободи. Гняв. Страх.

— Хората, които обичам, може би са в опасност просто защото ги обичам — каза тя накрая.

Петра Бърдж я погледна над ръба на стъклената чаша.

— И така, какво ще правим? — Фрида се чу как непривично използва „ние“ и веднага се поправи. — Как ще успея да ги опазя?

Рубен лежеше в леглото. Едва беше минало десет вечерта, а той не беше от хората, които си лягат рано, но сега се чувстваше изморен. Даже повече от изморен: беше отпаднал, изтощен, тъжен и уплашен, костите му сякаш бяха кухи, очите му смъдяха, гърдите го боляха. Гадеше му се. Беше си облякъл пижамата — нещо, което никога не правеше — и сега провря ръка под памучното горнище и сложи ръка на стомаха си, напипвайки острите си ребра. Даде си сметка колко много беше отслабнал. Сигурно така се чувстват старите хора, помисли си Рубен, но той не беше стар, макар че когато се погледнеше в огледалото, винаги се стряскаше от промяната във външния си вид. Беше болен. Може би беше много болен. Може би… Не, нямаше да продължава да мисли повече. Фрида непрекъснато му повтаряше, че лечението, което му прилагат, отравя цялото му тяло, за да унищожи раковите клетки. Затова се чувстваше толкова зле: заради медикаментите, а не заради рака.

Да, може би. Той затвори очи. Замисли се за всички онези неща, които вероятно никога повече нямаше да прави: да спи с жена, цяла нощ да пие водка с Джоузеф, да облече елегантното си елече по Коледа и да пее с пълно гърло, да изнася лекции за импотентността и тревожността при мъжете в препълнена зала. Да плува — не, той никога не беше обичал плуването. Мислите му започнаха да стават мъгляви, сънят постепенно го оборваше. Внезапно чу звъненето на входния звънец и тракането на чукчето по вратата. Изчака Джоузеф да отиде да отвори, но се сети, че той беше завел Алексей да хапнат в една пицария. Звънецът звънна още веднъж. Рубен седна и пусна краката си от леглото. Слезе на долния етаж, уверявайки се, че горнището на пижамата му е правилно закопчано, и отвори външната врата.

Отначало не можа да разбере кой се беше изправил насреща му в мрака на нощта, но после видя. Беше мъж в тъмни дрехи и с чорап на лицето. Или може би беше жена? Държеше нещо. Какво? Може би железен лост. Не беше съвсем сигурен какво точно е железен лост. Беше дума, която хората използваха. Във всеки случай беше нещо, предназначено за удряне. Сигурно представляваше жалка гледка: застанал на вратата по пижама, с втренчен поглед, с отворена уста, с разтуптяно сърце. Толкова жалък, колкото някой парцалив еднокрак мъж, подпиращ се на патерици. Къде беше чул този израз? Да, точно така, от майка си, преди много, много години. Може би не ракът щеше да го довърши в крайна сметка. Той си мислеше за всички тези неща и едновременно с това непохватно се мъчеше да затвори вратата, докато краката му се пързаляха по пода и по изтривалката.

Вратата не искаше да се затвори. Човекът беше все още там, вече в антрето. Всичко се случваше много бавно и много тихо. Чуваше дишането си и дишането на човешката фигура до себе си. Ръката се вдигна високо, металният лост се стовари и смаза рамото му. Сега Рубен беше на пода. След малко се появи болката; той знаеше, че ще бъде силна, но тя беше жестока. Следващият удар се стовари в лицето му, пред очите му се появиха жълти и сини светлинки, а в устата му бликна кръв, която го задави, и той се помъчи да я изплюе. Третият удар беше в торса му и Рубен чу как нещо изпука. Той започна да крещи, опитвайки се да се отмести, за да избегне ударите, но не можа да се помръдне. Последваха четвърти, пети и шести удар и той вече не осъзнаваше къде точно го удрят, изтощен и смазан от неистовата болка. Молеше се да припадне или да умре, за да приключи всичко. Накрая то наистина приключи. Всичко го болеше, всичко беше потънало в кръв, вонеше ужасно, а той все още беше в съзнание и се чуваше как хлипа, но не виждаше нищо и не можеше да помръдне.

20

Пръв го видя Алексей. Той блъсна входната врата, която преди това Джоузеф беше отключил, но тя се спря в нещо. Той се промъкна през тесния отвор и се спъна в онова, което беше на пода. Джоузеф говореше нещо отвън, но Алексей не различи нито една дума.

Наведе се в тъмното и сложи ръката си върху пижамата на Рубен. След това усети студенината на кожата му, а после нещо по-топло и лепкаво. Той извика леко.

— Какво? Алексей, какво става?

Джоузеф блъсна вратата по-силно и свитата на пода човешка фигура леко се отмести назад.

Алексей се изправи и се пресегна към електрическия ключ. Антрето се освети от ярката светлина. Първото нещо, което видя, беше собствената си ръка на ключа, цялата покрита с кръв. После погледна надолу и видя тялото на Рубен, неподвижно като труп, лъскавината на голия му череп и смазаното му, почти неузнаваемо лице. Алексей не можеше да се помръдне и да отмести поглед. Стоеше неподвижен до Рубен и накрая, за пръв път от смъртта на майка си, се разплака. Плака дълго, без да може да спре.

Рубен беше настанен в самостоятелна стая в болницата. Когато се събуди, не разбра къде се намира. Над него имаше неоново осветление, стените бяха бели, прозорецът беше малък и през него се виждаше само късче синьо небе. Шумовете, които чуваше, може би бяха само в собствената му глава: стъпки, които отекваха наоколо, кратки настоятелни пиукания, плач, който му напомняше за времето, когато беше дете. Той затвори очи и за кратък миг сякаш потъна в някаква пустош, но в тази пустош започнаха да изникват спомени. Човек с чорап на лицето; железен лост, който удря главата му и смазва тялото му. Спомни си как гледа пода, върху който лежи. Спомни си и ужасната тишина, сред която се случваше всичко.

Значи все пак не беше умрял. Това беше болница. Той отвори очите си и видя неясните очертания на едно лице. Присви очи, за да фокусира погледа си.

— Фрида — каза той с дрезгав глас.

Когато говореше, го болеше. Болеше го главата, болеше го тялото, сякаш беше паднал от голяма височина.

— Рубен.

— Мамка му — изфъфли той.

Видя я, че се усмихна, но лицето й изглеждаше ужасно.

Идваха лекари, сестри, полицаи. Рубен нямаше какво да им каже, освен че е отворил входната врата и през нея е нахълтала маскирана човешка фигура. Джоузеф пристигна с водка в пластмасова бутилка. Алексей дойде и се взря в него с големите си кафяви очи, а Рубен се опита да му се усмихне, но цялото му лице беше подуто. Джак му донесе сирене и кръстословицата, която двамата бяха започнали да решават, но не бяха успели да довършат. Оливия му донесе цветя и вдигна голяма врява, когато й казаха, че не е позволено да се носят цветя в болницата. Наложи се Клои да я отведе набързо.

След два дни, с помощта на Фрида, той се прибра вкъщи и легна в леглото си, долавяйки долитащите от долния етаж шумове. Чувстваше се слаб и немощен като бебе, но на моменти намираше в това някаква утеха: можеше просто да се остави да се грижат за него. Имаше и моменти, в които стенеше и тогава Джоузеф потапяше хавлиена кърпа в топла вода и обтриваше с нея челото му. От време на време му прилошаваше и Джоузеф присядаше на леглото с голям пластмасов съд в ръце. Когато Рубен се унасяше в сън, Джоузеф поставяше голямата си мазолеста длан на голата глава на приятеля си и усещаше как сърцето му пулсира там.

Фрида седеше в градината на Рубен с чаша кафе. Тя гледаше как слънчевите лъчи прозират през листата на ябълковото дърво, но това, което наистина привличаше погледа й, беше подпухналото лице на Рубен върху възглавницата, както и начинът, по който той изглеждаше — изплашен и стар. По някое време зад нея се чу шум и когато се обърна, видя Алексей.

— Здравей — каза тя и му се усмихна.

Алексей не отговори, но направи няколко провлачени стъпки към Фрида, мършава фигура с големи очи, вперени в нея. Той отвори устата си, все едно се готвеше да каже нещо, но думи не се чуха. Фрида забеляза колко уморен и разтревожен беше.

— Какво има? — попита тя.

Алексей не каза нищо, но сложи малката си длан в нейната и двамата постояха така няколко минути, хванати за ръка в градината.

— Трябва да излезеш, Джоузеф — каза Фрида.

— Не, не. Рубен има нужда от мен. Аз стоя тук при него.

— Алексей също има нужда от теб. Откакто се случи онова, той обикаля наоколо като някакъв призрак. Уплашен е и е самотен. Изведи го на разходка.

— Наистина ли?

— Наистина.

И така, Джоузеф и Алексей излязоха и под лъчите на греещото слънце се заизкачваха към Примроуз Хил. Докато вървяха, Джоузеф говореше през цялото време, макар Алексей да мълчеше. За пръв път от дълго време той говореше на родния си език. Чувстваше се така, сякаш беше сдържал дъха си под водата, а после беше изплувал на повърхността и отново беше поел дълбоко въздух.

Сега, в първите дни след завръщането си в Англия, въпреки всичко останало, въпреки страха и ужаса от случилото се с Рубен, фактът, че Алексей беше при него, изпълваше Джоузеф с емоции, които трудно можеше да понесе. Той се чувстваше едновременно щастлив и тъжен, изплашен и изпълнен с нежност. Изпитваше стеснение, но искаше да закриля сина си; измъчваше го чувство за вина заради миналото, беше изпълнен със страхове и надежди за бъдещето. Замисли се за Дима, който все още беше в Украйна, и някаква тежест притисна гърдите му. Съпругата му, по-точно бившата му съпруга, беше починала. По-големият му син беше много надалеч. По-малкият му син беше при него, но мълчеше през цялото време и беше голяма загадка за Джоузеф. Сякаш беше код, който той не можеше да дешифрира.

Алексей беше обут с нови маратонки, имаше нови дънки и нова тениска. Беше се хванал за ръката на баща си и Джоузеф му посочи огромния град, който сякаш лежеше в краката им.

— Виждаш ли онзи кран? — Джоузеф говореше на родния им език, опитвайки се да отвлече мислите на момчето от нападението над Рубен. — Ако броиш от ляво надясно, той е третият.

Алексей не отговори, но той забеляза, че ги брои.

— Папа работеше там. Това е голям проект. Прокопахме надолу двайсет и пет до трийсет метра.

Джоузеф му разказа за багерите, за булдозерите, за самосвалите, за бетонобъркачките, за пилотонабивачките. Алексей гледаше баща си с отворена уста.

— Карал съм булдозер, карал съм самосвал. Но най-вече работя с ръцете си: бормашини, електрически кабели.

Джоузеф не успя да доразкаже какво друго е вършил, защото Алексей изведнъж забеляза Зоологическата градина. Той чу звуците, които идваха от нея, и внезапно попита:

— Какви животни има там?

Джоузеф млъкна. Синът му най-после беше проговорил отново; беше му задал въпрос. Осъзнаваше, че не трябва да очаква много, но на устните му се появи усмивка.

— всякакви видове животни — отговори той.

— Например тигри?

Джоузеф замълча.

— Е то какво си мисля — каза той. — Двамата с теб ще отидем в Зоологическата градина. Ще го направим съвсем скоро. Ще си съставим план.

Те слязоха по каменните стъпала, които отвеждаха до Риджънтс Канал. Алексей забави крачка. Очите му блестяха от любопитство и Джоузеф изведнъж се почувства окрилен. Изпълни го отдавна забравено чувство. Представи си как отново ще прави това, което бащите правеха: ще се разхождат заедно в парка, ще ходят в Зоологическата градина, ще научи Алексей на занаят така, както неговият баща го беше научил навремето. Сърцето му натежа от прилив на емоции — и радостни, и тъжни. Той погледна към своя слабичък син, който беше толкова крехък, а беше преживял толкова много в краткия си живот, и стисна силно ръката му.

Двамата стигнаха до Камдън Лок — място, което Джоузеф не харесваше особено, но Алексей, въпреки мълчанието си, изглеждаше много развълнуван. Там имаше всичко. Те се разходиха между откритите щандове, привлечени от разнообразните вкусове и аромати: печено месо, горещи супи, салати, сладоледи, сокове с цветовете на дъгата. Джоузеф каза:

— По-късно. Ще хапнем по-късно.

После се заредиха щандовете с дрехи: кожени якета и рокли с къдрички, всякакви одежди в готически и романтичен стил. Алексей издърпа ръката си и се спря пред един щанд за старовремски фотоапарати. После те отново тръгнаха, а Алексей се втурваше ту насам, ту натам, щом нещо привлечеше погледа му. Камдън Лок беше също и строителна площадка и по едно време Алексей с интерес посочи към един багер.

Навалицата от хора беше станала по-гъста. Мобилният телефон на Джоузеф иззвъня и той отговори.

— Джоузеф?

— Да.

С ъгълчето на окото си наблюдаваше Алексей. Не беше ли синът му прекалено слаб? Твърде блед? Дали се грижеше достатъчно добре за него? По-късно щеше да му направи кейк с маково семе. Да го подсили.

— Обажда се Джини.

Отначало Джоузеф не можа да се сети, но след това, разбира се, си я спомни. Тя беше хубава, умна, приказлива. Имаше съпруг, който я пренебрегваше, и работа, която не харесваше. Беше много самотна, докато не срещна Джоузеф, а после изведнъж разцъфна от щастие. Но всичко това се беше случило преди той да доведе сина си. Нещата се бяха променили и сега той нямаше време за флиртове. Беше баща — баща, който беше едновременно и майка на син, преживял гражданска война и смърт и сега се нуждаеше от грижи.

— Вече не ми се обаждаш.

— Не.

— Защо?

— Не мога — каза меко Джоузеф.

— Как така?

— Не мога. Отново съм баща.

— Какво?

— Съжалявам — каза Джоузеф.

— Но…

— Ти си много приятна — изрече мило той. — Но това е краят. Желая ти щастие.

Той приключи разговора и се обърна по посока на внезапно обадилия се тромпет откъм канала. Тук все някой свиреше я на тромпет, я на саксофон, че дори и на гайда. Хората хвърляха монети в оставената на земята кутия. Можеше ли човек да изкара достатъчно пари от това? Когато се обърна отново, никъде не видя Алексей, но пред погледа му имаше щанд за фалафели и щанд за кафе, така че рано или късно тълпата щеше да го избута пред очите му.

Но момчето не се появи.

Джоузеф въздъхна. Сигурно е видял нещо интересно. Заобиколи близкия щанд, но все още не можеше да го види. Имаше една тясна алея, която водеше от канала до главната улица. Но Алексей едва ли би тръгнал по нея, освен ако нещо специално не беше привлякло вниманието му. Той се завтече по алеята, като се озърташе вляво и вдясно. Видя един охранител с яке в яркожълт цвят.

— Аз изгубил сина си — каза Джоузеф. — Той посочи с ръка. — Ето толкова е висок. С черна коса. Тениска. Дънки.

— Ще поогледам наоколо, приятел. Сигурно се мотае тук някъде.

Но Алексей не се отделяше от Джоузеф, откакто той беше дошъл, за да го доведе в Лондон. Синът му беше неговата неспокойна сянка, неговото умалено копие. За всеки случай Джоузеф измина тичешком целия път до главната улица. Той се оглеждаше наоколо с обезумял поглед, сякаш момчето щеше внезапно да изскочи отнякъде. Нищо. Върна се тичешком обратно до пазара и се изкачи по едни стълби, за да може да огледа отвисоко тълпата. Мястото беше претъпкано с хора, които едва-едва се движеха, подобно на ленив поток. Имаше и много деца. По едно време му се мярна глава с черна коса и за миг в него се пробуди надежда. Но детето беше хванало за ръка възрастна жена и беше облечено с други дрехи.

Джоузеф извади телефона си. Реши да почака десет минути. Не. Вече бяха изминали пет минути. Пет минути. Той се затича надолу по стълбите към канала. Точно край водата един сметосъбирач буташе количка, препълнена с разни торби. Човекът поклати глава. Джоузеф не беше съвсем сигурен дали го е разбрал.

— Ако го видиш, кажи ми. Аз ще се върна — каза той.

Джоузеф сви наляво покрай канала и се приближи до млада двойка, която вървеше към него от източна посока. Дали бяха видели едно момче да върви само? Те свиха рамене и отговориха отрицателно. Той се обърна и се отправи обратно към пазара. Придвижването ставаше изключително бавно, колкото и да се мъчеше да си проправи път. През цялото време се оглеждаше наоколо. Когато стигна до другия край, той тръгна на изток по моста, който водеше към Риджънтс Парк. Затича се и спря една жена в екип за джогинг. Бавно и с неудоволствие тя откачи от колана си своя МРЗ плейър, изключи го и махна едната си слушалка. Дали е видяла едно момче да върви само? Не. Хората явно не осъзнаваха колко спешно беше.

Той си проправи път обратно, като отново се спря да пита сметосъбирача и охранителя. Върна се тичешком към главната улица. Огледа отново местата, които вече беше огледал. Стига гол кова. Джоузеф извади телефона си. Знаеше, че трябва да се обади в полицията, но сякаш без да мисли, натисна с пръсти друг номер.

Обади се на Фрида.

— Не мърдай оттам — каза му тя.

21

Времето не само че течеше бавно — то беше спряло. Около Джоузеф сякаш беше паднала мъгла. Той искаше да направи всичко за сина си, но не можеше нито да вижда, нито да се помръдне. Искаше някой да дойде и с едно махваме да реши въпроса. Искаше да умре.

Само това заслужаваше. Неговото скъпо момче, чиято ръка само преди минути беше държала неговата. Той не трябваше да пуска тази доверчива ръка. Джоузеф дишаше с мъка, гърдите го боляха, а гърлото му се беше стегнало от ужас.

После сякаш изневиделица се чу пронизителният вой на полицейска сирена и той видя проблясващи светлини в невероятно ярки и весели сини и жълти цветове. Полицейската кола спря, после се придвижи до отсрещната страна на улицата и извивайки се като змия, си проправи път до него. Той си протегна ръката. Беше изплашен, виновен и засрамен. Искаше му се да изкрещи: „Ето ме, аз съм. Аз го направих“.

Колата нахално се стовари на паважа. Наоколо се събра любопитна тълпа. Една млада полицайка слезе от мястото до шофьора. Самата тя изглеждаше като дете.

— Насам — каза Джоузеф, без да може да познае гласа си.

— От колко време? — попита полицайката.

— Петнайсет минути. По-малко. Моля ви.

Жената направи гримаса към полицая, който слезе от шофьорското място.

— Може да е тръгнал да пообиколи сергиите — каза тя.

— Не — отвърна Джоузеф. — Мисля, не.

От радиостанцията на полицая дойде сигнал и той се отдели настрана и проведе разговор, който Джоузеф не можа да чуе. След няколко минути се върна.

— Шефът каза да не губим време и че случаят е от изключителна важност. — Той млъкна и се загледа в Джоузеф.

— Имате ли негова снимка? — попита полицайката. Да, имаше. Тя я показа на колегата си, а после я върна обратно на Джоузеф.

— Стойте тук и я покажете, като дойдат останалите — каза тя.

Двамата тръгнаха из пазара, като се разделиха. Джоузеф остана да стои край празната полицейска кола, стискайки безпомощно телефона си със снимката на екрана, заобиколен от тълпата, която не си тръгваше. Някой сложи ръка на рамото му. Нямаше как да е Алексей. Той не можеше да стигне толкова високо. Джоузеф се озърна.

Една жена на средна възраст му се усмихваше.

— Моето дете често прави така — опита се да го успокои тя. — Момчето ви може би дори не осъзнава, че го търсите.

На Джоузеф му се искаше да стене, да я удари, да удари някой друг, да легне на земята като куче. Но каза само:

— Да. Може би.

После се обърна към всички и към никой:

— Моля ви. Моля ви, помогнете. Той е синът ми.

В това време се приближи още една кола, а после още една. Двете паркираха една зад друга. Карлсън слезе от задната седалка на втората кола, следван от Фрида. Джоузеф я видя още преди тя да го види.

Заедно с Фрида бяха преживели ужасни неща, а самата Фрида беше преживяла още по-ужасни неща. Но никога не я беше виждал да изглежда по този начин. Лицето й беше застинало като на мъртвец. Очите й бяха ужасяващо живи, тя мяташе погледи ту тук, ту там. Фрида го видя и се приближи до него. Той беше изгубил ума и дума. Беше изгубил всичко. Обгърна я с ръце и се разплака, разтърсван от ридания, сякаш беше малко дете. Не можеше да се спре и никога нямаше да може. Усети ръцете на Фрида върху гърба си и успокоителното им потупване, след което тя го отблъсна леко.

— Не може точно сега да се държиш по този начин.

Но той не можеше да спре горчивите сълзи. Те продължаваха да се стичат по лицето му.

— Джоузеф! — извика Фрида и го зашлеви по бузата.

Един полицай пристъпи към тях.

— Я се разкарай! — кресна му Фрида.

— Какво? — полицаят я погледна изумено, без да успее да каже нищо повече.

Фрида измъкна телефона със снимката на екрана от ръцете на Джоузеф.

— Така изобщо не помагаш на Алексей.

— Вината е моя — изстена Джоузеф.

— По-късно ще говорим чия е вината — каза Фрида. — Но отсега мога да те уверя, че не е твоя. А сега трябва да се опитаме да мислим трезво и да направим каквото е нужно.

— Ти и преди правила това — каза Джоузеф. — Тогава ти намерила онова момче. Сега ти намериш Алексей. Ти направиш това, нали?

За момент Фрида сякаш загуби самоуверения си вид, сякаш някой й беше нанесъл неочакван удар.

— Ние всички ще направим каквото можем. Но всяка минута е ценна. — Тя се извърна към полицая. — Извинете, че ви се развиках.

Човекът отвори уста да каже нещо, но Фрида го прекъсна.

— Моля, отведете господин Морозов до една от колите. Той има нужда от спокойствие и усамотение.

Джоузеф се опита да възрази, но Фрида настоя. Когато той се отдалечи, тя се обърна към Карлсън:

— А сега какво? Ще обградите района ли?

Също като Фрида, и Карлсън изглеждаше блед и шокиран.

— Кой район?

— На пазара. Той е доста компактен.

— Не е компактен. Има поне трийсет изхода и хиляди хора. — Карлсън погледна часовника си. — Онзи, който го е отвлякъл, вече го е качил в кола, или са се качили в метрото, или са извървели километър-два и после са се качили на някой автобус.

— Тогава какво ще правим?

— Ще поогледаме. — Карлсън се озърна наоколо. Пристигна още една полицейска кола. Полицаите влязоха тичешком в пазара. — Той на колко години беше?

— На колко години е — поправи го Фрида. — Трябва да продължаваме да говорим в сегашно време. На осем години е.

— На осем години е, не знае нито дума на английски, намира се в непозната част на голям град, в който никога не е стъпвал. Защо му е да тръгва с непознат човек?

— Може би онзи го е накарал насила. А и мястото е много оживено, блъсканицата е голяма.

Карлсън се замисли за момент.

— Дийн Рийв е добър в това — да убеждава малки деца да се качат в колата му — каза той след малко. — По-рано са му помагали жени. Децата се доверяват на жените.

Фрида поклати глава.

— Но не и тук. Насред оживен пазар, в Лондон, и баща му, който е бил на десетина метра от него.

— Но го няма.

— Да, няма го.

Фрида знаеше какво е усещането в такива случаи, защото вече се беше сблъсквала с това. За около час-два човек все още живее с надеждата, че вероятно е станала някаква ужасна грешка. Беше чувала за малки момчета, които ненадейно са решили да играят на криеница и в продължение на часове не могат да ги открият; понякога дори заспиват под някоя маса. Но нима това можеше да се случи сред най-оживения пазар в Лондон? След известно време Фрида забеляза група мъже, които мъкнеха тежка екипировка, кислородни цилиндри и обемисти сакове. Те се движеха откъм главната улица по посока на канала.

— Не може да е паднал във водата — каза Фрида. — Наоколо е имало десетки хора. Крайбрежната алея е много оживена.

— Може да се случи само за секунда — възрази Карлсън. — Водната повърхност се затваря над падналото тяло почти мигновено.

Групата водолази не откри нищо. До девет часа инцидентът вече беше в новините. Фрида седеше край Джоузеф на дивана на Рубен, а от екрана на телевизора ги гледаше снимката на момчето, която Джоузеф беше показал на полицията. Когато, часове по-късно, Фрида му каза, че трябва да се опита да поспи, Джоузеф я погледна смаяно.

— Той е там някъде в тъмнината. Как мога да заспя? Как ще мога изобщо някога да заспя?

И Фрида се чувстваше по същия начин.

— Утре в десет часа ще има пресконференция. Ще трябва да присъстваш.

Джоузеф гледаше с немигащ стъклен поглед.

— Хората трябва да видят един страдащ родител. Това ще ги накара да се идентифицират с теб и да си спомнят, ако са забелязали нещо.

Фрида го заведе до стаята му на горния етаж и му помогна да си легне. После събу обувките си и без да се съблича, легна на съседното легло и хвана ръката му. Стори й се, че той поспа около час-два. Спомни си как Алексей се беше появил в градината по-рано същия ден и доверчиво беше сложил ръката си в нейната. Фрида изобщо не можа да мигне.

22

На следващата сутрин Джоузеф седеше в залата за пресконференции, облечен с костюм и вратовръзка, гладко избръснат и измит. Той не говореше. Не можеше. Лицето му беше подпухнало, а очите му бяха зачервени. Петра Бърдж прочете изявление, което Фрида и Карлсън бяха подготвили и което съдържаше онова, което Джоузеф би искал да каже, ако беше в състояние да формулира някакви мисли и да ги изрече на глас.

Присъстваха група журналисти. Петра забеляза Лиз Барън — свежа и изгаряща от нетърпение да зададе въпросите си. Изглеждаше така, сякаш току-що се беше върнала от почивка в някоя от топлите страни: лицето й имаше шоколадов загар, а очите й блестяха от любопитство.

Журналистите искаха да узнаят дали полицията разполага с някакви следи. Петра Бърдж каза, че е открит размазан образ, заснет от камера за наблюдение под железопътния мост. Един полицай натисна бутон в лаптопа пред себе си и на екрана зад тях се появи изображение. То наистина беше размазано.

— Това — каза Петра Бърдж — може да е Алексей Морозов, но може и да не е. Също така може да е Дийн Рийв, но може и да не е.

— Знае ли се в каква посока са тръгнали?

— Не.

— Открихте ли някакви очевидци?

Това беше Гари Хилиър, един от журналистите, които бяха интервюирали Фрида. Той си беше обръснал козята брадичка и сега имаше много тънки мустаци, сякаш нарисувани с флумастер над устната му.

— Надяваме се, че тази пресконференция ще накара хората, които са видели нещо, да проговорят.

— Смятате ли, че в случая Дийн Рийв ви се надсмива? — попита един мъж с плътен глас от задните редове.

— Без коментар.

— И че винаги е една крачка пред вас?

По-късно една полицейска кола закара обратно Джоузеф и Фрида в къщата на Рубен. Джоузеф се качи в стаята си с бутилка водка; лицето му беше зачервено, а кафявите му очи бяха помръкнали. Фрида седна при Рубен. Никой от двамата не отрони нито дума: не беше останало нищо за казване. Те не включиха нито телевизора, нито радиото, нито отвориха компютъра. Ако нещо изникнеше, щяха да им съобщят. „Ти можеш да го намериш“, беше казал Джоузеф на Фрида с надежда в гласа. Тя наистина беше намерила едно отвлечено момче преди години. Но сега нямаше следа, по която да тръгне.

Чувстваше се така, сякаш търсеше вдлъбнатина в гладка и твърда повърхност, в която да се захване с пръсти. Но не преставаше упорито да мисли, да прехвърля в ума си всичко, което знае. Утрото измина, после дойде следобедът, а те все още нямаха никаква вест. Когато телефонът й иззвъня, сякаш я събуди от протяжен и мъчителен сън. Погледна екрана. Беше Карлсън.

— В момента е четири и седемнайсет — каза той. — Или поне беше преди две минути. По същото време ти е звъннал Джоузеф. Вчера. Нали знаеш какво означава това?

— Знаех още щом започнаха да претърсват канала.

— Досещаш се какво искам да ти кажа. Трябва да подготвиш Джоузеф. Или да започнеш да го подготвяш.

— Добре.

Фрида затвори телефона и се заизкачва бавно нагоре по стълбите.

На следващата сутрин слънцето изгря в пет и четиресет и пет. Две минути по-късно Джема Кауън беше край канала в Боу заедно с малкия си териер на име Шеймъс. Тя обичаше тази част от утрото, когато не беше съвсем безлюдно: все се намираше по някой фанатичен велосипедист. Дори и днес един човек, който правеше утринния си крос с качулка на главата, за да не му блести слънцето, мина тичешком край нея и се втурна нагоре по стълбите.

Шеймъс душеше наоколо. Също като нея и той беше очарован от разходката. От време на време погледът й се спираше върху корморани, сини рибарчета и върху други птици, които не познаваше. Рибите се доближаваха до водата и изпускаха мехурчета въздух, които нарушаваха гладката огледална повърхност. Тук Риджънтс Канал приличаше на селски поток, но на селски поток в постапокалиптичен пейзаж, и това беше даже още по-вълнуващо. Появиха се и други хора, които бягаха за здраве, караха велосипеди или се разхождаха със слушалки на ушите. Защо го правеха? Тя обожаваше звуците, които се носеха отвсякъде: чуруликане, цвъртене, кучешки лай, крясъци. Те бяха също такава неотменна част от живота, както и ароматът на печен хляб, който се носеше от пекарната на отсрещния бряг.

Тя мина под нисък мост. Сводът му беше толкова остър, че трябваше да си наведе главата и когато отново я изправи, погледът й се спря върху нещо много странно. На една пейка имаше човешка фигура. Но защо фигурата беше толкова малка? И защо така неподвижна? Тя се огледа, леко разтреперана, а после отиде по-близо.

Беше малко момче. Тъмна коса, мръсно лице, тениска, дънки, маратонки. Момчето изглеждаше толкова не намясто, че тя не знаеше какво да каже.

— Добре ли си? — Гласът й прозвуча странно в тишината. Детето я погледна със сериозен поглед, но не отговори. — Знаеш ли къде са мама или татко?

Момчето погледна към дясната си ръка, която беше свило в юмрук. То я вдигна и бавно разтвори длан. На нея беше написано нещо с малки печатни букви. Тя се наведе и прочете написаното на глас: „Полиция“. После извади телефона си.

23

— Можеш ли да кажеш нещо, Алексей?

Фран Болтън и Петра Бърдж гледаха към малкото момче. Алексей стоеше пред тях, без да говори, без да плаче, само ритмично движеше напред-назад главата си, все едно я удряше в невидима стена.

— Папа — промълви той шепнешком.

— Той съвсем скоро ще бъде тук, Алексей — каза Петра. — Можеш ли да кажеш нещо за човека, който те отведе? Едър, дребен? Пълен, слаб?

Алексей я погледна неразбиращо. След като помисли малко, той бавно потупа горната част на десния си крак.

— Какво прави? — зачуди се Фран Болтън.

— Има нещо в джоба му — каза Петра.

Тя бръкна в джоба си и извади чифт латексови ръкавици. После клекна пред Алексей.

— Виж — каза му тя приятелски. Сега ще си сложа тези специални ръкавици и след това ще бръкна в джоба ти. Съгласен ли си?

Той кимна, макар че Петра не беше сигурна дали той разбра и дума от това, което му каза. Тя пъхна пръстите си в джоба на дънките му. Беше тясно, но тя успя да напипа нещо. Стисна го между два пръста и внимателно го извади. Беше нещо, увито в тоалетна хартия и почти не се усещаше. Петра го сложи на масата и внимателно разви хартията.

— Какво е това? — попита Фран Болтън, като се дръпна инстинктивно назад.

Беше нещо като дебело свито листо и издаваше слаб, сладникав мирис, напомнящ на влажни горски гъби. Петра Бърдж го завъртя с пръст.

— Това е ухо. Част от ухо.

— Свинско ли е? Или нещо подобно? — не разбра Фран.

— Не, не е нещо подобно. Веднага извикай някой от криминолозите.

Този път Фрида остави Джоузеф да се наплаче. Двамата бяха седнали на задната седалка и Джоузеф се беше облегнал на рамото на Фрида, ридаейки през целия път. Когато спряха на паркинга на полицейския участък в Боу, Петра Бърдж се извърна към тях от предната седалка.

— Чувате ли ме, Джоузеф?

Джоузеф надигна главата си и тя му подаде хартиена кърпичка от една кутия пред себе си, после му подаде още една. Той издуха носа си и избърса очите и лицето си.

— Джоузеф, както вече ви казахме, Алексей е в добро физическо състояние и доколкото можем да преценим, в добро душевно състояние въпреки преживяното.

— Ние ще го видим сега? — попита Джоузеф.

— Откакто го намерихме, не е казал нито дума.

— Той не говори английски. И почти не говори, откакто майка му почина.

— Добре. Да вървим. Той очевидно е притеснен.

Джоузеф кимна. За момент доби изплашен вид, а в кафявите му очи проблеснаха сълзи.

— Нали и ти ще дойдеш, Фрида?

— Да, след няколко минути. Имаш нужда да останеш малко насаме с него.

Джоузеф я погледна тревожно:

— Моля те.

— Щом така искаш…

— Да, искам.

Когато слязоха от колата, Петра хвана Фрида за ръката и я дръпна настрана.

— Две неща — каза тя.

— Моля?

— Казах, че Алексей не е изрекъл нито дума. Това не е съвсем вярно. Той наистина не говори, с изключение на едно нещо: „Фрида Клайн“. Каквото и да го попитат, това е единственият му отговор: „Фрида Клайн“.

— Много странно — каза замислено Фрида. — А другото? Спомена за две неща.

— Имаше нещо в джоба му.

— Какво е то? — попита Фрида, но преди Петра Бърдж да отговори, тя изведнъж се досети какво ще каже.

— Човешко ухо, увито в тоалетна хартия.

Фрида щеше да попита още нещо, но в следващия момент изрече на глас:

— На Брус Стрингър.

— Възможно е.

— Сигурно е негово.

— Но защо? — попита Петра.

— Коя част?

— Цялото ухо. Правиш си труда да отвлечеш дете, а после го връщаш. И не само го връщаш, а му даваш трофей от предишно убийство.

— Трофей — повтори Фрида замислено. — Мисля, че това не е точно така.

— О! Не било точно така?! И защо не?

— Знам, че в определени случаи сексуалният импулс се провокира от насилието. Когато подобен тип извърши престъпление, той търси начин да го преживее отново. Понякога споменът не е достатъчен. Не мисля, че Дийн Рийв е от този вид престъпници. Ако беше такъв, залавянето му щеше да бъде по-лесно. Смятам, че когато направи нещо, го прави с определена цел.

— И какво цели с изпращането на ухото?

— Подсказва ни, че човекът, който е отвлякъл Алексей, е убил Стрингър.

— И защо трябва да ни го подсказва?

— Ако влезем вътре, за да поговорим с Алексей, вместо да стоим отвън и да разговаряме помежду си, може би ще разберем — каза Фрида.

Петра се намръщи.

— „Ние“! Понякога наистина минаваш всякакви граници.

Алексей седеше край една маса. До него беше седнал Дон Камински — огромен на ръст и комично деликатен, той не говореше и не го докосваше, но с внушителното си присъствие сякаш го закриляше. Момчето пиеше портокалов сок от картонена кутийка и ядеше сандвич, но като че ли не ги забелязваше. Беше облечено с други дрехи, тъй като неговите бяха взети за анализ. Лицето му беше непроницаемо, някой го беше изчистил от мръсотията. То се обърна и видя Джоузеф, който се спря за

момент и без да може да помръдне, само гледаше сина си с очи, пълни с болка. После се втурна към Алексей, коленичи край стола му и разтвори обятията си.

— Ти си невредим.

Той обви ръце около сина си и за миг Алексей застина неподвижен. После облегна глава на рамото на баща си и затвори очи. Джоузеф ридаеше, без да може да се овладее. Накрая по бузата на сина му се търкулна една сълза. В продължение на няколко минути те стояха така, а Джоузеф не преставаше да гали меката тъмна коса на детето си, тихо шепнейки гальовни думи.

Когато двамата се откъснаха един от друг, до тях се приближи Фрида. Тя седна срещу Алексей, без да говори. Той я гледаше с широко отворени очи. Лицето му беше напрегнато.

— Фрида Клайн — каза той накрая. Произнесе името й странно, с чуждестранен акцент.

Тя посочи към себе си.

Алексей сбърчи чело, подобно на ученик, на когото учителят е задал труден въпрос.

— Това — каза той.

„Това“ беше първата английска дума, която Фрида го чуваше да произнася. Дори не беше го чувала да говори на украински.

— Това какво? — попита тя, осъзнавайки колко безсмислен е въпросът й.

— Това — повтори той мъчително. — Това. Съм. Аз.

Всички мълчаха, само Джоузеф въздъхна тежко.

Камински си записа нещо в бележника.

— Търси. Някъде. — Алексей очевидно не разбираше думите, които произнасяше: беше ги заучил с много повторения. Последва дълго мълчание. „Някъде?“, мислеше усилено Фрида. Какво ли означаваше това? — На друго място — довърши Алексей, а после изстреля на един дъх: — Това съм аз търси някъде на друго място.

Фрида се обърна към Джоузеф:

— Попитай го откъде е научил тези думи.

Джоузеф и синът му си поговориха шепнешком на техния език и Фрида ги чу да споменават името й. После Джоузеф се обърна към нея:

— Един мъж научил го на тези думи и казал му: „Кажи това на Фрида Клайн“.

— Добре — каза Фрида на Алексей. — Много добре. Благодаря ти.

Момчето я погледна неразбиращо.

— Джоузеф, ще трябва да му зададете един въпрос — намеси се Петра Бърдж. — Ще има и други въпроси, но този ще е първият. Попитайте го защо е тръгнал с този човек.

Джоузеф обгърна с ръка сина си и те отново си поговориха шепнешком. Джоузеф ги погледна разтревожено.

— Какво има? — попита Петра.

— Казва, че мъжът е казал на много, много лош украински: „Ще те заведа при майка ти“.

— Добре измислено. — Фрида кимна сякаш на себе си. — Разбира се.

— Значи Дийн Рийв не знае, че майката на Алексей е починала — каза Петра Бърдж.

— Той отлично знае, че тя е починала.

— Тогава защо Алексей е тръгнал с него?

— Защото е момче, което е загубило майка си.

Петра кимна с разбиране.

— Поне знаем в кой район най-вероятно се подвизава Дийн Рийв.

— Не, не знаем.

— Защо иначе би избрал това място?

— Защото точно там преди години уби брат си — отвърна Фрида. — Съвсем преднамерено е избрал мястото и ни е изпратил словесно послание, за да не остави никакво съмнение у нас, че е бил той. И, разбира се, това е целта му.

— Говориш с недомлъвки. Какво се опитваш да кажеш?

— Можем ли да поговорим някъде насаме?

— Щом искаш… Дон ще остане при вас, господин Морозов — обърна се тя към Джоузеф. Дон Камински кимна. — Искате ли нещо за пиене?

— Водка?

— Имах предвид чай или кафе.

— О!

За момент Фрида си помисли, че дори Петра Бърдж би могла да направи изключение от установените правила заради тъжните кафяви очи на Джоузеф.

— Ще се върна след няколко минути — каза тя.

Петра поведе Фрида по коридора към една празна стая за разпити. Тя затвори вратата и с жест я покани да седне на един стол.

— Е, слушам те.

— „Това съм аз. Търси някъде на друго място.“ Може би се питаш какво означава.

— Мисля, че знам какво ще ми кажеш — изрече бавно Петра.

— Това послание има две части. В първата се казва, че човекът, който е примамил Алексей, е Дийн.

— Това е ясно. А втората?

Фрида втренчи погледа си в полицейската инспекторка.

— Казва ми, че не е отвлякъл Клои и не е нападнал Рубен.

Петра Бърдж кимна бавно.

— Защо му е да си прави труда да ти го съобщава? Защо го е грижа?

— Не знам. Може би от професионална гордост. Понякога си мисля, че той държи да узная някои неща. Затова и случилото се с Клои и Рубен не се вписва в стила му на действие. Когато Дийн уби Стрингър и Глашър, в това имаше логика и беше насочено към мен.

— Когато говориш за Дийн Рийв… — започна Петра.

— Какво?

— Звучиш по различен начин. Все едно всеки от вас разбира другия.

— Не се опитвай да ме анализираш. Поради определени обстоятелства влязох в живота на Рийв и обсебих съзнанието му. Единственото, което искам, е да бъде заловен. Нищо повече.

— Добре. Но нека да помислим и върху другите възможни варианти.

— Кои са те?

Петра се замисли за момент.

— Например че Дийн лъже и че всъщност той е виновен за другите два инцидента.

— Не — каза Фрида.

— Напълно възможно е. Има и друга вероятност: двата инцидента да нямат връзка помежду си. Твоята племенница може да е попаднала в ръцете на някой перверзник.

— Тя не е била изнасилена.

— Това нищо не доказва. Има такива, които се задоволяват само с гледане.

— Тогава защо е изпратил онази снимка на журналист, който отразява убийствата, извършени от Рийв?

— Това е добър въпрос — отстъпи Петра. — Но нападението над доктор Макгил може да е било нахлуване с цел кражба, което се е объркало.

— Нищо не е било откраднато.

— Ето защо казах „което се е объркало“. Има и друга възможност: че действа и още някой.

— Да. И какво точно прави?

— Убийствата привличат хората подобно на мухи върху лайна.

— Искаш да кажеш, че някой имитира Дийн?

— Да, съществува голяма вероятност да си имаме работа с имитатор. Всички пътища водят към теб.

Фрида стана и отиде до прозореца. Тя сложи ръката си върху него, сякаш за да се увери, че между нея и останалия свят имаше стъклена преграда. После се обърна към Петра Бърдж и каза с чист, ясен глас:

— Не е вярно. Те водят към моите приятели.

— Ти си първопричината.

— Но мен не ме нападат.

— Засега.

— Трябва да ги защитите. Незабавно.

— Твоите приятели?

— Да.

— всичките ти приятели?

— Видя какво се случи. Рубен можеше да умре. Клои…

Фрида замълча. Пред очите й изникна запечатаното на онази снимка: племенницата й, просната с разтворени крака на мръсен матрак.

— Колко приятели имаш?

— Клои и Рубен вече са изложени на риск. След това майката на Клои, Оливия. Бих добавила приятелката ми Саша и нейния малък син Итън, но те отидоха да живеят при баща й за известно време и са далеч оттук, така че най-вероятно са в безопасност. Следват Джоузеф и неговият син. А също и моят близък приятел Джак Дарган.

— И ти.

— Аз мога да се грижа за себе си.

— Това няма значение. Предложението ти е неприемливо.

— В парите ли е проблемът?

— Става въпрос за целенасоченото и професионално използване на ограничени ресурси и да, парите също са от значение. При всички случаи осигуряването на полицейска охрана не би било възможно, но в момента ни съкращават бюджета с една четвърт и това е само началото. Няма да можем да извършваме дейности, които досега сме извършвали.

— Хората са в опасност.

— Не е нужно да ме убеждаваш в това.

— И дори няма да направите опит?

— Виж, ако си права и ние наистина осигурим охрана за всички тези хора, което така или иначе е невъзможно, тогава въпросното лице може просто да атакува някой друг и така да разшири кръга на твоите изложени на риск приятели. Защитаваме посочените от теб шестима, а после се появява нова група от потенциално застрашени близки до теб хора. Невъзможно е за изпълнение, както и да го погледнеш.

— Значи това е всичко.

— Не, разбира се. Тече разследване по отвличането на Клои, друго разследване по нападението над доктор Макгил и най-новото — по отвличането на Алексей Морозов. Ето така можем да защитим приятелите ти. Можем да заловим извършителя.

— Ясно.

Петра я изгледа напрегнато.

— Какво смяташ да правиш?

— Не съм сигурна. Но ще предприема нещо. Те са мои приятели.

Докато вървеше към дома си, телефонът на Фрида иззвъня. Тя погледна екрана. Беше Паз, администраторката в „Складовете“. Фрида отговори.

— Имам двама нови пациенти за теб — каза Паз.

— Какво?

— Нали каза, че отново ще приемаш нови пациенти. Каза, че колкото са повече, толкова по-добре.

Фрида замълча, зашеметена от чутото. Моментът беше възможно най-неподходящият. Но изведнъж се замисли: ако не сега, кога? Ако продължеше да чака животът й да се нормализира, можеше никога повече да не практикува като психотерапевт.

— Добре — отговори Фрида. — Кажи им да ми се обадят.

— Моля, няма защо — каза шеговито Паз.

— Извинявай! Благодаря ти! — поправи се Фрида, макар че изпитваше всичко друго, но не и благодарност.

Пътят е чист: Дийн Рийв го беше разчистил. Дийн Рийв, който обича да се появява като призрак и който зарови един мъртвец под дъските в къщата й, така че сега целият свят се е вторачил в нея.

Докато целият свят гледа, и той ще погледа. Няма кой да го види. Той умее да бъде невидим, все едно е пушек под врата. Като самия Дийн Рийв. Това име предизвиква вътрешна тръпка в него, малка електрическа дъга от удоволствие: сега двамата ще бъдат свързани. Дийн Рийв и той.

Те няма да намерят Дийн Рийв. Никой никога не успява да открие Дийн Рийв. Но сега той може да върви по пътя, разчистен от Дийн Рийв. Може да действа от негово име. Никой няма да разбере, че са двама.

С изключение, разбира се, на самия Дийн Рийв. Онова, което се случи с момчето, показва, че той знае. Двамата вече са като дует. Рийв вече отговори — сега е негов ред да му върне отговора.

24

— Като в доброто старо време — каза с носталгия Рубен.

Ребрата му бяха счупени, лицето му беше охлузено и слабо, отзад на тила му имаше моравочервена рана и когато ходеше, накуцваше болезнено, но си беше облякъл чиста риза, която Джоузеф току-що беше изгладил, и се беше издокарал с любимото си елече в ярки цветове. Беше отворил три бутилки червено вино и ги беше подредил на кухненския бюфет. Джоузеф беше разлял водка в шотове. Той беше прекарал следобеда в приготвяне на богато украинско меню. Алексей спеше, удобно сгушен в леглото; от време на време се пробуждаше и викаше майка си: мама, мамочка. Тогава Джоузеф изтичваше нагоре по стълбите, хващаше ръката му и започваше да му шепне ласкави думи така, както когато Алексей беше бебе, а после отново се връщаше в кухнята, където се вдигаха облаци от пара и ухаеше на картофени кюфтета, на гъста овесена супа с кнедли и на агнешко печено с много подправки.

— Трябва да запалим свещи — каза Джоузеф. — Много свещи.

— Навън е още светло.

— Свещите създават специално настроение.

И така, Рубен запали свещи на масата, която беше сервирана за десетима. Той се чувстваше изтощен; цялото тяло го болеше. Имаше мигове, в които пред него изплуваше маскираното с чорап лице на входната врата, и той усещаше жестоките удари, които онзи стоварваше с метален лост върху проснатото му на земята тяло. В момента обаче нямаше защо да се притеснява: приятелите им скоро щяха да дойдат, на печката се готвеше вкусна храна, ножът на Джоузеф потракваше, докато режеше зеленчуците, бутилките с дъхаво вино чакаха да бъдат отворени, а ето че сега и свещите грейнаха на масата. Поне за малко хаосът беше поставен на безопасно разстояние.

Клои пристигна направо от дърводелската работилница, както си беше с работните дрехи и с дървени стърготини в косата. Джак, с острите си кичури червеникавокафява коса, носещ резени синьо сирене. Оливия, с бутилка вино и вече леко пийнала, с издайническа руменина на бузите, с дълги полюшващи се обеци, с яркочервено червило на устните, щедро прегръщаща всички. Рубен подозираше, че всеки момент ще избухне в плач.

— Къде е Фрида? — попита тя.

— Сигурен съм, че скоро ще се появи — отвърна той.

И тя наистина се появи, влизайки тихо в стаята, без никой да забележи, че е сред тях. Тя и Джоузеф отидоха на горния етаж да видят Алексей, а после всички се събраха в кухнята. Джоузеф им раздаде шотове с водка и те ги изпиха, преди да седнат. Алексей слезе при тях и се настани между Джоузеф и Рубен. Бузите му бяха зачервени, а очите му гледаха ту насам, ту натам. Масата се отрупа с ястия, гордо сервирани от развълнувания Джоузеф, препасан с готварска престилка.

— Страхотна трапеза! — възкликна Оливия. — Е, пълна е с тонове въглехидрати, но е прекрасна и създава чувство на комфорт след всичко онова, което се случи. — И като изхълца развълнувано, си загреба с черпака от гъстата супа с кнедли. — Рубен, Клои, Алексей… — Тя се наведе към него с полюшващите се обеци и с изплъзнали се от кока й кичури коса. — Симпатяга!

Алексей я изгледа със смесица от страх и изненада.

— Исках тази вечер да се съберем всички заедно — започна Фрида, защото има нещо, което трябва да ви кажа.

— Тост — провикна се Оливия. — Тя надигна чашата си и продължи с треперещ глас: — Да вдигнем тост за приятелството!

— Моментът не е подходящ за наздравици — каза Фрида. — Имам предвид, че се случиха ужасни неща и може би ще продължат да се случват.

Тя се взря в обърнатите към нея лица.

— Мисля, че някой издевателства над вас, защото сте мои приятели.

— Дийн Рийв — обади се Джак. — Известно ни е.

— Дийн Рийв отвлече Алексей. Но не той е бил човекът, който отвлече Клои и нападна Рубен. Някой друг го е извършил.

— Някой друг ли? — учуди се Джак. — Защо?

— Това не е важно — отвърна Фрида. — Не и на този етап. Тревожното е друго: всички вие може би сте под заплаха. Всеки един от вас.

— Също и ти — каза Рубен.

— Възможно е. Но ще трябва да приемем факта, че някой души наоколо и ви е набелязал, защото ме познавате.

— А ако е „тя“? — обади се Клои. — Щом като не е Дийн…

— Не е изключено. Който и да е този човек, той те отвлече и те държа един цял уикенд, а също така нападна Рубен.

Джак прокара длани през косата си.

— Това не ми харесва.

— Попитах дали полицията може да ви осигури защита. Опасявам се, че няма да стане.

— Това означава ли, че те не смятат, че сме в опасност?

— Означава, че нямат необходимите средства.

— Аз защитя моето семейство — заяви патетично Джоузеф и удари с юмруци по масата, от което приборите подскочиха. — Приятелите.

— Аз съм жена — каза притеснено Оливия. — Живея съвсем сама.

— Сега ще обсъдим това. Джоузеф има приятел, който се казва Дритан. Той ми постави нови ключалки и резета, след като забелязах, че Дийн е влизал в къщата ми.

— И как ти помогна това? — обади се Джак, но Фрида не му обърна внимание.

— Утре той ще отиде в дома на Оливия, а после ще дойде тук.

— Ами Клои? — попита Джак. — А аз?

— Искам Клои да се нанесе обратно при Оливия.

— Но аз съвсем наскоро се изнесох.

— Наред с това си мисля, Джак, че ти също можеш да поживееш с тях.

— Освен това си мъж. — Оливия хвана нова бутилка за гърлото и щедро си наля вино в чашата.

— Ехо! — каза Клои. — Май забравихте, че аз умея много добре да се защитавам. Може би съм по-добра от Джак.

— Може би — повтори като ехо Джак. Двамата си размениха погледи и помежду им прехвръкнаха искри от някогашното нежно привличане.

— Чудесно — каза Фрида в заключение. — Ще се грижим един за друг.

Джоузеф се наведе към нея.

— Ами ти, Фрида?

— Ела да живееш при нас — настоя Клои.

— Изключено!

— Ще ти изпратя моя приятел — каза Джоузеф.

— Не. Нали разбирате, че няма как някой да дойде да живее при мен.

— Ами Карлсън?

— Карлсън? Защо пък Карлсън?

— Той ти е близък приятел.

Петра Бърдж беше казала същото.

— С него е различно.

— Защо?

— Просто така.

Карлсън и Фрида седяха в малката му градина и се наслаждаваха на приятната топлина на вечерта. Беше паднал здрач, синевата на небето беше изчезнала, а птичките пееха невидими. Часът, в който се появяваха лисиците и прилепите; часът, в който се доверяваха тайни и се правеха признания. На хоризонта вече се виждаха слабите очертания на луната. На масата между тях бяха сложени бутилка уиски, малка каничка с вода и две стъклени чаши. Фрида наля по малко уиски във всяка от чашите, а в своята добави и малко вода. Карлсън направи същото.

— Краят на една прекрасна неделя — изрече той със задоволство.

— Когато бях малка, мразех неделите — каза тя.

— Как е възможно човек да мрази неделите?

— Неделята беше ден на мълчание, на отегчение и мързелуване, ден, в който ходиш на църква и се виждаш със семейството си, което предпочиташ да не виждаш.

— Но с времето си се отърсила от това чувство.

— Това е денят, в който хората се крият от самите себе си, в който се опитват да забравят какво са вършили в събота, и се преструват, че следващата седмица няма да бъде същата като предишната.

— От утре седмицата ти ще бъде ли същата като предишната?

— Не — отвърна Фрида. — Отново започвам да приемам пациенти. За утре имам записани двама нови.

— Това е добър знак.

— Мисля, че в момента трудно можем да говорим за добри знаци.

— Извинявай, че с думите си предизвиках у теб лоши мисли — каза Карлсън, загледан виновно в чашата си. — Но аз самият винаги съм обичал неделите: късната закуска, четенето на новите вестници, разходките на чист въздух.

— Като стана дума за разходки, имаш ли вести от Ивет? — попита Фрида.

— Тя няма профил във Фейсбук. Нито пък аз.

Фрида измъкна портфейла от чантата си, извади от него малкото късче хартия, което държеше там, и го показа на Карлсън.

— Какво е това?

— Ивет ми каза да й се обадя, ако имам нужда от помощ. Щяла да дойде, където и да се намира.

— Със сигурност би го направила — съгласи се той.

— Може би ще се възползвам от протекциите й. Може би всички ние ще се възползваме.

— Считай, че си ме предупредила — каза той с лека усмивка.

— Да.

— Ще си отварям очите на четири.

— Имаш две малки деца. — Тя усети как Карлсън леко се стегна.

— Да, така е — отвърна тихо той. — Ще внимавам и за тях. А ти внимавай за себе си. — Той се усмихна с невесела усмивка. — Пази се от непознати.

Фрида опря за малко чашата в челото си.

— Изложих всички на опасност — промълви тя накрая. — Всички, които ми имат доверие. — Тя се извърна към него. Очите й блестяха в здрача.

— Не бива да мислиш по този начин.

— Хората, които държат на мен. Хората, на които аз държа.

Той не й отговори.

25

Следобед на следващия ден Фрида беше в частния си кабинет. Тя седеше в креслото, с което сякаш се беше сляла, и наблюдаваше внимателно Морган Роситър. Той отвърна на погледа й. Някои пациенти се притесняваха да я гледат в очите, особено на първия сеанс, но не и този. Той беше облечен с карирана риза и избелели дънки, а на краката си носеше изтъркани масивни обувки. Изглеждаше като строителен работник, но не говореше като такъв. Беше университетски преподавател и го бяха регистрирали като неин клиент едва предишната седмица.

— Доктор Сингх ми каза, че лично сте поискали да се запишете при мен — започна Фрида. — Защо?

— Хората от години ми казват, че трябва да говоря с някого. Най-вече приятелките, които съм имал. Но аз все им отговарям, че не мога да разговарям с някого, когото не уважавам.

— Това отговор на въпроса ми ли е?

— Не бих отседнал в хотел, без да получа предварителна информация. Защо да не го направя, когато става дума за психотерапевт?

— Защо приятелките ви са ви казвали, че имате нужда от психотерапия?

— Имах проблеми в работата си и освен това интимната ми връзка се разпадна. Тогава отидох при моята лекарка, която ми отдели едва около осем минути.

Настъпи дълго мълчание.

— Важна част от терапията — каза накрая Фрида — е да уточним защо я предприемате. Предлагам да започнем с това.

Роситър отговори веднага, сякаш се беше подготвил.

— Когато интимната ми връзка се разпадна — впрочем, аз бях този, който я прекрати, — се запитах дали нямам някакъв проблем с обвързването. От време на време сменям партньорките си, но докато съм в интимни отношения с тях, общо взето, съм им верен. Когато интимната ни връзка навлезе в определен етап, я прекратявам.

— Споменахте, че сте имали проблеми в работата си.

— Обичайните проблеми.

— Ще трябва да ми обясните какво точно имате предвид.

Той заби поглед в килима.

— Аз съм на четиресет и две, не пиша публикации с особена научна стойност, а просто такива, които да ме задържат на заеманата позиция; не върша онова, което би трябвало да върша според очакванията ми отпреди десет години. Обичайната неудовлетвореност. Дрън-дрън.

— И всичко това ви накара да отидете при вашето джипи и да споделите, че искате да започнете психотерапия и тя да бъде конкретно с мен.

— Сигурно има много хора, които искат вие да бъдете техният психотерапевт — каза Роситър. — Мислех си, че имате списък на чакащите.

— Това не е отговор.

Той вдигна поглед и отново се взря в нея.

— Помислих си, че ще бъде интересно — подхвърли той. — Небезизвестната Фрида Клайн.

Другият нов пациент беше мъж на около двайсет и няколко години на име Алекс Завю. Преди шест месеца се беше озовал в едно заведение близо до „Каледониан Роуд“, където беше избухнала свада и беше започнал бой. Той се беше опитал да го спре, но някой беше извадил нож и беше намушкал един тийнейджър. Докато говореше за инцидента, ръцете му се разтрепериха и лицето му пребледня, сякаш все още беше на мястото на убийството.

— Всъщност не знам защо съм тук — каза той. — Не виждам смисъл да говоря за това. Вече ходих на кратък курс по… Ясно ви е.

— Когнитивно-поведенческа терапия[4] — уточни Фрида.

— Човекът ми предложи стратегии и упражнения, които да ми помогнат да престана да мисля постоянно за това. — След тези думи Завю стисна главата си с ръце. — Нямаха никакъв ефект. Лекуваха ме и с медикаменти. Постоянно се питам дали нямаше да бъде по-добре, ако не се бях намесил или ако бях направил нещо друго. Не видях ножа. Спомням си единствено как онова момче залитна към мен, а на лицето му беше изписана дълбока изненада и очите му бяха широко отворени. Приличаше на анимационен герой. После седна и тогава видях кръвта на пода. — Той се втренчи с умоляващ поглед във Фрида. — Знам, че ще кажете, че не е можело да се направи друго. Ножът беше прерязал гръдна артерия. Нищо не би могло да го спаси. Всички постоянно това ми повтарят. Имам нужда от някакво лекарство, което да ми помогне да спра да си представям онази сцена. Или от някаква операция, при която да ми изрежат част от мозъка, и тези натрапчиви мисли да си отидат заедно с нея. Онова, от което нямам нужда, е да продължавам да говоря за случилото се.

Последва мълчание, което продължи доста дълго, преди Фрида да го наруши.

— Както знаете — каза тя накрая, — няма такова лекарство, нито има такава операция. Тези неща не се забравят толкова лесно, защото са част от живота, а ние сме живи хора.

— Това не е голяма утеха.

— Аз не съм тук, за да ви утешавам, нито за да ви бъда приятелка. Имате ли близки приятели?

— Двама-трима.

— Говорите ли с тях за това?

— Отчасти.

— Това е добре. Но ето какво ще ви кажа: няма как да забравите случилото се. То винаги ще бъде част от живота ви, част от вас. И не мислете, че това непременно е нещо лошо.

— Лесно ви е да го кажете — отвърна Завю. — От креслото си в кабинета не можете да си представите какво е да видиш онова, което аз видях тогава.

За момент Фрида си помисли за онова, което би му отговорила, но си замълча. То едва ли щеше да му помогне.

26

— Проблемът — каза Оливия, отваряйки широко хладилника и надничайки вътре — е, че тя никога не си е вкъщи. Що за защита е това? Няма нищо за ядене. Как може да няма нищо за ядене? Къде ми е скапаният киш?

— Ще хапна нещо, когато се прибера у дома — каза Фрида.

— Беше останал повече от половината. Тя го е изяла.

— Няма значение.

— Напротив, има. Както и да е, поне виното е в изобилие. — Оливия се отдръпна от хладилника, размахвайки една бутилка, която сложи в средата на масата сред купищата списания, неизмити чинии и неотворени сметки. — Какво ще кажеш за бяло вино?

— Само половин чаша.

— Толкова по-добре за мен.

— Исках да те попитам…

— А когато си е вкъщи, се затваря в стаята си. Със слушалки на ушите. Така че да не чуе, ако нещо се случи. — Оливия извиси глас. — Ако например влезе някой, за да ме убие, тя няма да ме чуе, като викам. Ще продължи да си тананика онова, което й проглушава ушите.

— Чувам те прекрасно! — разнесе се гласът на Клои някъде отгоре.

— Ето, на! Не се е променила, откакто беше малко дете. „Малкото прасенце с големите уши“, както обичаше да я нарича брат ти. — Оливия наля две големи чаши и подаде едната на Фрида. — Преди да изчезне от живота ни и да ме остави сама да се справям с всичко.

Фрида не можеше да определи дали Оливия вече беше пийнала, или беше превъзбудена повече от обичайното. Беше облечена е лилав гащеризон, на краката си имаше обувки е високи токове, на врата й блестеше дебел златен ланец, увит няколко пъти, на ушите й висяха големи златни халки и като цяло изглеждаше доста натруфена. Лакът на ноктите й беше олющен, а от кока й висяха кичури коса.

— Исках да… — отново започна Фрида.

— Не искаш ли да ме попиташ как съм?

— Как си?

— Не съм добре. Никак, никак не съм добре. Ще започна с това, че не успявам да вляза в собствената си къща заради всички тези нови ключалки, резета и кодове. Все едно съм в затвора.

— Това е заради собствената ти сигурност.

— Ами да. Защото някакъв откачен убиец се разхожда наоколо. Лежа нощем и ми се струва, че чувам стъпки пред вратата на спалнята си. Аз по принцип не спя добре, но сега изобщо не мога да мигна. Лежа с ококорени очи. И на всичкото отгоре Клои отново е тук. — Тя погледна към тавана и сниши глас. — Все за нещо ме критикува. Смята, че пия много, че съм много разхвърляна. Не й харесва начинът ми на живот: опушеното гърне нарекло чайника черен! Все теб хвали. Света Фрида. Постоянно си крещим. Все едно в къщата си отново имам сърдита тийнейджърка.

— Как вървят нещата е Джак?

— Не ми помага много. Излиза рано и се връща късно. Рядко го виждам.

— Да, но…

— И освен това съм в менопауза, Фрида. В менопауза. Това означава, че се обливам в пот, плача през цялото време и съм напълно изчерпана, Фрида. Вече съм напълно непотребна! — повтори тя с някаква мрачна наслада. — Едва ли отново ще си намеря мъж, нали? Кирън беше мил и добър, но накрая и той си тръгна.

— Мисля, че ти беше тази, която го изостави.

— Те всички си тръгват накрая. Ето, това съм аз: безработната, петдесетгодишна, разведена, самотна Оливия Клайн. — Очите й се напълниха със сълзи. — Бях такова хубаво младо момиче — въздъхна тя замечтано. — Мислех си, че всичко ще бъде прекрасно. Но животът… — Оливия си наля още една чаша с вино.

— Съжалявам, че се чувстваш така.

— Какво да се прави… — отвърна мрачно Оливия.

— Казваш, че си самотна.

— Говорила си с Клои, а?

— Не, не съм.

— Тя ти е казала за моите срещи.

— Не.

— Това е, защото се страхувам.

— Какво искаш да кажеш?

— Не искам да бъда съвсем сама в тази къща. Ето защо от време на време си намирам компания. Така се чувствам по-сигурна.

— Казваш ми, че се чувстваш по-сигурна, когато каниш тук непознати мъже?

— Не бъди толкова строга с мен. Ясно ми е от кого се учи Клои. Но това си е моят живот. Мога да правя каквото си искам и никому не причинявам зло.

— Не съм строга с теб, Оливия. Просто искам да внимаваш.

— Сякаш сме в някакъв лош сън. — Оливия протегна длан и докосна ръката на Фрида.

— Съжалявам. Можеш ли да ми кажеш имената им?

— Имената им?

— На мъжете, с които си се срещала.

— Не говориш сериозно.

— Само като предпазна мярка. — „Звуча като полицай“, помисли си тя.

— О, боже! Исусе Христе! Е, добре. Има един Боби.

— Боби чий? — попита Фрида.

— Не знам. Той ми каза, но забравих. Ще се сетя.

— Как се запозна с него?

— Срещнах го в един бар. — Бузите на Оливия пламнаха, но тя изгледа предизвикателно Фрида.

— Какво работи?

— Нещо в данъчните служби. — Оливия изсумтя, а после вдигна дланта си. — Атли, това е фамилното му име. Робърт Атли.

— Колко пъти си се виждала с него?

Оливия размаха артистично ръце.

— Няколко. Между другото, ще се виждам с него в четвъртък.

— Други запознанства през последните няколко седмици?

— Какво е това? Разпит ли? Имаше един мъж на име Дик. И неговото фамилно име не знам. Срещнахме се само веднъж. Беше доста гаден. Също и Доминик. Открих го в сайта за запознанства на необвързани хора, но се оказа, че изобщо не беше необвързан. Доминик Гордън, ако това те интересува. Също и Оливър. Оли. С него сме се срещали само два пъти. Много е сладък. По-млад е от мен, въпреки че не знае това. А може би знае. Кого ли заблуждавам?

— Как се запознахте?

— Той звънна на вратата и ме попита дали проявявам интерес към това къщата ми да бъде оценена и аз го поканих да пием кафе.

— Значи е брокер?

— Да, така мисля.

— Добре.

— Нали не смяташ, че е някой от тях?

— Искам да бъдеш внимателна, Оливия. Не бъди толкова доверчива.

— Страх ме е. — Тя изхълца театрално. — Искам всичко това да свърши. А сега какво ще ям?

— Да приготвя ли нещо?

— Да, моля те. Сега не мога да се занимавам с това.

— Защо не отидеш да си вземеш вана, а аз ще приготвя нещо набързо?

Фрида намери в хладилника останали зеленчуци за гръцка салата, а също и няколко кифли, които изпече във фурната. После се залови да почисти кухнята; изми чиниите, изстърга загорелите съдове, избърса плотовете, събра разхвърляните вестници, списания и книги и ги подреди в купчинка. Докато вършеше всичко това, се появи Клои.

— Не бива да й разчистваш бъркотията. Аз ще се заема по-късно.

— Това не ме затруднява.

— Как ти изглежда тя?

— Тревожиш ли се за нея?

— Тя е винаги натрапчива и разпиляна — каза Клои. — Мислиш, че е по-зле от обикновено?

— Може би.

— Когато бях малка, това ме плашеше. Никога не знаех какво да очаквам. Един ден беше ласкава и любвеобилна, пърхаше над мен, на другия ден лежеше отпусната в леглото и плачеше, защото някакъв мъж разбил сърцето й. Или пък беше пияна. Или пък се подлага на въздържание, трезва е и изпада в мрачно настроение.

— Знам.

— Ето защо беше толкова важно да си близо до нас.

— Аз все още съм близо до вас — каза Фрида.

— Така е. Но от мен се очаква да се държа като голям човек.

— Ти вече си голям човек. Това не означава, че нямаш нужда от други хора.

Клои търкаше с пръст една малка издутина на масата.

— Повторното нанасяне вкъщи не ми се отразява добре.

— Надявам се да е за кратко.

— Всичко е толкова ужасно. Нещата, които се случиха.

— Да. Особено за теб.

— Аз, Алексей, Рубен. — В очите й се поя виха сълзи. — Той изглежда толкова болен, Фрида.

— Това се дължи отчасти на лечението.

— Някога изпитвала ли си желание нещата да не се променят?

— Ти имаш ли такова желание?

— Не знаех, че ще бъде толкова трудно.

— Да си голям човек ли?

— Да. Понякога ми се иска да се върне времето, когато се подготвях за зрелостните изпити и ти ми помагаше с гадните теми по химия, и когато бях с Джак.

— Ти мразеше училището. И химията. А за раздялата ви с Джак имаше основателни причини.

— Знам.

— Но ти харесваш това, с което се занимаваш, нали?

— Много. И не знам защо съм в мрачно настроение. От онзи уикенд всичко изглежда по различен начин.

— Твоят пропуснат уикенд?

— Да.

Тя все още търкаше съсредоточено с пръст издутината на масата. Фрида не можеше да види изражението й.

— Мислиш ли да поговориш с някого?

— Нима има нещо за казване? Аз не си спомням нищо. Как мога да говоря с някого за нещо, което не си спомням?

— Това, което не знаем — всички бели полета в паметта ни, — може да бъде много по-силно от онова, което си мислим, че знаем.

— Ще си помисля върху това.

— Направи го. Може да ти е от полза. А сега искам да те питам нещо друго.

— Слушам те.

— Ако съм права и някой наистина се е прицелил в моите близки и в моите приятели, тогава най-вероятно той е човек, който познава някого от нас, макар и бегло.

Най-после Клон вдигна глава и се втренчи във Фрида.

— Звучи стряскащо.

— Това може и да няма отношение, но можеш ли да ми кажеш с кого си се запознавала наскоро?

— Един от тях е Клаус, разбира се. — Тя се усмихна леко. — Човекът, с когото си се видяла и си го разпитвала.

— Не те е отвлякъл той. Тогава е бил с един приятел от Германия.

— Това е добре.

Клои кимна няколко пъти. Младото й лице стана сериозно.

— Още ли се виждаш с него?

— Не. Ти много си го изплашила.

— Съжалявам.

— Няма значение. Той лесно се плашеше, а и аз нямам настроение за нищо. Не и след онова, което се случи.

— Напълно те разбирам. Има ли някой друг, с когото си се запознала наскоро? Някой, за когото не знаеш почти нищо.

Клои скръсти ръце на гърдите си и потрепери, въпреки че вечерта беше топла.

— Все едно обвинявам някого.

— Кого?

— В работилницата има нов работник. Шотландец. Името му е Уилям. Уилям Макълоу.

— Как изглежда?

— По-възрастен е от всички нас. Добър е в работата си, но не е много общителен.

— Разбирам.

— Ти наистина ли мислиш, че е човек, когото някой от нас познава?

— Напълно е възможно.

— Как ще свърши всичко това?

Въпросът на Клои не излизаше от ума на Фрида, докато вървеше бързо към вкъщи, движейки се по тесни странични улички. Мислеше си за новия колега в работилницата на Клои, който не бил много общителен. Мислеше си за своите нови пациенти, единият от които беше с посттравматично разстройство, а другият с проблеми в интимното обвързване. Представи си един железен лост, който безмилостно премазваше проснатия на пода Рубен, облечен в пижама; представи си Клои и състоянието, в което я беше намерила, а също и как изглеждаше на онази снимка, която журналистът й беше донесъл, лежаща на някакъв матрак неизвестно къде.

Толкова много хора. И това беше едва началото. Когато човек стане подозрителен, въображението му се развихря. Как ще свърши всичко това?

Беше й хрумнала идеята да започне да проверява всички нови познати на приятелите си, но сега си даде сметка, че това е невъзможно, направо абсурдно.

Фрида прехапа устната си, изпълнена с колебание. Никак не й се искаше да занимава Карлсън, но не знаеше кого друг да потърси. Тя се обърна и тръгна обратно към Хайбъри.

— Какво точно искаш? — попита Карлсън, след като изслуша Фрида.

— Не съм съвсем сигурна.

— Може би защото не искаш да го кажеш на глас. Тогава аз ще го кажа: искаш да провериш собствените си приятели.

— За тяхно добро.

— Значи ще трябва да наемеш някого.

— Не знам как да го направя.

— Аз знам.

— Човекът трябва да си разбира от работата.

— Също като Брус Стрингър?

Фрида примигна, но издържа на погледа му.

— Тук не става дума да търсим Дийн. Това няма нищо общо с Дийн, освен че е провокирал към действие някой друг. Никога повече няма да поискам помощ по отношение на Дийн. Никога.

Карлсън кимна. „Изглежда унил и уморен“, помисли си Фрида.

— Смяташ ли да им кажеш?

— Не.

— Навлизаш в опасни води.

— А ще ми помогнеш ли?

— Винаги го правя, нали?

Нещата винаги се получават при онези, които умеят да чакат. Сърцето му е пълно. Той го усеща как бие. Аз съм. Аз съм. И ще бъда. Всяка сутрин, кога/по се събужда, всяка вечер, когато лежи в леглото и гледа в тъмното.

Представя си племенницата върху матрака. Забива

игла в меката плът на ръката й. Отпуснати тела. Предмети. Всичко беше изпълнено точно, по план. И ето, тя беше там, а наоколо гъмжеше от хора. Лесно, без никакъв проблем. Хората би трябвало да са по-внимателни. Но те просто си търсят белята. И ето ти белята. Помага и да излезе, когато започва да й прилошава. Хваща я, когато тръгва да пада. По-тежка е, отколкото изглежда. Но колата е готова и тя влиза вътре. Хоп-троп, и потеглят. Пуска приятна музика. Той и тя. Племенницата на Фрида Клайн в неговата кола. Напушва го смях, направо ще се задави. Чак се просълзява.

Когато пристигнаха, всичко беше готово. Той я сложи на матрака, отстъпи назад и се загледа в нея. Шумът беше толкова силен, че не можеше да определи дали беше в собствената му глава, или отвън. Цялото му тяло вибрираше.

Сеща се за металния лост и как го стоварва върху корема на Рубен Макгил. Силен удар в мека плът. Скимтенето на мъжа, който лежи на пода в смешната си пижама.

Нощем отваря капака на лаптопа си и разглежда всичко, което е сложил в облака за съхранение на данни. Пръстите му пъргаво се движат по клавишите. Появява се нейното лице; лицето на Дийн. Той добавя още: главен криминален инспектор Малкълм Карлсън, главен криминален инспектор Петра Бърдж. Полицейски детектив Дон Камински. Комисар Крофорд. Професор Хал Брадшо.

Има още един, който тайно тиктака някъде там. Дори Дийн Рийв не знае за него. Засега.

27

Офисът на Денис Рудкин, частен детектив, се намираше в Тотнъм, над една обществена пералня и в съседство с магазин, където продаваха италиански костюми и обувки със заострени върхове. При сигнала за отварянето на входната врата Фрида влезе и се отправи нагоре по неосветените стълби, след което отвори вратата на една стая с овехтели мебели и делова обстановка. Край стените имаше канцеларски шкафове, а до прозореца беше сложена голяма маса с два компютъра, машина за унищожаване на документи, два фотоапарата и безброй купчини с книжа и папки. На изтъркания червен килим лежеше малко куче с остра муцунка и големи, наострени уши; то не започна да лае насреща й, но следеше всяко нейно движение.

Отначало Фрида не видя Рудкин. Той беше почти невидим зад един от компютрите — мършав слаб човек, който, помисли си тя, доста приличаше на кучето си и на офиса си. Беше облечен с раирана риза с бяла яка, сивата му коса беше оредяла, а лицето му беше набраздено от бръчки като на стар пушач.

— Здравейте — каза той, протегна длан измежду папките и сграбчи ръката й. Дланта му беше костелива, но учудващо едра и силна. — Фрида Клайн?

— Да.

— Моля, седнете.

Фрида седна.

— Радвам се да се запознаем. Никога не се срещам с повечето от клиентите си. Контактуваме по телефона или онлайн.

— Преди да започнем, бихте ли ми казали как наричате себе си?

Денис Рудкин се намръщи, по лицето му се образуваха дълбоки бръчки.

— Аз съм частен детектив, ако това имате предвид.

— Мислех си, че в днешно време може да се наричате… всъщност, не знам. „Консултант по наблюдение“ или нещо такова.

— Повечето хора ме намират онлайн. Кликват в Гугъл и ме намират, изписвайки тази професия. Но вие не ме открихте по този начин, нали?

— Не. Препоръча ви главен криминален инспектор Карл сън.

— Радвам се, че още ме помни. А сега да видим. — Той потри длани. — С какво мога да ви помогна?

— Не съм сигурна с какви неща обичайно се занимавате — каза Фрида.

— С всякакви — отвърна той с весел тон. — С изневери почти не се занимавам, ако си мислите за това. Не надничам в прозорците на хората. Рядко поемам такива случаи. По-голяма част от задачите, които ми възлагат, извършвам оттук, седнал на бюрото пред компютъра си. Всъщност моята сила са застрахователните измами. Оттам започнах преди години. Работех към една застрахователна компания; проучвах валидността на подадените искове.

— Защо напуснахте?

— Омръзна ми да се подписвам под искове, за които знаех, че са фалшиви. Всички лъжат.

— Значи и вие сте лъгали.

Той вдигна вежди и се вторачи в нея над отрупаното си бюро.

— Сега не лъжа. Откривам истината. И я съобщавам. Кафе? — Той посочи към кафеварката на един от шкафовете.

— Не, благодаря.

— И така, каква истина искате да откриете?

Фрида се опита да изложи историята в максимално сбит вид, но й отне време. Кучето се размърда на килима, сви се на кълбо и леко помаха с опашка. Слънцето огря прозореца и всички мръсни петна се откроиха на стъклото.

Когато Фрида приключи, Рудкин дълго мълча.

— Искате от мен да следя ежедневието на приятелите ви.

— Нима не бях достатъчно ясна?

— Да, бяхте. Имате ли данните им?

Фрида му подаде лист хартия, на който беше написала имената и адресите на Клои, Оливия, Рубен и Джак. Под името на Клои беше написала името на Уилям Макълоу, а под името на Оливия — имената на мъжете, с които беше казала, че е излизала напоследък. Не беше включила Джоузеф, поне засега. Не беше включила и Карл сън.

— Не търсите нищо конкретно.

— Търся евентуална заплаха.

— Нали разбирате, че ако не открия нищо, това не означава, че няма нищо.

— Да, напълно.

— Това е като изстрел в тъмното.

— Да.

— И ще отнеме известно време. Ще ми трябва помощ.

— Помощ?

— Имам човек, който ми сътрудничи — обясни Рудкин.

— Смятам да предупредя приятелите си — каза Фрида. — Така ще бъде най-честно.

— В никакъв случай. — Той стана, заобиколи бюрото, наведе се да погали розовото коремче на кучето, а после застана пред прозореца с ръце на гърба. Фрида видя, че беше обут с чехли. — Каква е ползата от едно тайно наблюдение, ако то не е тайно? Вие не искате да предадете вашите приятели, а в същото време искате от тях те да предадат своите.

— Разбирам.

Денис Рудкин се повдигна на пръсти, после отново стъпи на пода. Зад прозореца един двуетажен автобус спря внезапно и Фрида видя лицата на две млади жени на предната седалка да надничат към тях.

— Всеки човек има тайни — каза той.

— Знам.

— Не, не знаете. Само си мислите, че знаете.

— Добре, няма да им кажа. — Тя се поколеба. — Има и още нещо.

— Слушам ви.

Фрида извади още един лист от чантата си, но не му го подаде веднага.

— Доколко дискретен можете да бъдете? — попита тя.

— От колко време смятате, че се занимавам с това?

— Не знам.

— От двайсет и седем години. Колко време смятате, че щях да продължа да се занимавам с това, ако не бях дискретен?

Фрида му подаде листа.

— Алекс Завю — прочете той. — Морган Роситър. Кои са те?

— Аз съм психотерапевт — поясни Фрида. — Това са двама мои нови пациенти.

— Искате от мен да следя пациентите ви?

— Да.

Рудкин подсвирна леко през кривите си зъби.

— Ще трябва вие да свършите това — каза той. — Изглеждате ми доста хладнокръвна. Надявам се, че сте наясно с евентуалните последствия.

— Ако бъда разкрита, ще ме изключат от гилдията. Съвсем заслужено.

— Добре — съгласи се той. — Оставете това на мен.

— Благодаря ви.

— Няма ли да ме попитате колко ще ви струва?

— Колко ще ми струва?

— Четиресет и пет лири на час. Часовете ще бъдат много. Ще работим със сътрудника ми.

— Добре.

— Плюс ДДС.

— Чудесно.

— И това не ви притеснява?

— Не.

— Попълнете това, моля — каза Денис Рудкин. Той отиде до масата и взе формуляр от една от купчините. Докато Фрида попълваше нужните данни, той приклекна и погали кучето си, а после се изправи и стисна ръката й още по-силно от преди.

— Ще поддържаме връзка.

28

Оливия реши, че за нея ще бъде по-безопасно, ако е заедно с Рубен и Джоузеф в къщата на Рубен. Наложи се Фрида да посредничи при преговорите, а после да й помогне да се пренесе. Когато пристигна в дома на Оливия, тя видя снаха си заобиколена от сакове и куфари, по пода бяха нахвърляни обувки, а дрехите й бяха подредени на купчинки.

— Идеята е да отседнеш при приятели за няколко дни — напомни й Фрида. — Не се пренасяш в ново жилище.

— Наясно съм с идеята — отвърна Оливия, — но не съм деветгодишна и не отивам някъде, където да преспя за една нощ. Вземам само толкова, колкото да ми стигне за една скромна и оскъдна версия на и без това жалкото ми съществуване.

И така, Фрида поръча голяма таксиметрова кола, предвидена да превозва малки спортни отбори, и двамата с мърморещия шофьор помогнаха на Оливия да се натовари. В това време Клои излезе отвътре с още един от саковете на Оливия.

— Поддържай къщата в безупречен вид — заръча й Оливия.

— И гледай нищо да не ти се случи — допълни я Клои и врътна очи към Фрида. — Джак ще бъде тук през повечето време. Никъде няма да излизам сама. Няма да вися по баровете, за да не ми пусне някой някое хапче в напитката. Няма да позволявам на непознати мъже да ме водят някъде. — Тя отново погледна към Оливия. — Това се отнася и за теб.

— Обади ми се, ако забележиш нещо — напомни й Фрида.

— Дами, таксиметровият ми апарат е включен — обади се шофьорът със сърдит глас.

— Знам, знам — каза Оливия.

— Не ми казахте, че се пренасяте в друго жилище.

— Защото не се пренасям.

— Трябваше да си наемете бус за толкова много багаж.

— Трябва ли да ви платя и за съветите? — попита Оливия.

Фрида си помисли, че всеки момент между двамата ще избухне кавга, но в крайна сметка успя да овладее ситуацията. Оливия седна на предната седалка, а Фрида едва успя да си намери място между някакви кашони и саксии с цветя. Видя, че от саксиите се стичаше мръсна вода по седалките.

Посрещнаха ги Джоузеф и синът му. Алексей беше подстриган много късо и косата му изглеждаше като меко кадифе. Той беше унил и потиснат и не се отделяше от баща си. Фрида забеляза, че Джоузеф не спираше да го докосва, слагаше широката си, мазолеста длан на рамото му, на главата му, сякаш за да се увери, че наистина е там. Алексей беше преживял гражданска война, помисли си Фрида, беше загубил майка си, а сега му се налагаше да преживее и това.

Тя попита как е Рубен.

— Сега спи. — Джоузеф поклати глава. — Спи, събужда се, давам му да пийне. Правя му супа, полезна супа за здравето. После отново заспива.

— Ами ти?

— Аз ли?

— Грижиш се за Рубен, грижиш се за Алексей. Успяваш ли да работиш?

Джоузеф сви рамене. Тревожните му кафяви очи се спряха върху Алексей. После се обърна към Фрида и сложи ръка на сърцето си.

— Сега е по-важно да се грижа за тях.

Той се извърна към Оливия и малкия хаос около нея и леко й се поклони, но тя не го удостои с внимание. Вместо това се обърна към колата и измъкна един сак на цветя, като си мърмореше нещо. Фрида видя, че едната й обеца я няма, но реши, че сега не е моментът да й го казва.

Те бързо изпразниха колата и Джоузеф така се натовари, че почти изчезна под саковете, а Оливия ги наблюдаваше отстрани. Фрида даде на шофьора още трийсет лири, за да изчисти калта от седалката („Обирджии — каза възмутено Оливия. Истински обирджии.“), докато Джоузеф обясняваше, че Алексей ще се премести при него, за да освободи спалнята си за Оливия.

— Много мило от твоя страна — каза му Фрида и погледна към Оливия.

— Когато бях на неговата възраст — каза Оливия, — родителите ми ме изпратиха в училищен пансион.

— Аз донеса кафе и кейк — каза Джоузеф. — Сега това твоят дом. Моля.

Оливия обиколи с поглед хола, в който беше струпан багажът й.

— Като начало, всичко това трябва да бъде отнесено на горния етаж.

— Оливия — обади се Фрида предупредително.

— Какво? — Оливия отвори широко очи и впери поглед във Фрида, а после в Алексей. — Да не би да очакваш да пренеса всичко това сама?

— Не е там въпросът.

— Явно не разбираш колко съм уплашена.

— Нали затова си тук, за да се чувстваш в безопасност.

— В безопасност?! — тросна се Оливия. — Какво имаш предвид под „в безопасност“? Дъщеря ми беше отвлечена и един Господ знае какво са й сторили. Рубен беше нападнат в собствената си къща. А сега ти ме водиш в същата тази къща. Дали сме в безопасност, или се превръщаме в още по-голяма мишена?

Джоузеф се появи с поднос, на който имаше чаши с кафе и парчета кейк.

— Аз отнеса чанти горе? — попита той.

— Да — каза Оливия и погледна към Фрида. — Моля — добави тя. — Благодаря ти, Джоузеф. Благодаря на всички. — По бузите й се затъркаляха едри сълзи.

Тъй като не искаше да оставя къщата задълго, Джоузеф беше започнал работа в градината на Рубен и беше привлякъл Алексей да му помага. Смяташе, че това ще му се отрази добре.

— А след това? — попита Фрида.

— След това ли?

— Лятото скоро ще свърши, Джоузеф. Алексей трябва да ходи на училище.

— Какво да правя? — Джоузеф разпери ръце в знак на отчаяние. — Как той отива на училище, Фрида? Аз не съм… — Той млъкна и лицето му се набръчка от усилие да намери подходящата дума. — Законно пребиваващ. Плащат ми на ръка. И Алексей не е законно пребиваващ.

— Потърси ли съвет за това?

— В момента, в който кажа, че живеем тук, вече сме проблем.

— Не можеш да продължаваш да се криеш, особено с Алексей.

— Може би — отвърна колебливо Джоузеф. — Мисля по въпроса. — Лицето му се проясни. — Градинарството е приятно.

Малката морава трябваше да се прекопае, едрите буци пръст да се раздробят, растенията да се наторят и да се оградят с павета, след което да се добави още пръст. Работата не беше никак лека, но въпреки това Алексей, който, макар и слаб, беше учудващо силен, я вършеше, без да се оплаква, все едно беше свикнал на тежък физически труд. Беше горещо и той съблече тениската си, след което мълчаливо и търпеливо заби мотиката в сухата пръст. Оливия му донесе две чаши със сироп от бъз, в които дрънкаха кубчета лед и той ги изпи мълчаливо, след което отново се залови за работа.

Джоузеф погледа известно време и остана доволен, затова реши, че може да ги остави и да отиде до железарския магазин на „Камдън Роуд“, а после до пазара, за да купи продукти за вечерята. Щеше да сготви задушено с много месо и подправки. Това си беше зимно ястие, но така Алексей щеше да бъде възнаграден за тежкия си труд, Оливия щеше да се успокои, а Рубен щеше да добие нови сили. Къщата щеше да се изпълни с приятни аромати, ароматите на дом.

29

Денис Рудкин погледна в бележките си, подсмръкна и се почеса по носа.

— Предупредих ли ви? — попита той.

— Казахте ми, че всеки си има тайни — отвърна Фрида.

— Когато някой съпруг се свърже с мен и ме попита дали жена му го лъже, винаги започвам с това, че мога направо да му отговоря, без дори да ми плаща. Тя лъже. Всеки човек лъже. Всеки крие нещо от останалите.

— Знам това — отвърна Фрида. — Все пак съм психотерапевт.

— И си мислите, че пациентите ви ви казват истината?

Фрида изведнъж усети безпокойство.

— Да не би да сте открили нещо?

— Още не съм стигнал до тях — каза той. — Първо бера по-нискорастящите плодове. Исках да проверя дали наистина сте готова за това.

— Но ние вече го обсъдихме, нали?

— Хората понякога се чувстват различно, след като започнат да излизат наяве някои неща. Докато правех тези проучвания, почти не съм излизал от офиса си. За повечето справки използвах компютъра си. Проведох и няколко телефонни разговора.

— Това не е ли обичайната ви практика?

— Зависи. — Той си сложи отново очилата и заби поглед в бележките си. — Вашата племенница Клои. Работи като дърводелец в Уолтъмстоу.

— Знам.

Рудкин не й обърна внимание и продължи да чете:

— Държи стая под наем в тристаен апартамент наблизо. Името на хазяина е Джери Травис Уилям, известен измамник.

— О, боже!

— Със съквартирантките й всичко е наред. Употреба на наркотици в малки количества. Това интересува ли ви?

Фрида поклати глава мълчаливо.

— Всъщност може да употребяват, а може и да не употребяват наркотици. Те са млади жени и в апартамента идват доста хора, които остават там с различна продължителност и е невъзможно да се проучат всички. Разбирате ли какво искам да кажа?

— Че това е загуба на време?

— Не съвсем. Искам да кажа, че резултатите ще бъдат частични. — Той се почеса по главата. — Аз несъмнено ще изровя много неща, които изглеждат подозрителни, но те може да нямат отношение към онова, което търсите. Може просто да замърсят картината.

— Разбирам.

— Добре. А сега за мястото, където работи племенницата ви. Това може да ви заинтересува. Към екипа им сее присъединил нов човек. Знаете ли нещо за него?

— Клои ми спомена за него и аз ви казах името му. Уилям Макълоу.

— Същият. Колко искате да знаете за него?

— Интересува ме човек, от когото да се страхувам.

Рудкин прелисти няколко страници от бележника си.

— Май имате доста информация за него — отбеляза Фрида.

— Не чак толкова. Той също живее в Уолтъмстоу, близо до работата си. Отраснал е в приют в Дъндий. А също и на други места. Давал е показания при полицейско разследване. Полицейско разследване в един от приютите.

— Сексуално насилие?

— Не са били повдигнати обвинения. Но да, това е бил поводът за разследването.

— В случая не виждам нищо интересно.

— Но той работи с племенницата ви.

— Да.

— Която е била отвлечена.

— Щом този Макълоу е давал показания при полицейско разследване в приюта, предполагам, че е бил жертва, нали?

— Извършителите на престъпления обикновено започват като жертви.

— Той има ли криминално досие?

— Малко кражби, малко наркотици.

— А случаи на насилие? — попита Фрида. — Сексуално насилие?

— Не. По-точно, няма издадени присъди за подобно посегателство.

— Точно това ме интересуваше. Откога е последната му криминална проява?

— Отпреди пет години. Не, отпреди шест. — Той затвори бележника си. — И така, това е само началото.

— Благодаря ви, господин Рудкин.

— Денис, моля. Ако желаете да продължим, ще се наложи да прекарваме доста време заедно.

— Добре, Денис. Готова съм да продължим.

30

Същата нощ Фрида лежеше будна в леглото и премисляше онова, което беше научила. Рудкин беше прав: почти всички престъпници отначало са били жертви. Но това не означаваше, че всички жертви се превръщат в престъпници. И все пак… Дали Уилям Макълоу беше казал на работодателите си, че е осъждан за криминални прояви? И дали беше длъжен да им каже?

За Фрида беше важно, че хора като Макълоу можеха да бъдат спасени, като им се даде втори шанс, трети шанс и четвърти шанс. Но ако нещо се случеше с Клои? Трябваше ли да я предупреди? И ако го направеше, как това предупреждение щеше да помогне на Клои, ако не се стигнеше до уволнение на Макълоу?

Накрая тя стана от леглото и започна да се облича. Ясно беше, че няма да може да заспи. Приседна в кухнята за малко с голяма чаша чай, размишлявайки за двете домакинства: това на Рубен, където живееха Оливия, Джоузеф и Алексей, и къщата на Оливия в Излингтън, където живееха Джак и Клои. Почти всички, на които държеше, бяха в тези две къщи. С изключение на Саша. И на Карлсън. Отхвърли мисълта за Карлсън. Замисли се за Алексей и тревожните очи на баща му. Замисли се за Рубен с голия му беззащитен череп и изпитото му тяло, разяждано от рака. Дали спеше, или лежеше буден в мрака, ослушвайки се за нечии стъпки?

Фрида стана и отиде в хола, където измъкна от плика снимката на Клои, лежаща на мръсен матрак в някаква гола, мухлясала стая. Дълго време не откъсна очи от нея, изучавайки я внимателно в търсене на някаква следа. Счупеното стъкло на прозореца, напуканият гипс по стените, издължената сянка на пода: това сянката на човека зад фотоапарата ли е, или е на нещо друго? Очевидно беше някакво изоставено помещение в близост до мястото, където Темза започваше да се разширява и където самолетите летяха ниско над земята. Тя пъхна снимката обратно в пощенския плик и я сложи в чантата си. Имаше усещането, че просто очаква да се случи следващото събитие и тогава да реагира на стореното от този човек, който не беше Дийн, но имитираше Дийн и се движеше по стъпките му. Тя трябваше да действа. Мисълта за това я напрягаше като навита пружина в гърдите, като стегната кърпа около челото.

Когато най-накрая настъпи утрото и небето стана сребристо, тя отиде и си взе душ, а после се облече и върза влажната си коса на стегната конска опашка. Направи си чаша силно кафе, което изгълта на няколко глътки, и си хапна половин грейпфрут. След това тръгна пеша към Холбърн.

Тъкмо се канеше да натисне звънеца на входната врата, когато видя Уолтър Левин да се задава към нея по улицата. Той вървеше бързо, размахвайки износената си служебна чанта. Имаше бодър вид.

Тя застана пред него.

— Каква приятна изненада.

— Нима?

— Винаги ми е приятно да ви видя. Ще влезете ли?

— Можем и тук да поговорим.

Фрида го погледна. Все същият външен вид: очила с дебели стъкла, протрита вратовръзка и скъпа риза, перфорирани прашни кожени обувки, независимо от времето.

— Бива ви да уреждате разни неща, нали?

— Обичам да помагам на хората, ако това имате предвид.

— Нямах точно това предвид. Вие ме използвахте, за да се отървете от комисар Крофорд, нали? Знаехте, че той не ме харесва и ме използвахте като оръжие срещу него.

Левин се усмихна едва-едва.

— Не бъдете скромна, Фрида. Мисля, че вие сте едно доста добро оръжие и без помощ от страна на други хора. А що се отнася до Крофорд… — Левин махна с ръка. — Той имаше врагове и се провали в работата си. Можеш да направиш едното или другото, но не и двете.

— Трябваше да се досетя.

Левин я погледна.

— Изненадан съм.

— Защо?

— Очаквах да бъдете много по-ядосана.

— Никога няма да разберете как точно се чувствам.

— Предполагам. Е, ако няма нищо, което мога да направя за вас…

Той не довърши изречението.

— Има. Затова съм дошла.

— Да?

— Имам един близък приятел, който иска да получи британско гражданство. Той има и малък син. Досега не се е осмелил да направи нищо по този въпрос. Името му е…

— Джоузеф Морозов. От Украйна.

— Да.

— Оставете на мен.

— Не ви моля за това.

— Напротив, точно за това ме молите.

Фрида не отиде веднага в частния си кабинет. Първият й пациент беше отменил часа си заради заболяване от грип; следващият — Алекс Завю, същият, който страдаше от остър посттравматичен стрес и чиито данни беше дала на частния детектив, нямаше да се появи преди десет и половина. Оставаха й три свободни часа. Тя извади снимката на Клои от чантата си и отново се взря в нея, сякаш по този начин щеше да я накара да разкрие тайната си. След това отиде до станцията на метрото и се качи на една мотриса, а после се прехвърли на наземната железница, която я отведе на онова място с огромни кратери в разкопаната глинеста почва, високи кранове и празни складове, на чиито напукани фасади се виждаха избелели надписи, които говореха за тяхното славно минало: стари мелници и фабрики за бои.

Фрида отново слезе на станция „Понтуун Док“ и тръгна към Силвъртаун. Не знаеше какво точно очаква да намери. Тук нищо не се беше променило от предишния път, когато беше идвала. И въпреки това беше сигурна, че именно на това малко място между реката и доковете, където самолетите бръмчаха ниско над главите, е била доведена Клои. Тя се спря на пътя, зад нея беше порутеният склад, а пред нея — нелепо изглеждащата поредица от къщи близнаци във викториански стил. На кое от тези места някой би скрил дрогирана млада жена за цял уикенд, без да се страхува, че ще бъде разкрит? Който я е довел, очевидно е трябвало да я докара с кола. Фрида насочи погледа си във всички посоки: към широкото корито на реката, където гигантски кранове се извисяваха на хоризонта наред с новопостроени сгради; към жилищния комплекс, който още не беше довършен; към чисто новите едноетажни вили, които очакваха своите обитатели. Тя осъзна, че почти не беше срещнала жив човек, пеша или в кола; въпреки мащабното строителство, районът си оставаше безлюден.

Фрида примижа на ярката светлина и се загледа в склада зад телената ограда. От едната му страна беше построено скеле; по-ниските му прозорци бяха заковани, за да не влизат крадци и бездомници, но по-горните не бяха и на някои от тях стъклата бяха счупени. Тя се опита да си представи как изглеждаха всичките тези празни помещения, населявани от мишки и плъхове. Може би в някои от тях имаше тайни обитатели. Дали и Клои не беше държана тук вътре?

Алекс Завю закъсня за сеанса, а когато пристигна, се втурна в кабинета на Фрида запъхтян и леко замаян.

— Едва събрах сили да изляза от вкъщи — каза той, преди още да е седнал.

— Но сте го направили. Вече сте тук и това е добре.

— Напоследък все по-често ме обзема паника. Сякаш вече не усещам друго. Паниката все повече ме завладява.

— Често ви обзема паника, това е интересно — отбеляза Фрида. — По-късно ще се върнем на тази тема.

— Няма го вече нормалния ритъм на дейностите ми.

Чувствам се така, все едно съм зациклил.

— Тук сте, за да ви помогна да се освободите от това чувство — каза Фрида. Помисли си за това, как беше възложила на частния детектив да го следи тайно. — Както вече говорихме миналия път, ще подхождаме към проблема стъпка по стъпка. Искам от вас да ми разкажете отново историята си с всяка една подробност, за която се сещате. От време на време ще ви спирам, за да ви задавам въпроси.

— Добре. — Той преглътна мъчително. — Да започваме.

Хората са глупави. Те са като овцете — вървят една след друга и блеят. Не мислят самостоятелно и чакат някои друг да ги поведе в правилната посока. Смятат, че са добри, по всъщност са само послушни. Смятат, че са влюбени, макар и да са водени единствено от плътските си желания. Смятат, че са свободни, но са просто част от една система. Мравки в мравуняк.

Но Дийн Рийв не е глупав. Фрида Клайн не е глупава. Той не е глупав. Те са хора от друга класа.

Добре е, когато на света има толкова много глупаци. Това е неговото време. Той слага ръце в джобовете си и ги стиска в юмруци; присвива силно очи, така че се превръщат в малки цепки, а после отново ги отваря. Гърлото му се напряга от възбуда.

31

— Бързо работите — каза Фрида.

Тя отново беше в офиса на Рудкин. Единственото различно нещо от предишните два пъти беше, че кучето му беше будно и обикаляше из стаята, душейки в ъглите.

— Помолихте да има предварителни доклади и аз съм ги подготвил — отвърна Денис Рудкин. — Не искам да омаловажавам работата си, но по-голямата част от нея свърших пред екрана на компютъра си. Леснодостъпна информация.

— Какво открихте?

— Разни неща за снаха ви и нейните нови приятели.

Фрида се размърда неспокойно на стола си. Кучето се приближи и заби муцуна в крака й.

— Да?

— Нещата са донякъде объркани — каза Рудкин. — Но вие, предполагам, сте наясно.

— В какъв смисъл?

— Първо, те всички са женени.

— Всички?!

— Да започнем с Робърт Атли.

— Данъчният инспектор?

— Женен за втори път. Три дъщери между единайсет- и седемнайсетгодишна възраст. И не е точно данъчен инспектор.

— А какъв е?

— Бивш данъчен инспектор. В момента е безработен. Имал е проблем с хазарта и вече не бил подходящ за данъчен инспектор.

— Ясно.

— И Оливър Волков изобщо не е брокер.

— Това донякъде го очаквах. Ходел от врата на врата, за да набира клиенти. Именно така са се запознали с Оливия. Какво всъщност работи?

— Трудно е да се каже. Разни неща. Боядисва, слага тапети, работи в градината. Девет месеца е бил в затвора.

— Защо?

— Тежко физическо насилие.

— Това не звучи добре — отбеляза Фрида.

— При другите двама всичко е наред, с изключение на малки нарушения: глоби за превишена скорост, глоби за неправилно паркиране и разни такива. Не открих нищо друго.

— Някой от тях живее ли близо до „Сити Еърпорт“?

Рудкин прелисти справката, която държеше.

— Не виждам да има такъв — каза той. — Доминик Гордън живее в Бектън, което е съвсем наблизо.

— Да.

— Но един приятел на Джак Дарган живее в онзи район.

— Кой е той?

— Името Том Силвестър говори ли ви нещо?

— Не.

— Между него и Джак е имало оживена комуникация във Фейсбук през последните няколко седмици. Доколкото разбирам, те са ходили заедно на училище, после са изгубили връзка, а след това господин Силвестър се е свързал с него. Много нетърпелив да се срещнат. И наистина са се срещнали. Четейки между редовете, смятам, че вашият приятел е бил тормозен от него в училище и Силвестър е пожелал да се извини, да поправи нещата, така да се каже.

— Разбирам.

Фрида се замисли за Джак и неговата неувереност, неговата недодяланост и съмнение в собствените си възможности.

— Том Силвестър е само на двайсет и седем, но работи в Лондонското Сити и очевидно е спечелил достатъчно пари, за да си купи тристайна къща близо до Източноиндийските докове.

— Нещо друго около него?

— Не е нещо съществено.

— Какво ще рече това? Кажете ми всичко, което знаете.

— Двамата му родители и по-малката му сестра са загинали в пътен инцидент преди пет години. Блъснал ги е междуградски автобус. Той също е бил в колата, но се е отървал с малки наранявания.

— Каква трагедия. — Тя млъкна и предпазливо погали кучето по главата. — Но не виждам нищо подозрително.

— На човек с моята работа всичко му се струва подозрително — каза Рудкин.

— А Рубен?

— Надявам се да ви успокоя, като ви кажа, че не открих нищо, което би ви разтревожило. Въпреки че това може би се дължи на факта, че той е сериозно болен и почти през цялото време е затворен вкъщи.

Фрида кимна. Това обаче не беше попречило да бъде жестоко пребит. Тя изчака няколко секунди, след което попита:

— А моите пациенти?

— Ще трябва да почакате до следващата порция от информация.

— Четох материали за психотерапията — каза Морган Роситър.

— Защо? — попита Фрида.

— Мислех, че ще останете доволна. Все едно съм си написал домашното като прилежен ученик.

— Не бих казала, че това е добра идея.

— И защо?

— Защото това ви разсейва. Трябва да се съсредоточите върху въпроса кои са важните неща за вас.

— Не искате ли да чуете за какво точно четох?

— Тук можете да говорите за всичко, за което ви се говори.

— Четох за така нареченото трансфериране.

Сърцето на Фрида заби тревожно. Тя знаеше какво ще последва, но не каза нищо.

— За случаите, когато пациентите се влюбват в своя психотерапевт. Това случва ли се в действителност?

Роситър я гледаше присмехулно-предизвикателно.

— Може да се случи при всички лица, които представляват някакъв авторитет: учители, лекари, шефове. Хората могат да бъдат очаровани, заинтригувани и дори обсебени от въпросната личност. Важно е да се говори за това.

Роситър продължи да се усмихва.

— Това за вас някога било ли е проблем?

Фрида погледна Роситър. Тя очакваше той да спомене контра трансферирането — тогава, когато психотерапевтът започва да изпитва силни чувства към пациента. Фрида се замисли за друг аспект на подобна връзка: когато психотерапевтът започва да изпитва силна неприязън към пациента. Но дори от такава ситуация терапевтът беше длъжен да извлече полза.

— Когато доктор Сингх ми се обади за вас, той ми каза, че преди още да сте ме посочили лично, сте настоявали да бъдете анализиран от жена.

— Това проблем ли е?

— Като всичко останало в тази стая, и това е нещо, за което можем да говорим.

— Просто си мислех, че ще се чувствам по-добре, ако разговарям с жена.

Фрида помълча малко, а после каза:

— Разкажете ми за майка си.

Ироничната усмивка изчезна от лицето на Роситър.

— Какво точно искате да ви кажа?

— Опишете ми я.

Сега цялото поведение на Роситър се промени. Очите му засвяткаха неспокойно.

— Не знам какво се опитвате да изкопате — каза той. — Но във връзката ми с майка ми няма нищо необичайно.

Фрида мълчеше и чакаше.

— Тя е по-скоро банална, отколкото интересна, ако това са очакванията ви.

Фрида продължаваше да мълчи.

— Още от самото начало ви казах, че проблемът е в непостоянните ми връзки с жените и честата смяна на партньорки. Ако смятате, че всичко това води началото си от някакви особени взаимоотношения с майка ми, тълкувайки ги по евтин фройдистки начин, то тогава… — Той млъкна.

— Тогава какво? — попита Фрида.

— Тогава… Аз категорично не съм дошъл тук за това.

Значи така, помисли си Фрида. Беше й ясно за какво трябваше да си говорят.

Тръгвайки си. Роситър мина през чакалнята. Друг мъж седеше в едно кресло.

— Мисля, че сега е ваш ред — каза Роситър.

— Има още няколко минути — отвърна непознатият. Двамата мъже се изгледаха неловко, сякаш между тях имаше връзка, с която не знаеха какво да правят.

— Сигурно не трябва да обсъждаме това — каза Завю. — Толкова много правила — поклати глава Роситър и се отправи към изхода.

32

Следващия път, когато се обади на Фрида, Денис Рудкин й каза, че ще бъде в града и че би могъл да дойде у тях. Тази идея предизвика у нея ужас, който тя не можеше да си обясни. Фрида имаше непоклатимо правило никога да не приема пациенти в дома си, опасявайки се, че това би насърчило любопитството им към самата нея, което би било крайно неуместно. Тя беше нарушила това правило, когато от пациентка Саша се беше превърнала в нейна приятелка. Но идеята Рудкин да види къде живееше, да види личните й вещи и да се докосне до личното й пространство, беше направо непоносима. Фрида дори нямаше желание да му предложи да се срещнат на място, което често посещаваше.

Тя имаше подозрения, че наред с проучванията, които му беше възложила, той щеше да събере факти и за нея самата, та макар и от чисто любопитство. Ето защо не искаше да му предоставя допълнителна информация за себе си. Затова му предложи да се срещнат в една близка кръчма, „Херцогът на Рутланд“, в която тя никога не беше ходила.

— Това местната кръчма ли е? — беше попитал Рудкин по телефона.

— Да, местната кръчма — беше му отговорила тя. Когато Фрида пристигна в заведението, Рудкин седеше в един ъгъл с халба бира, чаша скоч и отворен пакет чипс. Фрида помоли за чаша чешмяна вода и си купи пикантен доматен сок, след което седна при него.

— Имах намерение аз да ви почерпя — каза тя.

— Вие така или иначе ми плащате щедро за възложената задача — отвърна весело Рудкин и отпи голяма глътка бира. Той извади малък черен бележник от джоба си и го сложи на масата.

— Изпитвате смесени чувства към мен, нали?

— Изпитвам смесени чувства към себе си. Вие правите онова, което аз бих правила, ако можех.

— Но въпреки това не искате да ме приемете в дома си.

— Не ви приемам в дома си, защото сте добър в работата си. Обзалагам се, че вече знаете за мен повече, отколкото бих желала да знаете.

— Обичам да имам представа за човека, за когото работя — поясни Рудкин.

— Повечето от нещата, които искате да узнаете за мен, се намират онлайн. За съжаление.

Рудкин взе черния бележник и го прелисти, а после го остави обратно на масата.

— И така, за кого от двамата желаете първо да ви информирам?

— Оставям това на вас.

— Добре, ще го кажа по друг начин. Имате ли конкретни подозрения към някого от двамата?

— Вижте, малко е късно да го казвам, особено на вас, но тези двама мъже са мои пациенти. Просто ми кажете онова, което според вас има отношение към конкретните обстоятелства, и нищо повече. — Тя наблегна на последните две думи: — Нищо повече.

— Добре — каза Рудкин. Ще започна с Алекс Завю, вашия сърцат герой. За него има доклади в полицията.

— Искате да кажете, че има криминално досие?

— Не. Но той е човек, който… — Рудкин направи пауза. — Опитвам се да си спомня онази фраза от Библията. Алекс Завю не е човек, който би „минал от другата страна на пътя“.

— Искате да кажете, че той е „добър самарянин“?

— Много години минаха, откакто посещавах неделното училище, но доколкото си спомням, добрият самарянин от притчата не се е саморазправил с разбойниците, а е помогнал след това.[5]

— Какво по-точно е сторил Завю?

— Преди две години е участвал в бой в една кръчма в Уолтъмстоу. Според доклада някой унизил някаква негова приятелка. Вътре хвърчали бутилки, имало сериозни поражения. Няколко души били арестувани.

— Повдигнали ли са му обвинение?

— Не са били повдигнати обвинения. — Рудкин се усмихна на Фрида. — Но както знаете — от личен опит, — макар и да не са били повдигнати обвинения, това не означава, че не е била упражнена груба сила.

— Нещо друго?

— Няколко месеца след това подобно нещо се е случило в друго заведение. Според доклада свадата е избухнала заради момиче, което било с приятел на Завю. Разменили си реплики, юмручни удари, няколко души — включително и вашият господин Завю — се озовали в „Спешна помощ“. И този път не били повдигнати обвинения. Но Завю е човек, който изпитва необходимост да се замесва в разпри и сбивания.

— Може би това показва, че има чувство за справедливост.

— В случая нямам мнение. Мога единствено да кажа, че е било въпрос на време някой в тези сбивания да извади нож.

— Но не е бил той.

— Не. Той действа с юмруци. Или с каквото има подръка. Все пак, не изглежда лошо момче. Но полицейските доклади показват, че има склонност към насилие. Или че скандали, придружени с насилие, избухват там, където той се появи. — Рудкин отново се усмихна. — Предполагам, че можете да поговорите с него на тази тема.

Всяко споменаване на факта, че Алекс Завю беше неин пациент, предизвикваше у нея гадене, но тя не реагира.

— Какво открихте за Роситър?

Рудкин взе бележника си и прелисти голям брой страници, а после отново го остави на масата.

— Преди десет години Роситър е учил в университета в Кардиф. Млада жена на име Делит Толинг се е оплакала в полицията, че е била сексуално нападната от Роситър по време на парти. Под „сексуално нападната“ имам предвид „изнасилена“.

— Как продължава историята?

— Роситър казал, че е било с нейно съгласие. Младата жена била замаяна от многото изпит алкохол. Случаят изобщо не е стигнал до съда.

Фрида помълча известно време. Тя дълго пи вода от чашата си. Чувстваше се така, сякаш искаше да измие хубаво устата си.

— Нещо друго по този случай? — попита тя накрая.

— Както обикновено става, било е неговата дума срещу нейната. Тя е била много пияна, а той е имал отлични препоръки.

— Това ли е всичко?

— Има и още нещо.

— Какво е то?

— Правил го е и преди. Имам предвид, предполагаемо.

— Какво е направил?

— Шест месеца преди това е сторил същото и с друга жена. Или поне е бил обвинен, че е сторил същото и с друга жена.

— Този път случаят стигнал ли е до съда?

— Жената дори не се е оплакала в полицията. Но когато се е разчуло за второто изнасилване, тя решила да говори. Обвинението е имало намерение да я призове като свидетел, за да се изгради модел на престъплението. Но адвокатът на Роситър успял да направи така, че показанията на тази жена да бъдат изключени от процедурата с мотива, че биха повлияли на справедливия изход на делото. Обвинението решило, че без тази свидетелка делото не може да продължи. Адвокатът на Роситър е бил жена, между другото.

— Това какво общо има?

— Този факт не ви ли се струва комичен?

Фрида се насили да остане спокойна. Нямаше смисъл да обсъжда факта, че адвокатът на Роситър е бил жена.

— Извинете ме, че бях рязка. Предполагам, че сте свикнали хората да ви се ядосват, когато им поднесете неприятни новини.

Рудкин бръкна във вътрешния джоб на сакото си, извади един плик и го плъзна по масата.

— Докато сме на темата за неприятните новини — подхвърли той.

Фрида взе плика. Отгоре беше написано името й. Тя разпозна почерка на Рудкин.

— Нещо тревожно ли има вътре?

— Това е сметката ми.

— Добре — отвърна Фрида. — Докато говореше, тя отвори плика, а после извади чековата си книжка от джоба си и започна да попълва един чек.

— Свършихте чудесна работа. Ще ми се да кажа, че туширахте страховете ми.

— Моля, няма защо.

— Донякъде съм любопитна как се добрахте до всичко това.

— Всичко е въпрос на контакти, на достъп и на знание към кого да се обърнеш.

— Едва ли е толкова лесно.

— Не съм казал, че е лесно. Има ли още някой, когото трябва да проуча?

На Фрида тази идея й се стори доста комична.

— По-добре е да спрете, докато все още са ми останали някакви илюзии.

— Не приличате на човек, който храни илюзии.

33

Джак беше сготвил спагети.

— Искаш ли да ти сипя? — попита той с надежда. -

Направил съм спагети за цяла армия.

— Бих хапнала малко — отвърна Фрида не защото беше гладна, а за да го зарадва.

— Трябва да се науча да готвя и други ястия — каза Джак. — Мога да правя няколко вида паста и съм много добър на ризото. Но това е едно доста ограничено меню. — Той сипа от пастата в една чиния за сервиране и я поля със сос.

— Как върви с щанда за сирена?

— Повече ме бива да работя с хора, които купуват сирене, отколкото с пациентите, които идваха при мен за помощ.

— Почакай да мине известно време. Може отново да се върнеш към професията си. Как живееш тук?

— Малко е странно. Клои си е в предишната си стая, а аз съм в гостната. Няма да продължи дълго, нали?

— Надявам се, че не. Има ли нещо друго, за което да ми разкажеш?

Джак сипваше паста в две чинии.

— Това е много — каза Фрида.

— Като психотерапевтка ли ме питаш, или като приятелка?

— Питам те като човек, който е загрижен за теб.

— Искаш да знаеш дали има някой друг в живота ми.

— Това би било едно от нещата за обсъждане.

— Имаш предвид Клои ли?

— Клои отново ли се върна в живота ти?

— Тя никога не е излизала от него, но не присъства в живота ми по начина, по който си мислиш.

— Някой друг?

— Хората винаги идват и си тръгват от живота на другите.

— В момента се интересувам от хората, които идват.

— Добре. Един човек, когото познавам още от училище, се свърза с мен.

— О, така ли?

Тя се постара тонът й да бъде неутрален.

— Години не го бях виждал — може би повече от десет години. Освен това се стараех да не мисля за него.

— Защо?

— В продължение на две години той правеше живота ми непоносим.

— Тормозеше ли те?

— Много го биваше в това. Но той не само ме тормозеше, а накара и останалите да ме тормозят. Направо велико!

— Ти каза ли на някого за това?

— Не, дори и когато ходех на терапевтични сеанси. Може би само съм загатнал за това. Някак си не можех да го направя. Ето защо бях малко изненадан, когато той неочаквано се свърза с мен.

— Видяхте ли се?

— Няколко пъти. Изглежда както преди, макар и да е възмъжал — кръгло лице, розови бузи. Всички учители го обичаха. Той беше толкова целеустремен. Почувствах се странно. Искаше да му простя. Мисля си, че е посещавал психотерапевт и е решил да обиколи всички, които е наранил по някакъв начин.

— А ти прости ли му?

— Той е изживял голяма лична драма. Преди няколко години родителите му и сестра му са загинали в автомобилна катастрофа. Каза ми, че това го е накарало да преосмисли живота си. Може би всеки от нас бива травмиран по определен начин.

— Може би. Ще продължиш ли да поддържаш връзка с него?

— Не знам. Честно казано, сега, когато вече не му се сърдя, си давам сметка, че изобщо не го харесвам. Страданието невинаги прави хората симпатични.

— Определено не.

— Но всичко това ме накара да си спомня за нещата, които така старателно се опитвах да изгоня от съзнанието си. За пръв път от месеци насам започнах да си мисля за предимствата на психотерапията, а не само за нейните недостатъци.

— Трябва да мислиш и за двете. Винаги.

Фрида си мислеше да отмени следващия сеанс с Морган Роситър, но в крайна сметка не го направи. Тревожеше я фактът, че той се разхождаше необезпокояван, че беше преподавател, който общува с млади жени. Рудкин беше открил информация за онези два случая, когато Морган все още е бил студент в университета. А дали имаше нещо важно, което не беше успял да открие? Дали Роситър беше продължил с това и след завършването на университета? Или всичко беше приключило в студентските му години? Трябваше да се увери дали имаше смисъл да продължи да работи с него. Ако в стаята има оса, е добре да знаеш къде се намира.

Когато пристигна за следващия сеанс, Морган Роситър просто седна и започна да говори. Отначало Фрида не успя да се съсредоточи върху онова, което той казваше. Тя просто виждаше как устните му се движат и как усмивката му образува бръчици около очите. Беше се изтегнал господарски в креслото, сякаш се опитваше да завладее възможно по-голяма част от пространството наоколо. Краката му бяха небрежно разтворени.

— Съжалявам — каза Фрида. — Ще ви помоля да спрете дотук.

Последва пауза.

— Продължете — каза Роситър, все едно той провеждаше сеанса, а тя се нуждаеше от позволението му, за да говори. При други обстоятелства Фрида би обсъдила това с пациента. Един терапевтичен сеанс може да се превърне в битка за територия, в която пациентът да се опитва да вземе контрола в свои ръце. Но сега не я беше грижа за това.

— Целта на тези начални сеанси е психотерапевтът да се ориентира и да прецени…

— Извинете, проблем ли има?

— Моля ви. Оставете ме да довърша. Целта на тези начални сеанси е да се ориентирам и да преценя дали това е правилното място за вас, дали в случая аз съм подходящият терапевт. Смятам, че не съм подходящият терапевт за вас.

— Защо? Нещо не е наред ли? — попита настоятелно Роситър.

— Ще пиша на доктор Сингх и ще направя някои препоръки.

— Защо трябва да пишете на доктор Сингх? Ако нещо не се получава както трябва, не може ли просто да поговорим за това и да се опитаме да оправим нещата?

Фрида дори не можеше да го гледа. В същото време беше неспокойна заради онова, което беше научила за него. Тревожеше се от последиците, които можеше да има решението й да го пусне да се разхожда свободно, но не можеше да измисли нищо друго. Усетът й подсказваше, че хората трябва да бъдат предупредени за този човек, но кого би могла да предупреди, въз основа на какво и в качеството си на каква? Все пак трябваше да каже нещо.

— Абсолютно съм убедена, че трябва да се подложите на психотерапия — започна тя. — Но бях смутена от онова, което казахте на последния ни сеанс: че желаете да посещавате жена психотерапевт, и по-конкретно мен. Категорично вярвам, че трябва да ходите при мъж психотерапевт.

Роситър стисна толкова здраво страничните облегалки на креслото си, че вените му се издуха.

— Аз избрах вас — изрече отчетливо той.

— Не вие избирате. Това не е супермаркет.

— Но ако за мен е важно да се лекувам при жена психотерапевт? Ако съм убеден, че вие сте единственият човек, който може да ми помогне?

— Това е нещо, за което трябва да говорите, само че с мъж психотерапевт — каза Фрида. — Очевидно за днешния сеанс няма да ви взема пари.

— Очевидно защото разговорът ни дотук едва ли е някаква терапия.

Морган Роситър продължи да седи насреща й. Какво щеше да стане, ако не си тръгнеше? Когато заговори отново, тонът му беше омекнал.

— Може би твърде много исках да ви направя впечатление — опита се да се оправдае той. — Нали разбирате, да накарам Фрида Клайн да се заинтересува от мен. Дали не бихте ми дали втори шанс?

Изведнъж Фрида си помисли за двете млади жени от студентските години на Морган Роситър. Тя дори не знаеше имената им. Къде бяха те сега? Бяха ли се освободили от спомена за него? Бяха ли се освободили от шока, който им беше причинил?

— Когато се срещнете с вашия нов терапевт — изрече бавно Фрида, — непременно поговорете с него за неспособността ви да се вслушвате в онова, което някой ви казва. Ще трябва да поработите върху това.

Роситър се изправи.

— Не ми трябва никакъв шибан психотерапевт — каза той троснато и изхвърча от стаята, затръшвайки вратата.

Сега за него нямаше по-лесно нещо на света. По-лесно от първия път. По-лесно от отвличането на племенницата. По-лесно от побоя над Руден Макгил. Той постоянно си повтаряше едно и също нещо: трябва да се научиш да импровизираш, трябва да си готов и да чакаш идеалния момент.

Моментът дойде, когато не го очакваше, но той беше подготвен.

Когато са ядосани, хората имат желание да разговарят. Те имат желание да ви изложат своята гледна точка. Скоро двамата се озоваха в мъжката тоалетна. Дори нямаше нужда да го подканя да говори. Беше си сложил най-приветливия израз на лицето, слушаше го със загриженост и интерес. Устата му неволно се разтегна в усмивка. Той я закри с ръка, преструвайки се, че кашля, и едва успя да скрие възторжената си възбуда.

А и онзи другият все още беше някъде там. И тиктакаше.

34

Карлсън седеше в кухнята на Крофорд — бившия комисар от Лондонската полиция, изпратен преждевременно в пенсия заради събития, които бяха помрачили кариерата му. Карлсън не знаеше защо се намира в малката къща в Хамърсмит и това го безпокоеше.

Крофорд правеше кафе от огромна машина, която заемаше голяма част от плота и която изпускаше пара, съскаше и бълбукаше, а той сякаш се бореше с нея. Лицето му беше по-червендалесто от обичайното, а очите му сякаш бяха станали по-малки. Коремът му се издуваше над панталоните. Беше странно да го види човек в обикновени дрехи, в собствения му дом. Той изглеждаше огромен в малката стая и в малката си къща.

— Как се чувствате? — попита Карлсън.

Крофорд дръпна силно една ръчка и кафето започна да капе в чашата.

— Ти си виновен, Мал.

— За какво?

— Ти я доведе в живота ми. Ако това не се беше случило, аз щях да продължавам да върша работата, в която съм добър, политиците нямаше да се месят в дейността ни и всичко щеше да бъде наред.

Карлсън не знаеше какво да отговори.

— Е, аз също имам вина — продължи Крофорд. — Знам, че накрая прецаках нещата. — Той подаде чашата с кафе на Карлсън. — Разкарай тази умислена физиономия.

Знам, че тя ти е много специална приятелка.

— Просто приятелка.

— Както и да е.

— Настояхте да се видим.

— Да, искам да те помоля за една услуга. — Той сложи на масата своята чаша с кафе, пусна вътре няколко бучки захар и го разбърка енергично, а после отпи малка глътка. — Нали познаваш Хал Брадшо?

Карлсън познаваше отлично Хал Брадшо — психолог и профайлър, използван от Лондонската полиция. Той изникваше всеки път, когато някоя медия се нуждаеше от коментар по фрапиращ криминален случай. А преди няколко години Дийн Рийв беше подпалил къщата му.

— Познавам го — отвърна кратко Карлсън.

— Той е водещ на документална поредица по телевизията. Не си спомням точното заглавие — „Престъпления, родени в човешкото съзнание“ или нещо подобно. Съгласих се да дам интервю.

— О!

— Да, точно така. Но имам известни опасения. Исках да те попитам — като стар приятел — дали смяташ, че това е добра идея.

Карлсън едва успя да скрие изненадата си. Крофорд се беше опитал да го уволни. Беше се отнасял към Фрида с враждебност, която накрая беше станала патологична. Нима бе толкова закъсал, че смяташе него за свой приятел?

— Предполагам, че трябва да уточните на каква конкретна тема ще бъде интервюто.

— Ще бъде за различните случаи, с които съм се занимавал през годините. Дали мога да се доверя на Хал?

— Е, всеки човек преследва някакви цели.

— Естествено.

— Да не забравяме, че той мрази Фрида.

Върху широкото червендалесто лице на Крофорд се появи лека усмивка.

— На ваше място бих внимавал — каза Карлсън предпазливо. — Той може да се възползва от вас.

Някаква особена миризма се промъкваше отнякъде.

Софи Кирякос караше курс по лекарство и когато си беше вкъщи, в апартамента на последния етаж на една сграда в Долстън, тя прекарваше по-голямата част от времето в малката си кухня: забъркваше маята, месеше тестото и го наблюдаваше как се издува като пухкава възглавничка. Днес, наред със специфичното ухание на замесено с мая тесто, тя долови и някакъв странен мирис — на нещо гнило и развалено, и даже леко сладникаво, което го правеше още по-отвратителен. Да не би някакъв плъх да беше умрял някъде тук? Беше чувала за такива неща. Когато някой плъх изяде отрова и му стане зле, той се промъква на някое скришно място под дъските на пода или зад ламперията на стените, където умира и започва да се разлага. В такъв случай не можеш да направиш нищо, освен да чакаш, докато гадната миризма изчезне. Но тази тук беше много силна.

Тя излезе на стълбищната площадка. На този етаж имаше още три апартамента и още три на долния етаж. Там вонята беше още по-нетърпима. Тя почука на една от вратите. Никой не се показа. Жената почука и на другите две със същия резултат. Всички бяха на работа или бяха заминали. Тя не познаваше никого от другите квартиранти. Хората идваха и си отиваха или отстъпваха жилището на свои приятели, които се нанасяха там. На струпаните зад входната врата пощенски пликове се виждаха имена, но повечето бяха на наематели, които отдавна се бяха изнесли.

След още един ден Софи вече трудно издържаше. Тя поговори с човека от третия апартамент, който каза, че проблемът най-вероятно идва от канализационните тръби. Не, каза Софи, не е от тръбите. Тя се опита да се свърже с хазяина по телефона, изпрати му имейл и няколко текстови съобщения. Той обаче живееше някъде извън Лондон. Появяваше се само когато някой наемател беше закъснял с наема или ако това се налагаше, пристигаше с писмо от адвокат по имуществени дела. Ето защо Софи позвъни в общината в Хакни, но там така и никой не вдигна телефона. Накрая се обади в полицията. Дали е разговаряла с всеки от наемателите? Обадила ли се е на санитарните власти? Дали проблемът не е просто в канализацията?

Накрая пристигнаха двама млади полицаи. По лицата им се изписа досада и раздразнение, когато тя ги посрещна долу и им каза, че проблемът е три етажа по-нагоре. Те се изкачиха, пухтейки, и застанаха пред вратата й.

— Ето, там — каза Софи. — Надушвате ли миризмата?

Да, надушваха я. Те се спогледаха и тогава нещата изведнъж започнаха да се случват много бързо. Проведоха серия от обаждания по радиостанциите си. Софи понечи да се прибере в жилището си, но единият от полицаите я видя и й каза да не мърда от мястото си.

— Вече са на път — уточни другият.

Те започнаха да разпитват Софи, но нямаше кой знае какъв резултат. Тя не можа да им каже кога за последно е виждала наемателя, защото не знаеше кой е той. Дори не знаеше дали е мъж, или жена. Беше ли чула нещо? Тя винаги чуваше шумове, но не можеше да определи от кои апартаменти идват.

Полицаите слязоха долу и след малко се чу тропане на тежки обувки, които се качваха нагоре. В следващия миг стълбищната площадка се изпълни с тълпа от униформени мъже — толкова много, че Софи не можеше да ги преброи. Един мъж със сива коса и едра фигура се приближи към нея.

— Вие ли сте съседката, която се е обадила?

— Да.

— Стойте тук. Но по-добре се отдръпнете назад.

Двама полицаи излязоха напред с дълъг метален таран. Пространството беше тясно и те не можеха да улучат точния ъгъл към вратата. Настъпи кратка суетня.

— Ударете странично — каза мъжът със сивата коса.

Четирима полицаи, по двама от всяка страна, хванаха тарана и го залюляха. След няколко опита се чу силен трясък и вратата хлътна навътре. От апартамента се понесе вълна от топъл въздух, която Софи усети на няколко метра разстояние. Двама полицаи влязоха вътре, задавиха се и започнаха да ругаят. Единият от тях, с пребледняло лице и избила по него пот, се появи на вратата и се обърна към човека със сивата коса:

— Искаш ли да видиш това, сержант?

— Може ли да си вървя? — попита Софи.

— Засега не — каза сержантът и влезе вътре. Отвътре се появи другият полицай, отиде до Софи и се облегна на стената, поемайки си бавно и дълбоко въздух.

— Какво има? — попита го Софи, но той само вдигна дланта си. Не беше в състояние да говори.

След няколко минути излезе и сержантът със сивата коса.

— Проклятие! — изруга той. — Ще трябва да повикаме екипа.

— Какво има? — попита отново Софи.

Сержантът я погледна така, сякаш я виждаше за пръв път.

— Вътре има труп. Започнал е да се разлага. Газта е оставена да работи, а също и всички отоплителни уреди. — Той направи пауза. — Значи не сте го познавали?

— Не.

— Фрида Клайн — каза сержантът.

— Моля?

— Познавате ли жена на име Фрида Клайн?

35

Петра Бърдж мразеше да чака. Навсякъде гъмжеше от коли, слънцето грееше право в нея; беше й горещо и се побъркваше от нетърпение. На светофара тя каза на шофьора на полицейската кола, в която се возеше, че ще извърви пеша останалата част от пътя, след което отвори вратата и хукна по натовареното шосе, заобикаляйки други пешеходци. Накрая стигна до началото на малката павирана уличка, където забави ход, за да си поеме дъх и да подреди мислите си. Фрида знаеше, че е тръгнала към дома й, но не знаеше защо.

Когато Фрида отвори вратата, Петра видя колко тъмни бяха очите й и колко бледо лицето й, въпреки продължителното и топло слънчево лято. Лицето на Петра беше обсипано с появили се от слънцето лунички заради дългите часове, които прекарваше, тичайки в паркове и покрай канали, километър след километър, докато тялото й започнеше да я боли и умът й започнеше да се прояснява.

— Влез — покани я Фрида. — Какво да ти предложа? Чай?

— Само вода.

Те влязоха в кухнята. Петра я наблюдаваше как остави водата да тече, докато стане студена, напълни една стъклена чаша, пусна вътре кубче лед, а после си изтри ръцете в малка кухненска кърпа, преди да й подаде чашата. На рамката на прозореца имаше саксия с босилек, а на масата беше поставена ваза с жълти рози. Фрида беше облечена със сива риза с навити ръкави и с памучни панталони; косата й беше прихваната хлабаво отзад на тила. От нея се излъчваше спокойствие и сдържаност. Всичките й действия бяха добре обмислени и въпреки това животът й беше пълен с насилие и неочаквани обрати.

Двете седнаха. Фрида я погледна и й кимна.

— Познаваш ли човек на име Морган Роситър?

Стори й се, че Фрида леко примигна, а лицето й се изопна.

— Той беше мой пациент.

— Но вече не е?

— Не бях подходящият терапевт за него. Защо?

— Мъртъв е.

— Какво? — каза Фрида с изненада в гласа.

— Бил е убит. Тялото му е намерено снощи. Може би се питаш защо съм тук и ти казвам всичко това.

Тя почака, но Фрида мълчеше.

— Видели са името ти.

— Аз бях негов психотерапевт — отвърна Фрида с тих глас.

— Нормално ли е хората да изписват с боя на стената името на своя психотерапевт?

Фрида постави длан на гърлото си. Мълчанието в стаята сякаш натежа.

— Това е послание — каза тя накрая.

— Особен вид послание.

— Знаеш ли дали сам е написал името ми?

— Работим върху това, но можем да предположим, че не е бил той.

— Значи е бил човекът, който го е убил.

Двете жени се спогледаха и Фрида изведнъж стана.

— Може ли да излезем и да повървим? — попита тя.

— Да повървим?

— Да, имам нужда да се поразходя.

— Къде?

— Където и да е.

— Добре.

Двете излязоха заедно от къщата. Фрида крачеше с големи крачки и очевидно в неопределена посока, като свиваше ту вляво, ту вдясно по малки улички, докато накрая излязоха на голям площад и отидоха в градината, която беше в центъра му. В далечния й край двама мъже играеха тенис. Фрида се отправи към една пейка под огромен чинар и седна.

— Племенницата ми беше отвлечена — започна тя. — Похитителят я беше държал в неизвестност цял уикенд. Беше й направил снимки как лежи в несвяст на някакъв матрак, а после ми ги изпрати. Някой успя да влезе в къщата на Рубен и да го пребие толкова жестоко, че той все още изпитва болки, когато ходи — при това е човек, болен от рак, слаб и немощен. Можело е да го убие. Същият този някой сега е убил един мой пациент.

Петра кимна.

— Току-що му бях казала, че повече не мога да бъда негов психотерапевт.

— Защо?

— Защото не си паснахме — отвърна кратко Фрида. — Не е необичайно.

— Разбирам. И нямаш какво друго да ми кажеш?

Фрида извърна лицето си. Петра видя, че стискаше и разпускаше дланите си в скута си.

— Не, нямам.

— Добре.

— Мисля си… — започна Фрида, но млъкна.

— Да?

— Мисля си, че това не е дело на Дийн Рийв. Той вече изпрати посланието си чрез Алексей. Освен това не би могъл да е Дийн, защото въпросното лице действа припряно и неконтролирано. Карлсън веднъж ми каза, че Дийн прилича на човек, който лови риба. Седи край водата часове наред и чака рибата да клъвне, не се изнервя и не губи търпение. Дийн е много търпелив и овладян човек, докато неизвестният извършител в случая е крайно нетърпелив. Той бърза и действа със замах. А може би е „тя“ или „те“. Трима души за три седмици и третият е мъртъв. Заради мен. — Тя се обърна към Петра. — А кой ще бъде следващият? Оливия?

— Може би ти?

— Аз съм неговата публика. — Когато заговори отново, гласът й беше толкова тих, че Петра напрегна слуха си. — Мисля си, че ако не съм тук, за да бъда свидетел на деянията му, той може би ще спре.

В топлината на деня в градината беше тихо, чуваше се само удрянето на топката за тенис, която подскачаше напред-назад, краткият вик на някой от двамата мъже, чуруликането на птиците. Един самолет пореше въздуха, оставяйки бяла следа в небесната синева.

— Това е едната възможност — съгласи се Петра.

— Коя е другата?

— Ако човекът е имитатор, както предполагаме, то тогава не ти, а Дийн е неговата публика.

— Междувременно какво ще правим? — попита Фрида. — Ще стоим и ще чакаме, докато въпросният имитатор реши отново да действа?

— Имам една идея, но тя няма да ти хареса.

— Каква е тя?

— Да обявим публично какво се случва.

Фрида беше готова да каже „не“, но тъй като не можеше да предложи друг вариант, остави Петра да довърши.

— Миналия път поканихме трима журналисти да те интервюират. Сега ще действаме с по-голям размах: телевизия, радио, вестници, и всякакви други възможности. Ще посочим връзката между теб и наглите нападения, както и смъртта на Роситър, а ти ще бъдеш на разположение, за да те интервюират.

— Добре — каза Фрида с глух глас.

— Знаех, че идеята няма да ти хареса.

— Изобщо не ми харесва, но това не значи, че не съм съгласна.

— Ще подготвя нещата.

Фрида въздъхна и потри с ръка челото си.

— Трябва да говоря с Клои. Дори и да не споменем името й, то скоро ще стане известно, не мислиш ли?

— Ще бъде трудно да го запазим в тайна.

— Ще й се обадя сега.

Фрида я гледаше, докато се отдалечава през градината — дребна жилава фигура с лека стъпка, с малко криви крака, изглеждаща едновременно по-млада и по-възрастна от годините си. Интересна жена. Трябваше ли да й каже за Рудкин и за онова, което той беше открил за

Морган Роситър? Тя почти го беше направила.

Обади се на Клои и след кратко мълчание Клои отвърна, че тя, разбира се, е съгласна, ако Фрида смята това за необходимо. Фрида приключи разговора. През увисналите зелени листа на чинара слънцето ярко блестеше. Тя вече знаеше с кого трябва да поговори.

Има една песен, която непрекъснато звучи в главата му и не може да се отърве от нея. Ушен червей.[6]Каква гнусна дума! Сега постоянно си представя как един червей гъвкаво пълзи през ухото му и прониква в мозъка му. „В понеделник сутрин видях моята любима, тя изглеждаше толкова спретната и красива. Беше така възхитителна.“ Нещо такова. Чевръсто гладеше с горещата ютия. “ Ден след ден. Не можеше да спре да си я тананика. „Беше така възхитителна.“ Не знаеше всички думи.

Няма нужда от сън, а сега не му трябва и храна. Той рови из чинията с досада. Огромно количество картофено пюре. Големи карета от месо. Не може да погълне всичко това. Чувства се кух, стъпва леко на краката си; мислите му са ясни.

36

Фрида наля уиски в две чаши, сложи малка кана с вода между тях и с жест покани Карлсън да си налее, ако желае. Котаракът влезе в стаята и се уви около краката й в очакване да го погали. Слънцето се беше скрило и сега вътре беше тъмно, щорите бяха спуснати, а от лампиона струеше мека жълта светлина.

Карлсън вдигна чашата си, отпи малка глътка и усети как течността опари устата и гърлото му. Рядко беше виждал Фрида толкова мрачна. Лицето й се криеше в полусенките, тъмните й очи пламтяха.

— Разказвай — подкани я той.

Фрида видимо обмисляше какво да каже.

— Ще говоря с теб като с приятел — каза тя накрая.

— Защо ли тези думи ме напрягат?

— Знаеш, че наех онзи частен детектив.

— Рудкин.

— Помолих го да събере информация за хората, които наскоро са се появили в живота на Оливия, Клои, Рубен и Джак.

— Напълно логично.

— Не му възложих да направи същото и с Джоузеф и може би сгреших. Но човек трудно може да прецени къде да спре.

— Съгласен съм с теб.

Фрида постави длан на гърлото си — жест, който беше придобила наскоро.

— Може би беше неразумно от моя страна, но си мислех, че човекът, който върши всички тези неща, по някакъв начин е свързан с нас. Не можех да стоя със скръстени ръце, трябваше да предприема нещо. — Фрида се беше навела напред, докато говореше.

— Рудкин откри ли нещо полезно?

— Не знам дали е полезно. Но определено откри някои неща.

— Какви например?

— Например това, че Клои работи с един човек, който е бил сексуално насилван като дете и си е имал работа с властите. Оливия има няколко приятели, които са истински негодници и които лъжат, че не са обвързани, а всъщност са женени, или че работят за определени институции, а всъщност не работят. Джак се е срещал няколко пъти с един млад мъж, който го е тормозел, когато са били ученици, който е много богат заради работата си в Лондонското Сити и чиито родители са загинали в пътен инцидент преди няколко години.

— Значи знаеш неща, които не би трябвало да знаеш.

— Шпионирах приятелите си.

— За тяхно добро.

Фрида направи гримаса на отвращение, след което му наля още уиски в чашата.

— Но това не е най-важното. Исках да поговорим за нещо друго.

— Слушам те.

— Помолих Рудкин да проучи двама от моите пациенти. Двамата са съвсем отскоро. Бяха. — Тя изчака да види реакцията на Карлсън. Изражението му не се промени. — Не е нужно да ти казвам, че това не е позволено. Абсолютно неприемливо е. Имам предвид морално неприемливо. Рудкин откри тайни в миналото на единия от тях: сексуални посегателства, макар че не са му били повдигнати обвинения. Когато разбрах това, реших, че повече не мога да го задържа като мой пациент, и му казах, че не съм подходящият психотерапевт за него. Той много се ядоса.

— Разбирам.

— И ето че вчера са намерили тялото му.

Карлсън я погледна втренчено.

— Морган Роситър е бил твой пациент?

— Да. А името ми е било написано на една от стените в апартамента му.

— Господи, Фрида!

— Знам, знам.

— Не знам откъде да започна.

— Тогава нека аз да започна: да кажа ли на Петра Бърдж, че съм наела Рудкин?

Карлсън мълча дълго време — една минута, две минути. Фрида чуваше шума от оживения трафик по „Юстън Роуд“.

— Не — каза той накрая.

— Само не ми казвай онова, което ми се иска да чуя.

Той поклати глава.

— Ще ти кажа какво ще се случи. Някой ще съобщи този факт във вестниците, с кариерата ти ще бъде свършено и това дори няма да помогне за разследването. Полицията ще разкрие миналото му за не повече от пет минути.

— Не е нужно да ме уверяваш, че съм постъпила правилно.

— Фрида, знаеш, че дори и да не си постъпила правилно, ще застана до теб. Бог ми е свидетел, че съм го правил и преди. В случая може би си постъпила правилно, макар и по своеобразен начин. Сега трябва да помислиш какво следва по-нататък. Впрочем, какво следва по-нататък?

— Ще съобщим фактите публично. За утре сутринта са насрочени срещи с различни медии. Петра Бърдж смята, че това би могло да помогне.

Карлсън кимна.

— Добро решение.

— Повече няма да се крия. — Тя обходи с поглед стаята. — Стига толкова уединение.

— Страхуваш ли се от тази публичност?

— Това е без значение. Все някой трябва да знае нещо.

Карлсън се изправи.

— Само още един въпрос — каза той.

— Питай.

— И мен ли поръча да ме проучат?

За пръв път през цялата вечер Фрида се усмихна.

— Не.

— Защо?

— Мислиш, че е трябвало да го направя ли?

— Аз също съм ти приятел.

— Така е.

37

Този път всичко беше по-различно: предишните пъти бяха нападения, а сега имаше мъртвец. Лицето на Морган Роситър беше във всички вестници и телевизионни новини. Млад мъж от средната класа беше жестоко убит, очевидно без всякакви мотиви. Засега името на Фрида не се споменаваше в репортажите, но тя знаеше, че това скоро щеше да се промени.

През цялата тази сутрин на срещи и интервюта Фрида се чувстваше така, сякаш не тя, Фрида Клайн, а някой друг беше на нейно място. Едни и същи въпроси, едни и същи отговори, безкрайна върволица от повтарящи се изречения, докато накрая изгуби представа какво беше казала безброй пъти и какво беше пропуснала да каже.

Тя гостува в различни ярко осветени телевизионни студия, разказвайки своята история; накрая я съкрати до няколко минути, превръщайки я в кратка хронология на непредвидими събития. През цялото време чуваше спокойния си глас. Направи същото и за различни радиостанции. Пред нея задължително слагаха чаша вода и микрофон на десетина сантиметра от устата й. Петра Бърдж я придружаваше навсякъде. Нея също я интервюираха. Фрида забеляза, че тя говореше добре и авторитетно, без да си придава важност. С тях беше и една жена от отдела за връзки с обществеността, която придържаше Фрида за лакътя, докато тя се качваше и слизаше от колите. Те не съобщиха името на Клои. Беше представяна като „близка роднина“. Но огласиха името на Рубен. В центъра на събитията беше Морган Роситър — млад мъж, който беше убит само защото беше пациент на Фрида Клайн.

По-късно участваха в една пресконференция: залата беше пълна с репортери и проблясващи камери и фотоапарати. Фрида видя лица, които беше виждала и преди. Лиз Барън, разбира се, на първия ред, както винаги свежа и с блестящи очи. Никога ли нямаше да се махне? Даниъл Блексток, когото за последно беше видяла, когато й беше връчил снимката на Клои и тя му се беше ядосала. Гари Хилиър от „Кроникъл“, който беше облечен с черен костюм, сякаш идваше от погребение. Лица и на други хора, с които се беше сблъсквала през годините. С крайчеца на окото си видя някого, когото не беше очаквала да види: Уолтър Левин, с блестящ от любопитство поглед и злокобна усмивка. Какво правеше той тук? Настроението й се разведри, когато видя, че Карл сън също беше дошъл. Стоеше отзад, облегнат на стената, и когато очите им се срещнаха, той не се усмихна, а само й кимна леко.

Петра започна с кратко встъпление по казуса „Дийн Рийв“, след което продължи разказа си за новите случаи на нападения и съвсем скорошното убийство, всички те провокирани от приятелство или познанство с доктор Фрида Клайн и за които се предполагаше, че са извършени от имитатор. Тук тя махна с ръка към Фрида, която седеше отляво. Фрида усети върху себе си погледите на всички присъстващи в залата. Тя седеше съвсем спокойно, сложила длани на масата пред себе си.

Петра посочи, че макар и Дийн Рийв да не може да бъде изключен като заподозрян, следователите работеха по хипотезата, че това е работа на някой друг. Тя поговори за полицейското разследване и отправи призив към гражданите да се обадят, ако разполагат с някаква информация. Накрая се обърна към Фрида и я помоли да каже няколко думи.

Фрида погледна към многобройните лица на присъстващите.

— Все някой трябва да знае нещо — каза тя и млъкна. В залата настъпи пълна тишина, но тя не знаеше какво друго да добави. Гари Хилиър, който седеше на първите редове, я гледаше така, сякаш тя беше сложен възел, който трябваше да се развърже. Фрида усети как Петра я хвана за ръката и продължи: — Извършителят, който нападна един много болен човек, сипа упойващи вещества в напитката на една млада жена, след което я отвлече, а сега уби човек, очевидно заради контакта му с мен, е с объркано съзнание и е много опасен. Той трябва да бъде спрян не само заради извършеното досега, но и заради онова, което би могъл да извърши в бъдеще.

Последваха въпроси, висок говор, някой я питаше за Морган Роситър и връзката й с него. Лиз Барън я попита как се чувства и какво е емоционалното й състояние, но Фрида мълчеше. Тя не отговори и на човека в дъното на залата дали е прокълната. Бяха отправени няколко въпроса към Петра за провала на полицейското разследване.

— Страхувате ли се? — попита я някой на висок глас, докато служителката от „Връзки с обществеността“ обявяваше края на пресконференцията.

— Да — отговори Фрида. — Тя не видя кой й беше задал въпроса. В залата имаше твърде много хора. — Разбира се, че се страхувам. Вие не бихте ли се страхували?

Част трета

Трупът зад вратата

38

— Страхувате ли се? — попита Даниъл Блексток.

— Да. Разбира се, че се страхувам. Вие не бихте ли се страхували?

Тя гледаше в неговата посока, но очевидно не го виждаше. Може би до няколко дни щеше да успее лично да я интервюира. Все пак му дължеше услуга.

След малко пресконференцията приключи и тя стана да си върви. Една жена я придържаше за лакътя, докато излизаше от залата, а Петра Бърдж вървеше зад тях. Даниъл Блексток се изправи и преметна през рамо платнената си чанта. На излизане се сблъска с Лиз Барън.

— Как ти се струва всичко това? — попита го тя.

Очите й проблеснаха. Дори цветът на косата й беше по-ярък от обикновено.

— Ужасно — отвърна той кратко.

— Естествено, но…

Той не изчака да чуе края на изречението. Тази жена беше цяла напаст и освен това не я биваше в писането, макар че беше един от звездните репортери на, Дейли Нюз“. Животът е толкова несправедлив.

Негов колега, също криминален репортер, го потупа шеговито по гърба.

— Ти веднъж я интервюира, нали? Може би ти си следващият.

Даниъл Блексток излезе на улицата. Беше топло синьо утро. От отсрещното кафене си купи кафе в пластмасова чаша и започна да го пие на малки глътки, докато бавно си проправяше път през оживеното движение. Реши да извърви целия път до метростанция „Банк“, за да подреди мислите си, и през това време успя да съчини репортажа в главата си. Той със сигурност щеше да се появи на първа страница, но щеше да бъде представен в подробности и на вътрешните страници, най-вероятно също от него, защото започваше да се превръща в експерт по историите на Фрида Клайн. Може би щеше да успее да продаде репортажа и на други издания. Чуждестранната преса започваше да проявява интерес. Щеше да му се отвори доста работа.

Най-важен беше първият абзац. Не биваше да има нищо сензационно — той не искаше да пише като Лиз Барън, по един куп прилагателни пред всяко съществително. „Мрачна“: ето така щеше да опише Фрида Клайн, докато беше седнала на подиума в залата. И уплашена, да, тя беше казала, че се страхува. Разбира се, че беше уплашена. И как иначе? И въпреки това не го беше показала. Той стигна до входа на „Банк“, където изпи последната глътка кафе, хвърли празната чашка в кошчето за боклук и се спусна по ескалатора.

Маршрутът му беше толкова добре познат, че и насън можеше да изброи спирките „Шадуел“, „Лаймхаус“, „Уестфери“, „Поплар“, „Блекуол“, „Ийст Индия“… Беше наясно с каква скорост един лондонски пейзаж можеше да се превърне в порутени складове и обширни, полузавършени строителни площадки. Той слезе на „Уест Силвъртаун“, само на няколко минути от вкъщи и само на няколко минути от онова, другото място: тайното му местенце.

Той чу пронизителното изсвирване на клаксон отново и отново. Огледа се наоколо. Сякаш го бяха събудили от дълбок сън. Намираше се по средата на „Норт Уулич Роуд“; един бял бус спря рязко само на няколко метра от него, а от прозореца му се беше надвесил шофьорът, който крещеше и псуваше. Блексток не си направи труда да отговори и продължи да върви напряко през шосето.

Когато стигна до пешеходната част, телефонът му иззвъня. Той го погледна: беше неговият редактор от вестника. Един от редакторите. Те постоянно се сменяха, но имаха нещо общо помежду си: нареждаха му какво да прави и той беше длъжен да го изпълни. Сега се обаждаше Брайън.

— Къде си, за бога?

— Бях на пресконференцията.

— На каква пресконференция?

— Във връзка с Фрида Клайн.

— Още ли продължава?

— Не, вече приключи.

— Тогава къде си?

— Прибирам се вкъщи, за да подготвя репортажа.

— Прибираш се вкъщи? Ти в кой век живееш? Ами другите материали, върху които работиш? Тях кой ще ги напише?

Даниъл Блексток слушаше с интерес другия Даниъл Блексток — онзи, когото хората виждаха и когото познаваха: измисления, нереалния, — докато говореше глухо по телефона и обясняваше, че напредва и с другите материали и че наистина съжалява, че не е в редакцията, но че ще поработи върху тях вкъщи и утре рано сутринта ще бъде на работа. Даниъл Блексток не харесваше онзи Даниъл Блексток, когото слушаше как говори по телефона. Би било ужасно наистина да е такъв.

Когато разговорът приключи, той въздъхна с облекчение. Ако само знаеха какъв беше той в действителност, какво можеше да върши, какво беше извършил. Днес познатите улици му изглеждаха по различен начин, с по-ярки цветове, с по-ясни очертания. Можеше да си представи всяко кътче от онази стая — неговото тайно местенце.

Един самолет прелетя над главата му, набирайки скорост от „Сити Еърпорт“. Стори му се, че сякаш го приветстваше пред прага на дома му.

— Хареса ли ти?

Даниъл Блексток погледна към жена си, която седеше срещу него на масата. Дали му е харесало? За какво го питаше? А, да, за яденето. Тя му беше разказала как е минал денят й, но той изобщо не я беше слушал, все едно в съседната стая говореше радио. Само от време на време промърморваше нещо и кимаше с глава. Но този въпрос изискваше отговор. Той погледна в чинията си, в остатъците от яденето. Не си спомняше кога го е изял. Кокалче от агнешки котлет, малко картофено пюре, късче зелена салата. Какво толкова можеше да каже?

— Беше чудесно.

Той погледна жена си. Лий Блексток, по баща Бас. Когато се прибереше вкъщи, тя винаги сменяше дрехите си за работа с нещо по-удобно за отмора. Тази вечер си беше облякла риза на цветя и светлосиня жилетка. Тя го видя, че я гледа, и бледото й лице порозовя. Бледо лице, невзрачна коса, бледи очи.

— Как мина денят ти? — попита го тя.

— Добре.

— Какво точно прави?

— Да не би да искаш да ти разкажа всичко в подробности?

— Просто съм любопитна.

— Ходих на пресконференцията с Фрида Клайн.

— О, Фрида Клайн… — каза Лий.

— Какво означава това „О, Фрида Клайн“? — попита заядливо той, имитирайки я.

— Нищо не означава.

— Явно си имала нещо предвид, за да го кажеш.

— Това е просто случай, от който се интересуваш. Нямам нищо предвид.

— Не се „интересувам“. Това ми е работата.

— Просто искам да знам малко повече за работата ти.

Тя му приличаше на малко кученце, което лае непрекъснато и се навира в краката му. Искаше му се да я изрита. Искаше му се да я накара да млъкне. Гледайки сговорчивото й лице, той осъзнаваше, че това не е честно, но тя трудно би го разбрала. И околните не биха го разбрали. На него самия му беше трудно да разбере сам себе си. Толкова много неща се случваха в главата му. Имаше нужда да подреди мислите си.

— Трябва да поработя — каза й той и стана.

— Но още не сме приключили с вечерята.

— Спешно е.

— Мислех си… — започна тя, но като видя изражението му, млъкна.

— Искаш да знаеш малко повече за работата ми? — изръмжа той. — Тогава ще ти кажа. Те оглеждат под лупа всеки офис, всеки кламер, всяка статия, всеки репортаж. Това е история, която би могла да направи автора си прочут, и ето че аз я имам в ръцете си. Трябва ми малко пространство.

— Просто искам да помогна.

— Точно сега можеш да ми помогнеш, като ме оставиш сам и не ми досаждаш с въпросите си.

Той изхвърча от стаята, оставяйки жена си да седи на масата с недовършената вечеря. Изкачи се по стълбите до малкия си офис в задната част на къщата. Стаята беше с оскъдна мебелировка. Компютърът му беше на бюрото под прозореца, който гледаше към малък циментов двор, край който имаше ограда и се виждаше къщата на съседната улица. От къщата се виждаше само един прозорец и съдейки по матираното му стъкло, това явно беше баня. Понякога зад него се движеше неясна фигура на човек.

Освен бюрото, единствените други мебели бяха канцеларски стол и канцеларски шкаф от кафяв фурнир. По стените нямаше картини. Веднъж Лий беше попитала дали не би могла да закачи няколко. Никога повече не го попита. На бюрото нямаше нищо друго, освен компютъра. Не беше позволено да се оставят предмети, които не влизаха в употреба. Нито дори химикалка. Папките се прибираха в шкафа, химикалките и тонер касетите — в чекмеджето.

Той седна на стола и се втренчи с невиждащи очи в празния екран на компютъра. Онова, което виждаше в момента, беше запечаталата се в съзнанието му гледка на млада жена, лежаща в безсъзнание на пода. Беше внимавал да не остави никакви следи по нея, но си спомняше уханието й и топлината на тялото й. Той беше сгушил лицето си в меката извивка под брадичката й. В това нямаше нищо сексуално. Абсолютно нищо. Тогава тя беше изцяло в негова власт. Можеше да я съблече и да прави с нея каквото си поиска. Но не се беше изкушил. Това би било жалко. Това не беше неговият стил — дори и тогава, когато щеше да бъде толкова лесно.

После в съзнанието му се появи образът на мъж на средна възраст, който се беше строполил безпомощен под яките му удари. Не беше останал доволен от стореното. За него беше важно да го направи, но беше действал стихийно. Много неща можеха да се объркат. Някой можеше да го види. Въпреки това нападението го беше приближило до нея. Даниъл Блексток беше прочел за мъжа във вестниците: беше близък приятел на Фрида. Нещо като баща. Може би повече от това.

Образите и на двамата започваха да избледняват в паметта му, макар че имаше снимка на племенницата, което все пак беше нещо. Но образът на Морган Роситър беше съвсем ясен. Веднага щом си помисли за него, Даниъл Блексток се пренесе в апартамента му. Представи си изненаданото му лице след първия удар, а после угасналата светлина в очите му, когато душата му отлетя и остана само мъртвото му тяло. „Аз направих това, помисли си Даниъл Блексток, аз наистина го направих. Промених света донякъде.“

Предстоеше и още една промяна — но работата трябваше да се довърши.

В съзнанието му се появи един друг образ — образът на Фрида Клайн. Когато за пръв път я видя отблизо, лице в лице, сърцето му запрепуска толкова силно, че той загуби ума и дума и отначало не можеше да зададе нито един смислен въпрос. Но се справи някак си. Сега, връщайки се назад към онзи момент, в паметта му се подреди мозайка от възприятия: начинът, по който тя говореше — с тих и ясен глас и с едва доловим диалект, който той не можеше да определи. Гладките й ръце с дълги пръсти; изпъкналите й скули; тънкият кичур коса през лицето й, който тя беше прибрала назад; беше прехапала долната си устна, вероятно от нетърпение. Най-ясно си спомняше очите й, тъмни и проницателни, и как от време на време те се спираха върху него с внимание, което го караше да мисли, че тя сигурно знае. Да, сигурно знаеше.

Някъде по-назад в съзнанието му присъстваше и друга, по-неясна фигура. Даниъл Блексток познаваше Дийн Рийв единствено от една снимка, която традиционно публикуваха във вестниците. Сигурно беше стара снимка от паспорт. На нея Дийн Рийв гледаше право пред себе си със сериозно изражение. Не се усмихваше. Снимките за паспорт не ти позволяват да се усмихваш. Но както и с Фрида, Даниъл Блексток имаше усещането, че гледа право в него и че го разбира. Сега обаче той наистина искаше да бъде видян и разбран. Това, че беше един от първите журналисти, оказали се на местопрестъплението, когато беше намерено тялото на Брус Стрингър, за него беше като знак на съдбата. Когато научи какво се беше случило в къщата на Фрида Клайн, му се прииска да се изсмее с пълен глас и да ръкопляска. Беше толкова хитро и толкова забавно. Какъв забележителен начин да се изпрати послание! Точно обратното, неговите собствени послания бяха надраскани бележки. Но той се учеше.

Изведнъж в малкия му офис стана тягостно и задушно. Той изпита необходимост да излезе. Слезе надолу по стълбите и облече якето си. Когато отваряше входната врата, жена му се показа от хола.

— Къде отиваш?

— Отивам да купя мляко.

— Да дойда лис теб?

— Мога и сам да купя млякото.

Навън се почувства свободен. Мина покрай тайното местенце, но не влезе вътре, макар да го привличаше като магнит. После се отправи на север към Виктория Док и се загледа във водата. Изведнъж всичко си дойде на мястото. Той беше проучил живота на Дийн Рийв. Ако пресечеше моста, много бързо щеше да стигне до Канинг Таун и до къщата, в която беше живял Дийн Рийв, преди да се скрие от света. Той беше един от малкото, които биха разбрали как се чувства Даниъл Блексток в момента. Притвори очи и отново си представи мига, в който животът беше напуснал Морган Роситър, подобно на светлина, която угасва. Всичко останало — проучването, наблюдението над Фрида и нейните приятели, отвличането, побоят — беше твърде тривиално. Но сега беше направил крачка към един нов свят. Беше като да загубиш девствеността си. Само че когато Даниъл Блексток беше загубил девствеността си, това не се беше превърнало в събитие за него: непохватна свалка на един петнайсетгодишен хлапак, от която светът изобщо не се беше променил. Но сега беше различно. Беше се присъединил към клуба на хората, които бяха убивали.

Може би Дийн Рийв вече знаеше за него. Със сигурност щеше да му бъде забавно и щеше да се почувства поласкан. И това беше само началото.

Даниъл Блексток се огледа наоколо. Няколко млади жени седяха на една маса пред кафенето. Една от тях показа на останалите нещо в телефона си и те всички се засмяха. Ако изобщо го забележеха, той вероятно щеше да им се стори невзрачен. Само ако знаеха! Това беше част от силата му — да бъде в състояние да извърши онова, което беше извършил и да не изпитва необходимост да каже на някого. Можеше да се примири с отношението на колегите си към него, с пренебрежението. Това не го вълнуваше. Той знаеше кой е.

Отправи поглед в посока към мястото, където Дийн Рийв беше живял. Почувства го съвсем осезаемо, с кожата на лицето си, сякаш го огряваше слънчев лъч. Обърна се неохотно и пое обратно към дома си.

— Купи ли мляко?

— Забравих.

— Няма нищо. Имаме пълна опаковка.

— Ти проверяваш ли ме?

Лицето на Лий ужасно пребледня.

— Защо ми е да го правя?

— Няма значение.

Той отново се качи в работната си стая. Имаше да пише статия, но не започна веднага. Трябваше му време да поразмисли. Беше се получило тъпо. Бяха го уловили да произнася глупава и съвсем ненужна лъжа. Или може би Лий все пак беше повярвала, че е излязъл да купи мляко и е забравил за това? Трябваше да поразмисли сериозно за жена си. Дали нямаше да се превърне в пречка? Възможно ли беше да е забелязала нещо необичайно у него? Той се чувстваше по различен начин. А дали изглеждаше по различен начин?

Поне нямаше основание да се притеснява, че някой би открил онази стая с мръсния матрак на пода. В офиса си в редакцията също нямаше за какво да се тревожи. В папките му нямаше нищо друго, освен бележки, изрезки и прес комюникета, каквито всеки журналист съхранява. С компютъра му нещата бяха различни. Той го беше защитил с парола. Тя и преди беше дълга, но сега я беше направил още по-дълга — с цели двайсет и два знака. Състоеше се от моминските имена на двете му баби, пощенския код на мястото, където беше живял, докато учеше в колежа, и накрая, което беше най-важно, датата, на която щеше да убие Фрида Клайн.

39

На следващия ден редакторът му възложи да напише статия за планираното изграждане на пешеходен мост с озеленена част над река Темза (с аргументи „за“ и „против“), както и да вземе бързо телефонно интервю от един местен предприемач, който беше натрупал състоянието си от търговия със скрап, а сега беше основал благотворителна организация. Даниъл Блексток, който стоеше прав в малкия си офис вкъщи и гледаше през прозореца към циментовия двор, с мъка овладя гласа си.

— Не мислиш ли — каза той, — че е по-важно да продължа с историята за Фрида Клайн?

— Има ли нещо ново?

— Това е единствената по-значима история в момента.

— Какво имаш подръка, което другите вестници нямат?

— Точно затова ми трябва време. Проследявам случая от самото начало.

— Мислех си да възложа на Сузи да напише статия по темата. От гледната точка на жена.

Блексток усети как в гърдите му се надигна гняв, гъст като лава. Очите му пламтяха. На яркото слънце дворът изглеждаше нажежен до бяло, по небето сякаш мина електрическа дъга.

— Знам всичко, което би могло да се научи за Фрида Клайн — каза той. — Там съм от самото начало. Аз съм този, който би трябвало да пише по темата. И ако се натъкна на нещо ново, тогава вестникът може да го продаде на други медии по света.

Отсреща мълчаха. Парите винаги вършеха работа.

— Давам ти време до края на уикенда.

— Къде отиваш?

— На работа. Или си забравила, че работя? Плащам сметките, купувам храна за хладилника.

— Аз също работя — каза плахо Лий.

Блексток погледна жена си. Тя работеше в дом за социални грижи. Връщаше се, особено след нощна смяна, цялата пропита от някаква сладникава и остра миризма. От мисълта за това, с какво беше свързана работата й — докосване до немощни тела и телесни секрети — целият се разтреперваше. Заплащането й беше жалко. Колегите му на работа не знаеха с какво точно се занимава тя: беше им казал, че е учителка.

— Да. Довиждане.

— Знаеш ли кога…

Но той вече беше излязъл. Топлината на утрото повдигна духа му. Погледна в телефона си: имаше време да прескочи за малко до тайното си местенце и да постои насаме със себе си, след което щеше да отиде да нагледа Фрида.

На „Сафрон Мюз“ все още се мотаеха няколко фотографи, които му казаха, че Фрида Клайн е излязла по-рано тази сутрин, като е минала покрай тях с широка крачка, без дори да обърне главата си за снимка. Блексток помисли малко и се върна обратно. Тръгна към мястото, където беше частният й кабинет — в една жилищна кооперация на по-малко от десет минути пеша от дома й. Отсреща имаше строителна площадка с дълбок изкоп.

Той си купи голяма чаша кафе от магазина на ъгъла и изсипа вътре три пакетчета захар. Тялото му пулсираше от нетърпение и възбуда и имаше нужда от енергия. Само преди няколко дни отново беше идвал тук, за да я наблюдава. Именно тогава беше видял Роситър да влиза в сградата, след което го беше видял да излиза с изкривено от гняв лице и се беше досетил, просто се беше досетил, че е един от пациентите на Фрида и че беше узрял за откъсване. Той продължи да вижда лицето на Морган Роситър — когато рухна на земята, когато издъхна. Виждаше и собствената си фигура, надвесена над него. Беше като във филм, който си превърташ отново и отново.

Блексток седна на една пейка на отсрещната страна на улицата, откъдето можеше да наблюдава входа на жилищната кооперация. Знаеше, че тя идва тук всяка сутрин, но си беше помислил, че след смъртта на Роситър щеше да си даде малко почивка. Той се изсмя вътрешно: беше в стила на Фрида Клайн да се върне веднага на работа. За разлика от жена му. Когато Лий я хванеше настинка, тя оставаше да лежи в леглото с пакетчета носни кърпички и с цял куп списания.

Той си изпи кафето. На няколко крачки от него един човек с опърпани дрехи свиреше на цигулка, а до него калъфът й беше отворен за дребни монети. Телефонът на Даниъл Блексток иззвъня и той погледна екрана. Търсеха го от работа и той не отговори. Бяха му дали време до края на уикенда. Петнайсет минути по-късно телефонът му отново иззвъня. Този път беше Лий. Той го прибра обратно в джоба си. Точно преди дванайсет на обяд видя позната фигура: ниска, мършава, с рижа коса, с плоски гърди, обута с кецове, все едно беше тийнейджърка, а не голяма жена. Детектив Петра Бърдж. В първия миг понечи да се скрие, но после се сети, че имаше право да е тук. Беше репортер — репортер, който отразяваше събитията около Фрида Клайн. Колкото и често да я проследяваше, присъствието му нямаше да буди подозрения. Той изпъна фигурата си, очаквайки да бъде забелязан, но Петра Бърдж не се огледа наоколо, а се отправи към входа и изчезна от погледа му.

— Гражданите са готови да помогнат — каза Петра.

— Това е добре, нали?

Фрида седеше в червеното си кресло, а Петра беше седнала срещу нея, където обикновено сядаха пациентите. Между тях имаше ниска масичка и кутия с носни кърпички; на стената беше закачена картина, а на перваза на прозореца имаше саксия с цъфнало цвете. В стаята беше прохладно и тихо — едно приятно кътче, където топлината и шумът на „Оксфорд Стрийт“ не се усещаха, въпреки че бяха само на няколко минути разстояние; не се усещаше и обичайната шумотевица на строителната площадка отсреща.

— Стотици обаждания, с които трудно се справяме. Засега няма нищо налице, освен многобройни разговори по телефона. Между другото, професор Хал Брадшо се свърза с мен. Предложи ми да се възползвам от опита му.

Фрида усети, че Петра я наблюдаваше в очакване на някаква реакция.

— Защо ми казваш това?

— Знам за сложните ви отношения с него.

— Как отвърна на предложението му?

— Учтиво му благодарих. Той е подготвил голяма телевизионна поредица за убийците на двайсет и първи век, в която е включен и Дийн Рийв и последните развития около него. Реших, че трябва да те предупредя.

— Благодаря ти.

— Те ще искат да те интервюират.

— Мисля, че вече приключих с това.

— Той търси контакт с хора, които те познават.

Сърцето на Фрида заби силно. Тя стана и отиде до прозореца.

— Когато за пръв път дойдох тук, наоколо имаше къщи. Наблюдавах как летящата метална топка ги разрушава. Всичко се случваше много бързо — днес бяха тук, на другия ден ги нямаше, само прашни отломки по земята. След това строителните дейности бяха спрени за известно време, на мястото започнаха да се събират деца и го превърнаха в нещо като детска площадка. Играеха много футбол. Тийнейджъри ходеха там да пушат или да вземат наркотици, или просто да се скрият за малко от останалите. Идваха любовни двойки. Самотни хора. Лисици обикаляха нощем. Сега строителните дейности се възобновиха и са в разгара си. Това е Лондон. Непрекъснато се променя.

— Сега, след като поговорим с теб, смятам да отида при Клои и да разговарям с нея надълго и нашироко.

— Тя се оплаква, че пресата я преследва. В крайна сметка името й излезе наяве.

— Така става обикновено.

— Защо искаш отново да я разпиташ?

— Трябва да започна отнякъде.

— Защо точно с нея?

— Съществува теория, че първото престъпление, извършено от някого, е импулсивно. Следващите стават по-планирани. Ето защо първото престъпление може да ни разкрие много неща.

— Теория… — повтори замислено Фрида и сбърчи чело.

Петра кимна.

— Доказано е, че при серийните убийци например първият труп се намира най-близо до дома на извършителя.

— Това не ми звучи много убедително.

— Както и да е, като си тръгна оттук, отивам в Уолтъмстоу, за да разговарям с племенницата ти.

— Но тя не си спомня нищо повече от онова, което ти е казала последния път.

— Тя е видяла този човек. Може да го познава или да познава хора, които го познават. Нито на нея, нито на всички вас ще ви бъде от полза да я браните. Ще трябва да проучим всичко и всекиго.

Фрида я погледна замислено.

— Права си, естествено.

— Но?

— Не мога да се отърся от усещането, че има нещо, което пропускам. Нещо, което не виждам.

— Чувството ми е познато.

Петра се огледа наоколо.

— Значи тук приемаш твоите пациенти.

— Да.

— И трансформираш невротичното им разстройство в чувство на обичайна неудовлетвореност.

— Моля?

— Казах, че…

— Чух какво каза. Чела си Фройд.

— Може би — отвърна неопределено Петра.

— Заради мен ли?

Петра сви рамене.

— Помислих си, че може да ми помогне в моите разследвания.

— Помогна ли ти?

— Не съвсем. Но е интересно да се прочете.

— Кое?

— Колко неразгадаеми са хората дори за самите себе си.

На излизане от входа Петра видя един от журналистите, който беше интервюирал Фрида, да виси на отсрещната страна на улицата, очевидно чакайки я да се появи. Как му беше името? Даниъл някой си. Той винаги присъстваше на пресконференциите. Беше свършил отлична работа, поне що се отнасяше до достоверното отразяване на събитията. Възнисък, с изпъкнала като на гълъб гръдна кост, с гърбав нос. Винаги носеше панталоните си придърпани над кръста. Тя не му обърна внимание.

40

В единайсет часа същата вечер, когато Фрида четеше книга в хола си, на външната врата се чу силно тропане. Тя вдигна котарака от скута си и отиде да отвори.

— Добре ли си? — Клои изобщо не изглеждаше добре. По бузите й бяха избили петна, беше разстроена. Препъна се невиждащо през прага. — Как дойде дотук?

— Не се безпокой. Взех си такси, а на входа на уличката ти има двама полицаи, ако не си забелязала.

— Знам. Ела и седни. Ето тук.

Фрида посочи към креслото от едната страна на камината, където всяка зимна вечер гореше огън.

— Случило ли се е нещо? Знам, че Петра Бърдж имаше намерение да дойде да те разпита.

— Не става дума за това. — Клои нервно прокара ръка през косата си. — Аз самата непрекъснато прехвърлям през ума си всичко, което се случи.

Фрида кимна.

— Тогава защо си разстроена?

— Заради Уилям. Нали помниш, че ти разказах за него. Уилям Макълоу. Новият колега в работилницата.

— Да, спомням си — отвърна Фрида. Тя си спомняше и какво беше открил Рудкин за него: че е израснал в приют, че като дете е бил изнасилван, че има криминално досие за кражби и употреба на наркотици.

— Разказах й за него. И не само за него, а за всички, с които работя. Но полицията се интересува единствено от него. Няколко часа по-късно дойдоха двама полицаи и го отведоха с колата си.

— Това още нищо не означава.

— Той ме гледаше втренчено, докато го отвеждаха, сякаш съм го предала.

— Ти просто си отговорила на въпросите, които са ти задали, и точно това се е очаквало от теб.

— Нали не мислиш, че може да е бил той?

— Не знам.

— Той е симпатичен, въпреки че е малко странен. Има дълга сива коса, вързана на конска опашка; избягва погледа ти и мънка, когато говори. Жал ми е за него.

— Полицията е длъжна да разследва всички.

— Знам. Но не разследват останалите ми колеги. Както и да е, това не е всичко.

— Слушам те.

— Останах до късно на работа. Всички бяхме донякъде разстроени и Роби — той е едно от момчетата, с него бяхме гаджета за известно време, но сега сме само приятели — попита Роби отиде и купи бира и ние седнахме и започнахме да си говорим. Разказах им какво се беше случило. — Тя обърна лицето си към Фрида — разтревожено, с размазан грим. — Изслушаха ме внимателно, бяха съпричастни. Не знам защо не се осмелих да им разкажа по-рано за това.

— И това ли е причината да си толкова притеснена?

— Извинявай. Отклоних се от темата. Внезапно отнякъде изникна една журналистка. Защо са отвели Уилям Макълоу на разпит? Имали ли сме някакви подозрения?

Фрида си замълча.

— Как, по дяволите, е разбрала?

— От полицията нерядко изтича информация.

— Цялата грееше в усмивка, държеше се приятелски и беше изключително настоятелна.

— Мисля, че се досещам. Лиз Барън.

— Познаваш ли я?

— Срещали сме се.

Тя си представи Лиз Барън с нейното свежо, сияещо лице и момичешка външност.

— Тя изприказва всички онези неща за Уил. Че е бил изнасилван като дете. Че е бил наркоман и че е лежал в затвора за кражби. Беше ужасно. Преструваше се, че му съчувства, но през цялото време намекваше, че ако са те изнасилвали като дете, когато пораснеш, и ти ще изнасилваш. Това не е вярно, нали?

— Вероятно не — отвърна Фрида. — Но е възможно.

— Сега ще се появи във всички вестници, нали?

— Предполагам.

— И ще бъде заради мен. Не вярвам, че Уил го е направил. Просто не вярвам. Иначе щях да разбера по някакъв начин.

— Нали уж твърдеше, че си експерт по Фрида Клайн.

— Какво?

Даниъл Блексток беше замаян от съня: звънът на телефона му го беше събудил и той видя, че макар и отвън да се развиделяваше, още нямаше шест часът. Той седна в леглото. Лий даваше нощни смени до края на седмицата, така че той беше сам в цялата къща и това беше добре.

— Току-що говорих с нощния редактор. Ти ми каза, че знаеш всичко, което би могло да се научи за Фрида Клайн — каза редакторът му.

— Да.

— Тогава как така Лиз Барън е излязла с новина, а ти нямаш нищо?

— Каква новина?

— Името Уилям Макълоу говори ли ти нещо?

— Уилям Макълоу?

— Един дърводелец, който работи заедно с племенницата. Тип с доста неприятна външност. Вчера след обяд са го отвели за разпит в полицията. Може да се окаже, че са намерили човека, когото търсят. Защо Лиз Барън знае за това, а ти не знаеш?

Мозъкът на Даниъл Блексток работеше на бавни обороти. Той стана от леглото и дръпна завесите, примижавайки срещу нахлулата светлина. Дори не беше чувал за Макълоу.

— Ще седна да прочета какво е написала и ще ти се обадя — каза той.

— До девет часа искам да ми изпратиш информация на имейла. След това ще поговорим.

Даниъл Блексток седна в малкия си, почти лишен от обзавеждане офис вкъщи и включи компютъра си. Репортажът на Лиз Барън заемаше цялата първа страница на „Дейли Нюз“, придружен от снимка на Макълоу, който имаше запуснат и потаен вид, дългата му коса беше вързана на конска опашка, а очите му бяха леко притворени. Репортажът продължаваше на две вътрешни страници, където бяха отпечатани още снимки на Макълоу, както и снимка на Фрида Клайн, която беше виждал много пъти досега, и една по-малка снимка на нейната племенница, Клои Клайн. Той се загледа в снимките на двете жени. Обзе го чувство на интимност, на много близка връзка с тях. Спомни си деня, когато беше подал пощенския плик на Фрида и как пръстите им се бяха докоснали, а очите й се бяха загледали в неговите.

Какво трябваше да направи? Щеше да се вдигне голям медиен шум. Макълоу идеално се вписваше в картинката: самотен неудачник, който съответстваше на очакванията на обществото за предполагаемия убиец. Но постепенно нещата щяха да се уталожат. Трябваше да намери начин да се възползва от това. Мислите му започнаха да се проясняват. Той имаше идея, добра идея. Усещаше, че тя ще проработи.

Входният звънец на Уилям Макълоу звънеше. Телефонът му звънеше. Той дръпна завесата и погледна през прозореца. На паважа се беше събрала малка тълпа и гледаше нагоре. Към него засвяткаха светлини и той се дръпна назад. Седна на леглото и зарови лице в дланите си. Опита се да се изолира от шумотевицата, но телефонът му продължаваше да звъни, а събралата се тълпа не се разотиваше. Цялото му същество се изпълни със срам и страх. Никога нямаше да се отърве от миналото. Колкото повече напредваха годините, колкото повече време минаваше, дори когато остарееше, дори когато дойдеше последният му час, то щеше да го преследва.

Фрида седеше в кабинета на Петра Бърдж. Лицето й беше побеляло от гняв.

— Казваш, че не е заподозрян.

Петра облегна лице на дланта си и започна безцелно да си играе с химикалката на бюрото. Беше натежала от умора.

— Казвам, че на Уилям Макълоу не е повдигнато обвинение.

— Тогава как са стигнали до него? Видя ли вестниците и всичко, което са написали за него?

— Естествено.

— Репортерите го преследват. Кой е казал на Лиз Барън?

— Не знам. Опитвам се да разбера. Пуснахме съобщение до медиите, в което се казва, че той не е под подозрение.

— Но те продължават да го обсаждат.

— Да.

Петра се облегна назад и прокара пръсти през рижата си коса.

— Знаеш как е. Той има полицейско досие и изглежда странно.

— Отраснал е в приют. Бил е изнасилван. Поради тези причини животът му отново се обърква.

— Съжалявам. Бъди сигурна, че ще разбера откъде е изтекла информацията.

— И после какво? Ще върнеш обратно живота на Макълоу?

Фрида излезе от метростанцията, крачейки забързано силно разгневена, без да забелязва в каква посока се движи. Беше се спряла на един булевард, дебнейки пролука в оживения трафик, когато един глас зад нея я повика по име.

— Доктор Клайн?

Обърна се и видя журналиста, който я беше интервюирал, и което беше по-важно, който й беше дал снимката на Клои.

— Даниъл Блексток, нали?

— Да.

Той се приближи до нея.

— Имате отлична памет.

— Не искам да разговарям с никого от вас — каза тя.

Той направи гримаса.

— Заради това, което се случва с Уилям Макълоу?

— Как може всички вие да постъпвате по този начин?

— Погледнете ме — каза той. — Аз съм тук, а не там, където моят вестник би желал да бъда. Повярвайте ми, отвратен съм. Аз не съм като тях. Винаги съм постъпвал честно с вас, нали?

Фрида го изгледа.

— Да — отвърна кисело тя. Спомни си за един друг журналист, Джим Фиърби, който беше непреклонен в търсенето на истината. Представи си безжизненото му лице и невиждащите му очи, вперени в нея. — Знам, че не всички сте еднакви. Но съм бясна.

— Също и аз. Нищо чудно, че хората не ни вярват.

Тя се обърна, за да продължи пътя си.

— За компенсация бих могъл да направя нещо — продължи той. — Тогава, пред дома ви, ми казахте, че ако решите да говорите с някой журналист, това ще бъда аз.

Напомняше й, че му дължи услуга. Тя го измери с поглед: лицето му беше сериозно, кафявите му очи я гледаха съсредоточено.

— Какво предлагате?

— Мога да цитирам изявление от ваша страна за това колко сте шокирана. Освен това се питах… — Той млъкна и облиза устните си.

— Да?

— Може да не ви хареса идеята ми, но си мисля, че би могла да има силен ефект.

— Продължете.

— Дали не бих могъл да интервюирам племенницата ви?

— Клои?

— Тя познава Уилям Макълоу. Едно интервю с нея, една от потърпевшите, би могло да има много по-голям ефект, отколкото хиляда изявления от страна на полицията.

— Не съм убедена, че идеята ви е добра. Не искам Клои да се появява в светлината на прожекторите. И без това й се насъбра много.

— Същото е положението и с Макълоу. — Неизреченото заради вас увисна във въздуха.

Фрида се намръщи. Той я гледаше втренчено.

— Ще говоря с Клои — каза тя накрая.

— Давам ви дума, че ще бъда изключително ненатрапчив. Освен това двете с нея ще имате възможност да прочетете репортажа, преди да бъде публикуван. Това, естествено, е само един лондонски вестник, но ви обещавам, че ще бъде разграбен ей така. — Той щракна с пръсти пред лицето й. — А това ще повлияе на събитията.

— Ще видим.

— Ето ви визитката ми. — Той измъкна портфейла си от джоба на панталона си, извади една визитна картичка и й я подаде. — Можете да ми се обадите по всяко време. Но, заради доброто на Макълоу, не чакайте твърде дълго.

41

Фрида седеше край кухненската си маса. Срещу нея беше седнала Клои — елегантна и дискретна, сякаш беше дошла на интервю за работа. Нямаше ги масивните обувки и мъжката риза с огромен размер, силния грим, малката обеца на носа и на веждата й. Беше свалила якето си и сега се кипреше с една синя блуза, в която Фрида разпозна своята блуза, която от известно време не можеше да открие. Беше си облякла памучна пола, а на краката си имаше ненатрапчиви кожени сандали. Лицето й, изчистено от грима и пиърсингите, изглеждаше младо и беззащитно.

— Сигурна ли си, че искаш да го направиш? — попита я Фрида. — Все още не е късно да се откажеш.

— Да, искам. — Клои я погледна свирепо. — Трябва да го направя. И ти щеше да постъпиш така, ако беше на мое място.

— Не е нужно да му казваш неща, които не искаш да му кажеш.

— Знам. Вече сто пъти ми го повтори.

— И не бива да казваш нищо за шума от самолети. — Знам.

— Аз ще бъда тук през цялото време.

— И това също ми каза. Не се безпокой. Той ще ми зададе въпросите си, аз ще му отговоря. Нямам нищо за криене. Нищо, от което да се срамувам. — Гласът й трепна. За миг върху лицето й се появи объркване. — А после ще кажа няколко думи за онова, което се случва с Уил.

— Добре.

— Какво ще ми кажеш за него?

— За кого?

— За Даниъл Блексток. Звучеше добре по телефона.

Фрида се поколеба. Спомни си го как й подаде снимката на Клои, което беше добър и неочакван жест от негова страна. После си представи пламтящите му кафяви очи, докато я питаше дали би могъл да интервюира племенницата й. Освен това той работеше като журналист в един вестник, който се бореше за оцеляването си. Кариерата му едва ли беше чак толкова сигурна и това интервю вероятно беше нещо като коз в ръцете му.

— Не го познавам — каза тя. — Но се държи почтено през цялото време и предполагам, че може да му се има доверие.

— Добре ли изглеждам?

Фрида се усмихна.

— Изглеждаш чудесно.

— Не, не е вярно. Мразя тези дрехи.

— Тогава защо си ги облякла?

— Може би за да изглеждам крехка и уязвима. Или поне представителна. Не биваше да го правя. Почакай за момент.

И тя изчезна от стаята. Фрида чу стъпките й нагоре по стълбите. Когато се появи отново, беше облякла една стара черна тениска на Фрида и беше обула едни нейни масивни спортни обувки; над тях се виждаха белите й крака със следи от охлузване на едната подбедрица. Беше си сложила дебела очна линия.

— Ето — каза тя. — Така е по-добре. Сега повече приличам на себе си.

— Той няма да те снима.

— Знам. Но е добре да се чувствам в собствената си кожа, а не да се преструвам.

Фрида кимна.

— Добре. Мисли ли по въпроса за посещения при психотерапевт?

— Ще мисля за това, когато всичко приключи — отвърна Клои.

— Тези неща никога не приключват. Ако чакаш най-подходящия момент, той никога няма да дойде. Ако имаш нужда да поговориш с психотерапевт, трябва да го направиш сега.

— Той не трябваше ли вече да е тук?

— След около пет минути. Казах му, че може да те интервюира в рамките на половин час.

Върху лицето на Клои се появи иронично изражение, което обнадежди Фрида.

— Ти си ми като пиар. Ще се погрижиш да не ми задава неудобни въпроси за личния ми живот.

— Ще присъствам само ако ти искаш.

— Разбира се, че искам. Непременно трябва да присъстваш, но…

Клои не успя да довърши изречението си, защото в същия момент входният звънец иззвъня.

Даниъл Блексток седна на фотьойла на Фрида точно срещу Клои. Фрида седна по-встрани, като мълчалив наблюдател. Интервюто започна малко по-късно, защото Фрида му предложи чай, предполагайки, че той ще бъде нетърпелив да започне с въпросите си. Но Блексток отвърна, че с удоволствие би изпил един чай. Ето защо Фрида отиде в кухнята и му направи чаша чай с пакетче. Той поиска и захар и тя трябваше да порови в един шкаф, за да я намери.

Фрида забеляза, че Блексток беше напрегнат. Очевидно се беше облякъл елегантно за случая, със сива риза, която беше закопчал догоре и му пречеше да диша нормално, и сако, което беше доста дебело за топлия летен ден. Лицето му, свежо избръснато, беше гладко и розово. Той непрекъснато облизваше сухите си устни.

— Бих искал да кажа още от самото начало, че оценявам поканата ви да дойда тук, в дома ви. Също така искам да кажа, че когато напиша статията, ще ви я покажа и на двете, преди да я предам за печат.

— Това е страхотно — каза Клои. Тя му се усмихна окуражаващо и седна по-изправена. Беше скръстила ръце в скута си.

— Малко е необичайно — обади се Фрида.

— Да, не е в рамките на обичайната журналистическа практика — каза Блексток. — Целта на това интервю според моите виждания е да допринесе за изясняването на случая. Но не казвайте на редактора ми. — Той извади телефона от джоба си и го постави на масата. — Нали нямате нищо против да запиша разговора ни?

Клои нямаше нищо против. Лицето й, макар и бледо, беше умиротворено.

— Преди всичко — започна Даниъл Блексток, като се изкашля нервно, — ми кажете, ако въпросът ми ви се струва твърде притеснителен, бихте ли ми разказали за онова ужасно нещо, което ви се случи?

— Бедата е там — каза Клои, — че аз не си спомням почти нищо. И това ужасно ме разстройва. Губи ми се цял уикенд, през който нямам представа какво ми се е случило.

— За вас това сигурно е истински кошмар — изрече съчувствено Блексток.

— Така е. Що за негодник би сторил това?

— Значи вие си спомняте, че сте били в бара с вашите приятелки. И какво се случи след това? Събудихте се някъде?

— В един църковен двор. Да. Сред перилата, ограждащи едно дърво. Но дори това е блед и неясен спомен, сякаш имам бяло петно в паметта си.

— Бяло петно в паметта — повтори Блексток и си записа нещо в журналистическия бележник. — Значи ви се губят някъде около… — Той се направи, че изчислява. — Шейсет часа?

— Той ми е инжектирал някакво вещество — каза Клои с делови тон. Тя протегна голата си ръка. — Няколко пъти. Още си личат белезите от убожданията.

Блексток се наведе напред.

— Сигурно ви е неприятно да се чувствате като обект на насилие.

— А трябва ли?

Фрида се усмихна вътрешно на отговора на Клои. Племенницата й се справяше добре.

— Ами, като си помисли човек къде са ви държали и как цинично са ви снимали… — Блексток забеляза изненадата в погледа на Клои, полуотворените й устни, учестеното й дишане.

— Какво искате да кажете? Никой не знае как съм била снимана. Аз самата не знам.

На лицето му се появи учудване.

— Не са ли ви показали снимката?

— Почакайте — прекъсна го остро Фрида.

— О, извинете — каза Даниъл Блексток. — Просто си помислих, че… Но сега разбирам, че съм сбъркал.

— Каква снимка? — попита Клои. — Настъпи мълчание. Той чакаше. — Каква снимка, Фрида?

— На господин Блексток беше изпратена снимка. Той я даде на мен, а аз я дадох на полицията.

— Защо не си ми я показала?

— Смятах, че ще те разстрои.

— Не мога да повярвам, че не си ми казала за нея.

— Реших, че така е най-правилно.

— Искам да я видя.

— Аз имам копие от нея — каза услужливо Блексток. — Но доктор Клайн може би не смята за много удачно да я виждате.

Блексток наблюдаваше внимателно Клои, докато тя се взираше с недоумение във Фрида. Той дишаше трудно. Тръпки побиваха цялото му тяло. Сърцето му лудо препускаше. Нима бяха толкова слепи, че не забелязваха нищо?

— Покажете ми снимката — каза Клои.

— Ако наистина искаш това… — промълви Фрида.

— Да, точно това искам.

Фрида кимна на Блексток и той бръкна в платнената си чанта, извади копие от снимката и я подаде на Клои. Ръката му беше спокойна, сякаш нищо не чувстваше, но ръката на Клои трепереше толкова силно, че й се наложи да остави снимката на масата, преди да я разгледа както трябва.

— Кажете ми как се чувствате — каза Даниъл Блексток с благ тон.

Когато Клои вдигна поглед, очите й бяха плувнали в сълзи. С огромно усилие тя промълви задавено:

— Той е бил там, край мен. Оглеждал ме е цялата, направил е снимката. Искал е да запечата всичко.

Сега Даниъл Блексток отново се пренесе в онази стая, заедно с нея, надвесен над нея. Спомни си какво беше усещането, когато докосваше косата й, тялото й, когато вдъхваше уханието й.

— И? — насърчи я той.

— Чувствам се… Не знам какво да кажа. Можел е да ме убие. Можел е да направи каквото си иска с мен. Но той просто ме е снимал и ме е освободил.

— Какво искаш сега, Клои?

— Искам да разбера какво се е случило. Искам човекът, който го е направил, да бъде заловен, за да не причини същото и на някой друг.

Даниъл Блексток кимна.

— Не се чувствам като обект на насилие — заяви Клои. — Изведнъж гласът й стана по-силен. — Не се чувствам засрамена, нито унизена, мито травмирана. Чувствам се гневна. Много гневна.

Той отново записа нещо в бележника си.

— И така, в момента медиите са фокусирали вниманието си върху твоя колега Уилям Макълоу.

— Тези копелета! — не се сдържа Клои. — Съгласих се да дам това интервю най-вече за да мога ясно да заявя, че Уилям Макълоу няма нищо общо със случилото се.

— Радвам се, че казваш това и че го заявяваш така отговорно. Сигурен съм, че си права. Какво още мога да добавя в този репортаж, което да убеди някои недоверчиви читатели, че твоят колега е невинен?

Клои удари с юмрук по масата.

— Защото той просто не би могъл да го извърши, по дяволите.

— И защо? Не задавам този въпрос заради себе си.

Клои заобяснява разпалено:

— Мога да изброя няколко причини. Той живее със съквартиранти, няма кола и не може да шофира. Как тогава ще ме отвлече и ще ме вози през цял Лондон, ще ме държи затворена и после ще ме захвърли на пусто място?

— Какво искаш да кажеш с „ще ме вози през цял Лондон“? Откъде знаеш това?

— Защо питате?

— Имаш ли представа къде си била държана затворена? — попита Блексток. — Това може да бъде много полезно за репортажа. Може някой да си спомни нещо.

Клои погледна към Фрида, която едва забележимо поклати глава.

— Не знам — отвърна тя. — Не си спомням.

— Нищо ли?

— Всичко ми е като в мъгла. Но докъде бях стигнала?

— Обясняваше защо Уилям Макълоу не би могъл да извърши това.

— От полицията не са му повдигнали обвинение. Освободили са го. Казват, че не е под подозрение.

Даниъл Блексток каза с нотки на съмнение в гласа:

— Вече десет години съм криминален репортер и знам, че онова, което полицията казва, невинаги трябва да се приема за чиста монета. Уилям Макълоу има медицинско досие за психическо разстройство.

Клои зарови лице в дланите си за малко, после отново изправи глава.

— Ето това не мога да понеса. Той е преживял толкова много и е оцелял. Не знаех нищо за миналото му, никой не знаеше. Той е много затворен. Сега, заради мен, всички научиха за него и му се налага да премине през всичко това.

Даниъл Блексток се обърна към Фрида.

— Какво е вашето мнение?

— Интервюто не е с мен, а с Клои. Аз съм тук, за да я подкрепя.

— Въпросът ми е за Уилям Макълоу. Съгласна ли сте с това, което Клои току-що каза?

— Да.

— Ако това е така, тогава защо беше задържан от полицията?

— Защото те се ръководят от една теория.

— Каква теория?

Фрида млъкна за момент. Щеше ли да го направи? Да, реши тя.

— Това е една идея, свързана с изграждането на профили на престъпници, която се е превърнала в клише. Предполага се, че първото от няколко извършени престъпления е истинското, импулсивното. Вероятността престъпникът да го е извършил близо до вкъщи е най-голяма. При следващите престъпления има по-голяма плановост.

— Вие не сте ли съгласна с това правило?

— Правилата са нещо полезно, но не и когато хората ги използват, за да си спестят мисленето.

— Може ли да цитирам думите ви?

— Да, ако желаете. Посегателството срещу Клои е било предварително обмислено и добре организирано. Това обаче не означава, че похитителят е лице, притежаващо кой знае какви способности.

— Нима не трябва да си доста умен и способен, за да извършиш подобно деяние? — попита Даниъл Блексток.

Фрида поклати глава.

— Такива престъпления са израз на слабост, не на сила. Разбира се, онова, което се случи с Клои и Рубен и най-вече с моя пациент, е потресаващо. Но в същото време е обгърнато с някакъв патос.

Даниъл Блексток отново пишеше нещо в бележника си, но на това място химикалката му се изплъзна и падна на пода. Той се наведе, за да я вземе. Гърбът му се беше изпотил и отзад на ризата му имаше голямо мокро петно.

— Това е много интересно — отбеляза той.

— Не е интересно, а е очевидно. Дийн Рийв е човек, който се самоопределя емоционално чрез насилие и това е ужасно. Но между него и неизвестния извършител има голямо разминаване. Престъпленията, които вторият извършва, са нещо различно. Той е човек, който се опитва да имитира Дийн Рийв, сякаш това ще запълни някаква празнина, ще компенсира наличието на някакъв дефицит.

— Емоционален дефицит, който води до убийството на хора — каза Даниъл Блексток.

— Да. Причиняването на болка като знак за това, че си важен.

— Хей, нали уж аз съм основният участник в интервюто! — обади се Клои.

След малко повече от час Клои и Фрида вече бяха в кухнята на Уилям Макълоу. По пътя Фрида беше купила бутилка уиски. Макълоу я отвори и наля на всички. Те се чукнаха с чашите и тя забеляза, че ръцете му леко трепереха. Той беше облечен с платнени панталони, които бяха скъсани от едната страна, и с размъкната тениска, която не можеше да скрие мършавото му тяло, по-мършаво и мъртвешки бледо, дори отколкото изглеждаше на онези ужасни снимки, които се бяха появили във всички вестници. Дългата му сива коса беше прибрана назад. Зъбите му бяха жълти от никотина и леко криви.

— Не знам кои журналисти са по-лоши — каза той с дрезгавия си глас на пушач. — Тези, които ме заплашват, или другите, които искат да им разкажа моята гледна точка за случилото се.

— Много съжалявам, че бяхте въвлечен в това — каза Фрида.

— Аз току-що дадох едно интервю — добави Клои. — Тя се пресегна и го поглади по гърба с неочаквано майчинска нежност. Възрастният мъж я погледна и примигна. — Направихме го, за да изчистим името ти.

— Предполагам, че добре са ви платили.

— Изобщо не са ни платили. Направихме го, за да помогнем.

Макълоу отпи голяма глътка уиски.

— И смятате, че ще е от полза?

— Хората имат къса памет — каза Фрида.

— Но интернет има дълга памет. От сега нататък, когато някой спомене името ми, аз ще бъда онзи, който е бил задържан от полицията по подозрение в убийство и отвличане. — Той отново отпи от чашата си. — И тогава едни ще си кажат: „В крайна сметка, не го е направил той“, но други ще си кажат: „Да де, ама нямаше ли нещо любопитно около него? Не беше ли замесен в сексуално насилие?“. И така, никой няма да може да си спомни дали съм бил този, когото са изнасилили, или пък съм бил изнасилвачът, а може би и едното, и другото. Както и да е, в полицията сигурно са знаели нещо, а?

— Вярвам, че това ще отшуми — каза развълнувано Клои. — Убедена съм. Веднъж да намерят истинския извършител!

Той я погледна и изразът на лицето му се смекчи.

— Понякога си мисля, че ако не носех конска опашка, това нямаше да се случи. Може би трябва да я отрежа.

— Това е страхотна идея — възкликна Клои. — Къса коса наистина много ще ти отива.

— Искаш ли ти да го направиш?

— Аз ли?

— Защо не?

— Добре — ухили се Клои. — Защо пък не?

Започнаха да пристигат хора — съквартиранти и приятели. Външният звънец звънеше, те влизаха в кухнята, поздравяваха Уилям непринудено, вадеха бира и цигари от раниците си. Той изглеждаше замаян и объркан от тази неочаквана подкрепа и Фрида се досети, че явно Клои е организирала това събиране на поддръжници, докато пред входа все още дебнеха журналисти. Идеята беше изцяло в неин стил — щедра, но неразумна. Струпването на тези хора се превърна в замайваща смесица от татуировки, бради и пиърсинги и Фрида се почувства стара и далеч от дома си. Тя се изправи.

— Ако ви трябва помощ, просто ми се обадете. Клои ще ви каже къде да ме намерите.

Макълоу също се изправи и стисна ръката й. От него й лъхна на тютюн и уиски. Светлосивите му воднисти очи се взряха в лицето й.

— Мислех, че съм се отървал от неприятностите — отрони тихо той. — Но в крайна сметка никой не може да избяга от миналото си.

— Много съжалявам.

Той сви рамене.

— Вие направихте каквото можахте. Вие и Клои направихте повече от всеки друг.

— Ножици — провикна се Клои. — Гребен.

42

В седем часа на следващата сутрин Фрида получи съобщение от Даниъл Блексток: „Изпратих ви статията на имейла. Отговорете ми възможно най-бързо“.

Тя веднага прочете материала. По принцип мразеше всякаква публичност, но този път беше различно. Беше поставена цел. Освен това трябваше да признае, че материалът беше изпипан професионално, добре структуриран и точен. Въпреки това на няколко места тя смутено примигна заради използвания език. Клои беше „жизнена и игрива“ млада жена, притежаваща голяма смелост. Самата Фрида беше „звездна психоложка“.

Фрида му написа, че е психотерапевтка, а не психоложка, но че иначе няма нищо против репортажа да бъде публикуван.

И все пак, имаше нещо, което не беше наред. Тя седеше смълчана и се опитваше да се сети, без да напряга паметта си. И ето че накрая си спомни.

Все още беше много рано, ето защо Фрида изпи кафето си и се зае да прегледа бележките си за следобедните сеанси. В осем и половина тя се обади на Петра Бърдж.

— На теб май не ти пука от нищо.

— Какво?

— Прочетох интервюто на Блексток с племенницата ти. Значи теорията, към която се придържаме при разследванията, е клише, така ли?

— Да не би да ти е изпратил репортажа?

— Не. Но го е публикувал на уебсайта на вестника, така че всички да го прочетат.

— Бързо действа.

— Проблемът не е в бързината.

— Трябва да поговорим — каза Фрида.

— Да поговорим? Ти за коя се мислиш?

— Важно е.

— Нали в момента говорим.

— По-добре е да поговорим на четири очи. — Фрида помисли за момент. — Пред Музея на имперската война. — Тя погледна часовника си. — Мога да дойда там до половин час.

Отсреща Петра мълчеше.

— Добре — каза тя накрая.

Приближавайки се към музея, Фрида видя, че Петра вече беше там, обута с дънки и кецове и облечена с черно кожено яке. Когато забеляза Фрида, тя не се усмихна за поздрав.

— Е, какво има? — попита Петра нетърпеливо.

— Имаш ли нещо против да повървим? Мисля по-добре, когато вървя.

— Ако смяташ, че ще си в безопасност, защото си на обществено място, много се лъжеш. Не знам дали да те ударя, или да те арестувам, заради това че се бъркаш в полицейско разследване.

— Моля те — настоя Фрида. — Искаш ли да тръгнем в тази посока?

Двете поеха през парка, отдалечавайки се от музея. Утрото беше слънчево и наоколо по тревата тичаха деца, които ритаха топка.

— Каква е причината да се срещнем тук? — попита Петра.

— Преди сто и петдесет години това е било тресавище с водни потоци и кал, но после са го пресушили и са укрепили терена.

— Съжалявам, че попитах.

— Било е твърде необичайно място, извън стените на стария град. Привличало е хора, на които им е било трудно да се приспособят, скитници, циркови артисти, проститутки, престъпници.

— Това ми е известно. Израснала съм тук, недалеч от Елефант енд Касъл.

— В миналото е имало проповедници, жени, които са имали визия за бъдещето, демонстрации. Всичко, което не е било позволено в самия град.

Известно време вървяха мълчаливо.

— Значи не дойде, за да ми се извиниш — подхвърли Петра.

— Дадох интервюто с определена цел.

— А нужно ли беше да унижаваш хората, които се опитват да те защитят?

— Знаеш, че не бях съгласна с идеята ви да връхлетите върху Уилям Макълоу.

— Не сме връхлетели върху него. Разпитахме го.

— И после някой е „изпял“ името му на медиите.

— А ти какво по-точно си казала в интервюто? Че в полицията си служим с правилата като начин да избегнем усилието да мислим? Ако си имала някакви възражения срещу методите ни на разследване, защо просто не дойде да поговориш с мен или с някого от старшите офицери, вместо да тръбиш за това по медиите?

Вече бяха стигнали Елефант енд Касъл, където в момента имаше огромна строителна площадка. Те тръгнаха по обиколни улици.

— Предполагам, че мястото много се е променило, откакто си живяла тук — обади се Фрида.

— Въпросът не е в това какво разрушават, а в това какво запазват. Ако зависеше от мен, бих изравнила всичко и бих започнала отново.

Те свърнаха вдясно по „Ню Кент Роуд“ и Петра продължи:

— Когато бях на петнайсет, с една банда се подвизавахме в едно пусто място наблизо. Почти бях стигнала дъното. Но получих ето това. — Тя дръпна назад яката на якето си и показа белега, който се спускаше от ухото надолу по шията.

— Белег от нож? — попита Фрида.

— От счупена стъклена бутилка.

— Извадила си късмет. Можело е да ти пререже каротидната артерия.

Петра поклати глава.

— Не извадих късмет. Точно това стана. Лежах в болницата два месеца. Най-добрата ми приятелка почина. Ели. Беше няколко месеца по-малка от мен, само на четиринайсет, с много буен нрав. Казах си, че трябвала се измъкна от блатото. Върнах се обратно в училище. И оттогава винаги се стремя да бъда най-добрата във всичко, с което се захвана. Но от онзи период научих един урок: никога не се обръщай срещу своите.

— Аз пък никога не съм вярвала в безусловната групова лоялност — каза Фрида.

— Знам. Нали прочетох статията. Ти смяташ, че знаеш повече от всеки друг.

— Не можех да стоя и да мълча, докато вие притискате Уилям Макълоу и съсипвате живота му.

— Имахме всички основания да го подозираме. Той работи заедно с Клои. Имал е прекрасна възможност да извърши посегателство. Освен това има полицейско досие. Бяхме длъжни да го разпитаме. Наясно си с това.

— Не е бил той.

— Не казвам, че е бил той. Ние просто го задържахме за разпит и след това го освободихме.

Фрида спря и се загледа в една сграда на отсрещната страна на улицата.

— Погледни там горе. — Тя посочи към боядисаната фасада на сградата. — Фабрика „Некинджър“.

— Мога да чета.

— Това име напомня ли ти нещо?

— Имах приятели в жилищния комплекс „Некинджър“. Знам и улица „Некинджър“.

— Знаеш ли, че има река Некинджър?

— Не. Наистина ли има такава река? Къде се намира?

— Стъпили сме точно върху нея. Затова и фабриката е била построена на това място. Първоначално са се занимавали с боядисване на кожи. Обработвали кожите с вода и кучешки изпражнения. Цели тонове. Представяш ли си каква смрад е било?

— Какво е станало с реката?

— Водите й се замърсили, затлачила се, бетонирали я и я погребали под земята. После я забравили. Но тя все още тече някъде там. В този район са се произвеждали неща, от които Лондон е имал нужда, но никой не е проявил желание да се поогледа наоколо или да обърне внимание на лошия въздух. От подобни явления трябва да се извлича поука.

Те пресякоха „Джамейка Роуд“.

— На това място се е намирало гетото „Джейкъбс Айлънд“ — каза Фрида. — То било толкова опасно, че дори полицията не влизала там. Но това е било преди около век и половина. А сега е луксозен квартал, в който ти и аз не можем да си позволим да си купим жилище.

— Да не би да предпочиташ да е същото, както тогава? Хората да измират от глад по улиците?

— Нито едното, нито другото.

Те повървяха край стари складове, превърнати в жилища.

— Когато бях дете — каза Петра, — често идвахме тук с приятели в неделя сутрин. Складовете бяха празни и се рушаха. Ние влизахме вътре, обикаляхме из празните помещения, чупехме някой и друг прозорец.

Те излязоха от една сенчеста алея и най-неочаквано пред тях се откри Тауър Бридж, а в далечината се извисяваха бляскавите сгради на Лондонското Сити. Двете жени се обърнаха и тръгнаха покрай реката и не след дълго стигнаха до малкия залив на Сейнт Сейвиърс Док. В момента приливът беше в най-ниската си точка и не се виждаше нищо друго, освен кал.

— Това е всичко, което е останало от Некинджър — каза Фрида. — Не че някога е имало кой знае какво.

— Типично за този скапан район. Дори една река няма като хората. — Петра се извърна към Фрида. — Ти защо ме изведе на тази разходка? За да ми повториш, че Уилям Макълоу е невинен, което вече ми каза и което вече огласи пред пресата? И то без да разполагаш с истински доказателства!

— Не — отвърна Фрида, гледайки втренчено в калта, очаквайки да чуе себе си как произнася думите и ги прави да звучат истински. — Не е това. Има един човек, на когото трябва да обърнеш внимание.

— Някой друг от твоите приятели ли?

— Не. Не е от моите приятели. Става дума за автора на статията — Даниъл Блексток.

— Шегуваш се.

— Не се шегувам.

— Даниъл Блексток.

— Да.

— Който отразява историята от самото начало.

— Да.

Петра заби погледа си в нея. После присви очи и избухна в смях, силен и невъздържан, от който дребното й лице се набръчка, а тесните й рамена се разтресоха.

— Защо? — успя да каже тя накрая, след което вдигна дланта си, малка и тясна, с изгризани нокти. — Не ми казвай. Отново те води интуицията.

— И не само. Вчера, когато разпитваше Клои за нещата, които си спомня, преди да я отвлекат, той спомена, че тя е била в бар. Но как би могъл да знае това? Нали никой не знае?

— Не — изрече бавно Петра. Беше престанала да се смее. Сега изглеждаше възрастна и уморена. — Не мисля, че някой друг знае.

— Освен това именно той ми даде снимката. Може сам да си я е изпратил във вестника. Пасва идеално.

— Пасва с какво?

— А когато провеждаше интервюто, й показа снимката. Наблюдавах го как я гледа. Мисля, че изпитва някакво нездраво удоволствие от това — извършва престъпленията, а после проследява как биват отразявани в медиите. От негова гледна точка той твори историята, в която е главен герой.

— Какви заключения правиш само! — възкликна Петра едва ли не с възхищение. — Една-единствена фраза, и ти вече изграждаш цяла хипотеза.

— Има логика. Разполага с идеален претекст да бъде навсякъде, където съм и аз.

— Или може би просто е журналист, отразяващ събитията около теб. Нали е криминален репортер.

— Ще го провериш ли?

Петра кимна с глава.

— Ще го проверя. Но не възлагай големи надежди.

43

Даниъл Блексток се опитваше да накара лицето си да изглежда спокойно. В ъгълчето на лявото му око се появи тик; усещаше езика си надебелял. Знаеше, че примигва прекалено често, но не можеше да спре. Осъзнаваше, че трябва да изглежда спокоен и приветлив.

— Аз, разбира се, искам да помогна по всякакъв начин — каза той на Петра Бърдж, която беше седнала срещу него. — Но не мисля, че знам нещо, което вие не знаете. Ако разполагах с някаква информация, бих ви я съобщил. — Той се опита да говори с невинен тон, правейки се на обиден. Усещаше лицето си като гумено от усмивката, която си беше залепил; гласът му звучеше странно в ушите му. — В края на краищата, аз дадох снимката на доктор Клайн, когато беше изцяло в мой интерес да я дам на моя редактор.

По лицето на Петра Бърдж не трепваше нито един мускул и той не можеше да определи какво впечатление създаваше. Мишниците му се бяха изпотили, гърбът му също. Едри капки пот бяха избили и по челото му.

— Само няколко въпроса, господин Блексток — каза тя.

Не му хареса начинът, по който го гледаше, все едно беше образец в някаква лаборатория.

— Питайте. — Прекалено бодър тон, помисли си той; твърде силен.

— За протокола, бих искала да знам къде бяхте и какво правихте през уикенда, в който беше отвлечена Клои Клайн.

— Аз ли? Какво съм правил? — Той се остави да я гледа съсредоточено няколко секунди.

— Това е съвсем обикновен въпрос.

— Нали не си мислите, че имам нещо общо с това? — Блексток направи пауза, но Петра Бърдж не реагира, просто чакаше. — Е, добре, бях вкъщи с жена ми. В петък вечерта си бяхме поръчали храна отвън и гледахме заедно телевизия. Тя ще потвърди думите ми. „Ще ги потвърди“, помисли си той. — О, да — Доколкото си спомням, в събота излизахме заедно по магазините. Разходихме се край реката, пихме кафе край Бариерата на Темза. Написах един репортаж за вестника във връзка със серия от грабежи в района. Това е всичко.

— Къде живеете?

— Между Уест Силвъртаун и Понтуун Док. „Килкени Роуд“ 17.

— А името на жена ви?

— Лий Блексток. — Вече се чувстваше по-уверен. Тиковете по лицето му престанаха. Гласът му звучеше нормално. „Трябваше да изрази протест“, помисли си той. — Но защо ми задавате всички тези въпроси? Аз съм просто един репортер, който си върши работата.

— Къде бяхте в понеделник, двайсет и втори август?

Даниъл Блексток усети как мозъчните му клетки активно работят. Това би трябвало да е датата, когато Рубен беше нападнат. По-добре да не бъде прекалено сигурен. Невинният човек не си подготвя алиби.

— Не знам — отвърна той.

— Това е датата на едно следващо нападение.

— Трябва да погледна в работния си бележник. Предполагам, че съм си бил вкъщи с Лий. Ние водим спокоен живот — добави той. — Живеем само двамата.

— Добре. Проверете и ме уведомете. Някога срещали ли сте се с доктор Макгил?

— Не. — Помисли си дали да не попита кой е той, но се отказа. Нали беше журналистът, който знаеше всичко за Фрида Клайн. Естествено, че би трябвало да знае кой е Рубен Макгил.

— Какво ще кажете за миналата сряда?

Морган Роситър. За секунда в съзнанието му изплува онова лице, което го гледаше с блеснали от изненада очи, които после бавно угаснаха.

Даниъл Блексток разтри лицето си. Усещаше грубия допир на пръстите си върху тънката си като пергаментова хартия кожа. „Нападението е най-добрата защита“, рече си той.

— Знам какво се е случило онази вечер и не разбирам въпроса ви. Та това е нелепо. — Той вдигна дланите си, сви ги в юмруци и безшумно ги стовари върху масата. — Аз дадох онази снимка на Фрида Клайн. И за разлика от другите колеги не съм притеснявал Уилям Макълоу. А в интервюто, което взех от племенницата й, беше отделено специално място за желанието на Клои Клайн да му помогне да се справи със ситуацията.

— Господин Блексток…

Хрумна му една мисъл, студена и безкомпромисна.

— Кой ви накара да ми зададете тези въпроси?

— Защо трябва някой да ме накара?

— Да не би случайно да е била доктор Клайн?

— Защо й е да го прави?

— Не знам. Но много силно се надявам да не позволите професионалната ви преценка да бъде повлияна.

— И още нещо. Откъде знаете, че Клои Клайн е била в бар, когато са я отвлекли?

— Какво?

Мисълта му се препъна; не трябваше да допуска това, трябваше да се мобилизира.

— В интервюто казвате, че Клои Клайн е била отвлечена от един бар. Откъде знаете това?

— Откъде ли? — Той си пое така дълбоко въздух, че чак дробовете го заболяха. — Ще ви кажа откъде. Един от вашите ми каза.

— Полицай ли?

— Точно така.

— Разбирам. Кой е този полицай?

— Нали не очаквате да ви кажа името му?

— Напротив.

— Тогава ще трябва да ви разочаровам.

Даниъл Блексток видя как Петра Бърдж леко стисна челюстта си и това беше всичко. Той почака.

— В момента се води разследване за убийство — каза тя накрая. — Нещата стават много сериозни, ако се опитате да скриете информация от полицията.

— Не разкривам източниците си. Това е част от работата ми.

— Много благородно — изрече сухо тя. — Но това няма да остане без последствия.

— Имате ли още въпроси, или вече мога да се върна на работа?

— Можете да си вървите. Засега. Надявам се да си спомните какво сте правили на въпросните дати.

— Разбира се.

— И трябва да си помислите за още някой, който да потвърди всичко, което ми казахте, освен жена ви, естествено.

— Ще ви информирам.

Какво се беше случило? Даниъл Блексток си сипа още захар в чая. Ръцете му трепереха толкова силно, че част от течността се разля от картонената чаша. Краката му също трепереха. Имаше нужда да седне някъде. Имаше нужда да си помисли. В онази фраза за бара ли беше проблемът? Как можеше да е толкова глупав? Очевидно е била Фрида Клайн. Точно тя се е досетила. Той си спомни очите й, които гледаха през него.

Главата го цепеше, а от ярката слънчева светлина очите също го заболяха. Беше се почувствал невидим, но ето че сега беше осветен отвсякъде.

Петра Бърдж се обади на Фрида.

— Какво стана?

— Говорих с него.

— И?

— Пуснах го да си върви.

— Защо?

— Защото няма причина да го задържа.

— Това ли е всичко?

— Не. Ще го проверим. Но засега срещу него няма улики.

— А какво ти каза за това, че е знаел за бара?

— Каза, че е получил информацията от полицейски източник.

— Това са глупости.

— Може наистина да е така. И Лиз Барън получава информацията си от тайни полицейски източници.

— Каза ли от кого го е научил?

— Казва, че никога не разкрива източниците си.

— Колко удобно!

— Ти би ли разкрила тайните, които ти споделят твоите пациенти?

Фрида се поколеба за момент.

— Ако се окаже, че са нарушили закона, да. Той има ли алиби?

— Не съвсем, но това още нищо не означава. В дните, през които Клои беше изчезнала, той си е бил вкъщи с жена си, прекарвайки един спокоен уикенд: пазарували, гледали телевизия, разхождали се край Бариерата на Темза.

— Бариерата на Темза?

— Да.

— От коя страна?

— Как така „от коя страна“?

— На север или на юг от реката?

— Какво значение има това? Както и да е, не знам. Той живее в Силвъртаун, така че вероятно става дума за северната страна.

Фрида усети как дъхът й спря.

— Силвъртаун.

— Да.

— До „Сити Еърпорт“.

— Няма доказателства, че племенницата ти е била държана близо до него.

— Той е. Знам, че е той. Даниъл Блексток е.

44

Джак вървеше по пътя към къщата на Оливия. Беше работил до късно на щанда за сирена и копнееше за гореща вана, която да отмие умората от деня, след което да вечеря. Къщата щеше да бъде на негово разположение. Клои беше в дома на Рубен, където щеше да вечеря заедно с Фрида и Оливия. Той се наслаждаваше на мисълта за една вечер, която щеше да прекара сам, седнал с кенче бира пред телевизора. Беше решил да си приготви ризото, рецептата за което носеше в раницата си: червен лук, сушени гъби, пармезан и дори малко бурканче сос от трюфели, което един продавач на пазара му беше дал в замяна на кръгла опаковка меко сирене.

Той пъхна ключа в ключалката, превъртя го и отключи. Отвори вратата и влезе в антрето. Макар и да беше паднал здрач, вътре се виждаха тежките обувки на Клои и картината на стената.

Зад себе си чу шум. По-късно не можеше да си спомни какво точно беше чул: дихание, кашлица, шепот. Той се обърна рязко на входа и пред себе си видя една фигура в тъмни дрехи, с чорап на лицето. В секундите преди да се отмести, през главата на Джак запрепускаха мисли: че нещо проблясва в дясната ръка на човешката фигура, че нямаше да сготви планираното ризото, че може би щеше да умре, че навярно Клои щеше да блъсне с вратата тялото му, когато се върнеше от гостуването си у Рубен, че във въздуха се усещаше аромат на розмарин, който сигурно идваше от храста пред външната врата.

Джак винаги беше смятал себе си за страхливец. Той се пазеше от всякакво насилие или конфронтация. Но преди да осъзнае какво точно прави, той се нахвърли върху непознатия, а от гърдите му излезе див крясък. След това усети удар, от който му причерня и от който по-късно щеше да почувства силна болка, но засега пред очите му заиграха червени и лилави петна. Чу как нещо изхрущя. Свличайки се на пода, той вече знаеше, че носът му е счупен. После чу шум от счупено стъкло. Бурканчето със сос от трюфели, помисли си Джак. Вратата се затвори и сега той и непознатият бяха в малкото тъмно антре. Само на няколко сантиметра от себе си видя чифт обувки със заострени върхове, които бяха на Оливия и които той едва успя да различи. Усети мирис на трюфели, силен и неприятен. Една масивна обувка го ритна по бузата. Той чу тежкото си дишане, а над него се беше надвесил нападателят, който също дишаше тежко, сякаш това, което вършеше, беше много трудна работа. Той продължаваше да издевателства над Джак, сипейки безброй удари с метален лост по краката му, по гърба му.

После изведнъж спря и се наведе. Джак не виждаше нищо, дори когато отвори очите си, но усещаше как нападателят му рови из джобовете му с търсещи пръсти. Почувства мириса му — на пот и на нещо свежо, като парфюм. Онзи измъкна мобилния му телефон. Последва тишина, а после се чу кратко иззвъняване като при изпращане на текст.

След това Джак чу глас в ухото си, шепот в тъмнината.

— Левичар или десничар?

Джак изстена.

— Левичар или десничар?

— Левичар — успя да каже той.

С ужасяваща деликатност непознатият издърпа лявата му ръка и я постави с дланта надолу на мръсния под. Последва пауза, а след това неистовата болка се плъзна от дланта нагоре по ръката и по цялото му тяло, чак до мозъка. Нямаше къде да избяга от нея. Последваха още удари, отново и отново. Сега масивната обувка се стовари върху дланта му. Джак усещаше единствено жестоката болка и нечовешките писъци, които издаваше.

Тежката обувка престана да размазва дланта му. Шумното дишане над него затихна. Той долови някакъв странен звук, нещо като писукане, но после и то затихна. Вратата се отвори и се затвори. Джак отново беше сам.

Фрида седеше заедно с Оливия, която хълцаше и оплакваше съдбата си между две щедри глътки вино. Беше девет и половина. През прозореца се виждаха Джоузеф и Рубен отвън в градината, седнали заедно на една пейка в топлата нощ. Припламна огънче от цигара. В моментите, в които Оливия преставаше да плаче, Фрида чуваше тихите им гласове: какво необичайно приятелство, помисли си тя — изтънчен психотерапевт от Северен Лондон и строител от Украйна. От горния етаж се долавяха металните звуци на някаква компютърна игра, натрапчива музика, стрелба от автоматично оръжие и бомбени експлозии: Клои и Алексей добре се забавляваха.

Чу се звън от изпратено съобщение в мобилния й телефон и тя го погледна. Беше от Джак. Приятелят ти се нуждае от помощта ти.

Джак лежеше във входното антре. Единственото му желание беше да загуби съзнание, но умът му упорито отказваше да го направи. Болката го връхлиташе на приливи и отливи, като ту го влачеше надолу, ту го изплюваше обратно. Той опипа с език устните си и усети кръв. Телефонът му звънеше, без да спира, но той не знаеше къде е и не можеше да стигне до него. Опита се да се размърда и за няколко секунди успя малко да се придвижи, гърчейки се по пода, но не стигна доникъде.

Чу се шум от превъртане на ключ в ключалката. „Нападателят се връща, помисли си той, за да си довърши работата.“ Поне нямаше повече да усеща болката. В следващия миг един тих глас го повика по име и една хладна ръка докосна челото му. Джак си отдъхна: беше в сигурни ръце. Фрида беше дошла.

45

Дон Камински натисна бутона на записващото устройство. Даниъл Блексток се усмихна. Този път се чувстваше по-добре. Владееше се напълно. Сега щяха да играят по неговите правила.

— Не мога да повярвам, че все още използвате касетофони — отбеляза той.

Петра посочи точния час, датата и имената на присъстващите.

— Използвал съм ги при интервюта – продължи той, — но това беше преди доста години. Предполагам, че все още използвате факсове.

— Не сте длъжен да отговаряте на въпросите — каза Петра, — но може да се окаже във ваш ущърб, ако при разпита премълчите нещо, което бихте използвали във ваша защита при бъдещ съдебен процес. Всичко, което кажете, може да бъде използвано като доказателство в съда.

Последва кратко мълчание.

— Бихте ли повторили това, което казахте? — каза Блексток.

— Вие сериозно ли говорите?

— Безброй пъти съм чувал тези думи по телевизията. Те са нещо като молитвата „Отче наш“. Постоянно я чуваш, без да разбираш напълно значението й. „Да дойде твоето царство.“ Какво точно означава това? Как може да дойде едно царство? Искам да разбера какво точно се крие зад думите, които произнасяте.

Петра повтори стандартното предупреждение, натъртвайки всяка дума.

— Защита? — изрече той. — Нямам нужда от защита.

— Също така имате право на адвокат. Ако нямате

такъв, ние можем да ви осигурим.

— Наясно съм с всичко това. Писал съм статия по този въпрос. „Имащ право на защита.“ Пълни глупости. Обикновено нещата се свеждат до един бърз телефонен разговор с адвокат, който си има по-важни неща за вършене.

— Тук, в тази стая, хората по принцип се изнервят, когато ги разпитваме с включен касетофон. С изключение на престъпниците.

— И с изключение на журналистите — каза Даниъл Блексток. — Забравяте, че това ми е работата.

— Миналия път бяхте по-нервен. Сега като че ли се наслаждавате на разпита.

— Не се наслаждавам и нямам нужда от защитник. С удоволствие ще отговоря на всеки въпрос, който ми зададете. Ще ви кажа всичко, което искате да знаете.

— Къде бяхте снощи?

— В колко часа?

Петра си представи съобщението, което беше изпратено от телефона на Джак. — Между осем и десет — отговори тя.

Блексток се замисли за момент.

— Бях вкъщи с жена ми, а после бях в болницата.

— В болницата? Защо?

Сега Блексток сложи ръцете си на масата. Лявата му длан беше дебело обинтована.

— Злополука ли сте претърпели? — попита Петра.

— Очевидно.

— Бихте ли ми разказали какво се е случило?

— Режех парче линолеум със сгъваем нож. Ръката ми се плъзна и си порязах другата ръка. Наоколо се изцапа с кръв. Отидох в болницата и там се наложи да ми зашият раната.

— По кое време се случи това?

— Защо питате?

— Снощи е станал инцидент.

— Какъв инцидент?

— Предпочитам първо вие да отговорите на въпросите ми.

Даниъл Блексток помълча малко.

— Водите разпита отзад напред. Първо трябва да ми кажете в какво ме обвинявате, след което да ми дадете възможност да се защитя, ползвайки адвокат.

— Добре — съгласи се тя. — Снощи един човек на име Джак Дарган е бил нападнат в една къща в Излингтън. Нападателят е бил с маска на лицето. По време на нападението той е изпратил съобщение, използвайки телефона на Дарган.

— Защо го е направил?

— Нападението не е било свързано с грабеж. Било е извършено като форма на послание.

— На кого е изпратил съобщението?

— На Фрида Клайн.

— О! — леко подсвирна той. — Ясно. Предполагам, че за нея е било голям шок.

— Това представлява ли интерес за вас?

— Интересува ме като журналист. Отразявам случващото се с Фрида Клайн от самото начало. Но нали не мислите, че бих могъл да извърша нещо такова?

— Текстовото съобщение е било изпратено в девет и трийсет и две. Ако можете да ни посочите къде сте били по това време, сте свободен да си тръгнете.

Блексток помълча известно време.

— Това е толкова откачено. Дори не мога да си представя защо ме подозирате. Но щом искате да играем тази игра, нека да я играем. Предполагам, че нападението се е случило по времето, когато се порязах и когато отидох в болницата.

— Можете ли да ми посочите точните часове?

— Едва ли бих могъл. В нормалното си ежедневие не отбелязвам точния час на случващите се събития.

— Предполагам, че има начин да се провери.

— Когато се порязах, се опитах да спра шуртящата кръв, а жена ми през това време се обади на 111 и помоли за помощ. Там вероятно си водят отчет на обажданията.

— Обажданията там винаги се регистрират.

— Тя разговаря с тях и им описа какво се е случило. Те казаха, че най-добре би било да отида в „Спешна помощ“ и жена ми ме закара в болница „Сейнт Джуд“.

— В колко часа пристигнахте там?

— Нямам представа. Половин час или може би четиресет минути след като се порязах. — Той махна сърдито с ръка. — Вижте, какво искате от мен? Да си сваля бинта и да ви покажа раната си? Ще го направя, ако искате.

— Възможно е онзи, който е нападнал Джак Дарган, да има нараняване.

— Използван ли е бил нож? — попита Блексток с нотки на раздразнение. — Можете да погледнете раната ми и ще видите, че е била нанесена с нож от човек, който не го бива за домашен майстор.

— Как се придвижихте до болницата?

— Жена ми ме закара.

— И колко време бяхте там?

— Прибрахме се вкъщи малко след полунощ.

— Бъдете сигурен, че когато казвам, че ще проверим всичко в подробности, това означава, че наистина ще го направим.

— Можете да проверите всичко, което пожелаете — отвърна Даниъл Блексток. — А ако имате нужда от повече информация, просто ми се обадете.

Петра Бърдж кимна на Дон Камински, който се пресегна и изключи касетофона.

— Добре — каза тя. Приключихме.

Отначало Фрида не каза нищо, но Петра забеляза как присви очите си и знаеше какво ще последва.

— Сигурно си се объркала — каза тя накрая. — Нещо си пропуснала.

— Знам как се чувстваш — отвърна Петра. — Но не съм се объркала.

— По-добре влез — предложи Фрида.

— Тръгнала съм занякъде.

— Само за пет минути. Трябва да ти кажа някои неща.

Петра влезе и Фрида я поведе към кухнята.

— Нещо за пиене? — попита Фрида.

— Не, благодаря. Говори направо.

Те седнаха една срещу друга край масата и Петра се почувства така, сякаш отново беше в стаята за разпити, само че сега тя беше разпитваната.

— Проверихте ли добре алибито му? Нараняването му наистина ли е сериозно?

— Разбира се. Прослушах обаждането на жена му до номер 111. Било е регистрирано в девет и трийсет и осем. Направено е от дома им. Той е бил приет в спешното отделение на „Сейнт Джуд“ малко след десет и двайсет. Разговарях с дежурния лекар. Раната е била сериозна, кървенето обилно. Според лекаря е трябвало да извикат линейка. По думите му Блексток е извадил късмет, че не си е срязал артерия или сухожилие.

Фрида забарабани с пръсти по масата.

— Тази версия ми се струва прекалено удобна.

— Разбира се, че е удобна. Това е алиби. Ако алибито не покрива часа на престъплението, тогава то не е никакво алиби.

— Но защо точно в онзи момент, точно през онази вечер, той се е озовал на място, където присъствието му е било регистрирано? Защо просто не си е седял вкъщи с жена си както обикновено?

— Виж, Фрида. Ако Блексток си беше седял вкъщи както обикновено, без да има друг свидетел освен жена му, тогава щеше ли да му повярваш? В такъв случай бихме определили ситуацията като „няма алиби“.

— Очевидният отговор е, че той е получил нараняването, когато е нападнал Джак и след това… — Тя млъкна.

— И след това какво? — попита Петра. — Може да изглежда очевидно, но какво от това? Обажда се на жена си и й казва да позвъни на спешния телефон? След което някак си минава през цял Лондон с обилно кървяща рана, която после се налага да зашият с многобройни шевове, и някъде по пътя се срещат с жена си? Както и да е, разговарях с Джак Дарган. Не е имало сбиване. Няма следа от употреба на нож. Твоят приятел казва, че няма начин нападателят да е бил ранен по време на инцидента, още по-малко да е получил тежка порезна рана. А и единствените следи от кръв на мястото на побоя са само тези на Дарган.

Фрида погледна намръщено Петра и Петра също я изгледа намръщено.

— Какво? — каза Петра. — Дай ми нещо, за което да се захванем, и ние ще го проверим.

— Ти имаш преки наблюдения — каза Фрида. — Начинът, по който той си проправя път в разследването, начинът, по който се наслаждава, докато го разпитвате. Това не ти ли се струва подозрително?

— Той е журналист. За това му плащат. На теб може да не ти харесва, на мен може да не ми харесва, но трябва да го приемем.

— Още преди ти казах, че той ми изглежда подозрителен. Тогава дори не знаех, че живее в Силвъртаун, точно където Клон е била отведена, в непосредствена близост до „Сити Еърпорт“.

— Не може да си сигурна за това.

— Клои е чула излитането на малки самолети.

— Това е просто предположение. Около Лондон има и други малки летища. Има едно точно до Чигуел. До него се стига за двайсет минути по шосе М11.

— Знам това място. Там има малък авиоклуб. Ако Клои е чула шума от тези малки двуместни самолети, щеше да ми каже.

— Значи излиза, че и двете сте специалистки по малки самолети, така ли? Цялата ти теория се основава на твърденията на млада жена, която е била дрогирана, с вързани очи, в полусъзнание, травмирана. И ти противопоставяш тези твърдения на едно алиби, което може и да не ти харесва, но което е подплатено със солидни доказателства. Знаем, че обаждането за инцидента е регистрирано в девет и трийсет и осем. Знаем, че той е бил в болницата с дълбока рана, малко след десет и двайсет. При обучението ни в полицейската школа ни дават многобройни примери за разследвания, които са се провалили, защото водещият разследването е имал собствена версия, от която не е искал да се откаже.

Петра впери поглед във Фрида, която продължаваше да стои намръщена и да хапе устната си. Изглежда, някаква мисъл я тормозеше.

— Ще се погрижа да осигурят охрана на приятелите ти — каза тя с по-мек тон.

Фрида кимна.

— Току-що реших всички да се преместят в къщата на Рубен за известно време.

— Идеята ти е добра.

Фрида зарея поглед през прозореца.

— Трябва да претърсите къщата му — каза тя накрая.

— Не можем да претърсим къщата му. Нямаме основателна причина.

— Тогава какви са намеренията ти?

— Намеренията ми са да започнем отначало.

46

Карлсън почти връхлетя в къщата на Фрида.

— Виж! — каза той припряно и хвърли един вестник.

— Какво да видя? — попита Фрида.

Той гневно го прелисти и го отвори на страниците в средата. Там се мъдреше заглавие с огромни букви: ЖИВОТЪТ МИ КАТО ЗАПОДОЗРЯН. Под него имаше снимка на Даниъл Блексток, гледащ мрачно в камерата.

— Не ми е особено интересно — каза Фрида начумерено.

Карлсън взе отново вестника и започна да чете текста: „Зациклящото полицейско разследване отчаяно пое в нова посока, прицелвайки се в пресата. Ситуация, известна като „да убиеш вестоносеца“. Нещастник!

— Карлсън, не си струва да се ядосваш за глупости. — Почакай, Фрида, трябва да чуеш това: „Бях отведен в една стая в полицията и трябваше да изтърпя безмилостния разпит от страна на инспектор Петра Бърдж. Полицаите очевидно недоумяват как така пресата знае много повече за случая от самите тях. Може би, опитах се аз да им обясня, отговорът е в това, че ние си вършим работата“. Копеле!

— Предпочитам да не ми четеш цялата статия. Карлсън поклати глава, прегъна по-удобно вестника, стана и закуцука из стаята, четейки от него.

— Ето, чуй това — каза възбудено той.

— Внимавай, ще паднеш. Нали не искаш отново да си счупиш крака.

— Само още един откъс. Точно той ме вбеси. Чакай да го намеря. А, ето го. — Карлсън се изкашля, за да прочисти гласа си. — „Консултирах се със специалиста по изготвяне на психологически профили професор Хал Брадшо. Попитах го какво, според него, се крие зад тези престъпления. „През последните години Фрида Клайн съвсем целенасочено се превърна в знаменитост. Тя неведнъж се намеси в провеждането на полицейски разследвания. Вредата, която това причини на определени полицейски процедури, би трябвало да стане предмет на разследване от страна на властите, така че аз не бих се наел да го коментирам…“ — Карлсън прекъсна за малко четенето и разтърси вестника. — Тогава защо коментираш, идиот нещастен?

— Защо не седнеш?

— Почакай. „Аз, като психолог, се интересувам от импулса, който превръща едно лице, което би трябвало да бъде лекар и изцелител, в публична знаменитост, търсеща всеобщо внимание. И резултатът не се измерва само с това, че тя поставя себе си в опасност. Това си е нейна работа. Едни обичат да скачат с бънджи, други обичат да скачат от планински възвишения с парашути, а на трети им харесва да участват в криминални разследвания. Но наред с това тя излага и други хора на риск, съвсем невинни хора. Не казвам, че психолозите не могат да бъдат полезни при криминални разследвания. В предстоящата телевизионна поредица „Престъпления, родени в човешкото съзнание“ ще ви покажа с факти как благодарение на професионалните си умения един специалист може да се справи с неразгадани случаи. Фрида Клайн винаги е искала да има почитатели. Е, както казват мъдрите хора, трябва да внимаваш какво си пожелаваш.“ — Карлсън хвърли вестника на масата. — Смяташ ли, че може да се намери някой, който да накара Дийн Рийв да се разправи с Хал Брадшо?

— Престани — каза Фрида. — Тя излезе от стаята и отиде в кухнята.

— Твърде рано ли е за едно питие? — провикна се Карлсън след нея.

— Да.

Няколко минути по-късно тя се върна с две чаши кафе.

— Не знам как издържаш — каза той, — да се гаврят с името ти по вестниците… Може би не ти помогнах особено, като дойдох и ти прочетох на глас някои неща. Може би съм бръкнал с пръст в раната, но си помислих, че трябва да знаеш на какво са способни мошеници като Хал Брадшо.

Фрида заби поглед в кафето си.

— Не ме е грижа за това. То е нещо, което се случва отвън. То е като времето навън. — Тя отпи глътка кафе. — Но за едно нещо е прав.

— За кое по-точно?

— Изложих други хора на опасност. Може да не съм го планирала и да не съм го желала, но трябва да си понеса отговорността за това.

— Фрида, това не е вярно. Правило номер едно гласи, че са виновни извършителите, а не жертвите.

Тя извърна поглед към него.

— Да, колко удобно за мен. Ще се постарая да го запомня. А междувременно ние си седим тук и чакаме да видим какво ще бъде следващото, което ще направи неизвестният извършител.

— В момента тече полицейско разследване.

— Да — кимна Фрида. — В момента тече полицейско разследване.

Алекс Завю заби поглед в пода, после във Фрида, след това отново в пода. Той хапеше устната си. Фрида разпозна признаците.

— Ако има нещо, което искате да споделите, тук сте на сигурно място — увери го тя.

На сигурно място. Фрида винаги беше вярвала, че нейният кабинет беше нещо като убежище за пациентите й. Сега тя го чувстваше като убежище и за себе си. Представяше си го като яма, изкопана в земята. Искаше й се да стои там през цялото време, да се крие и никога да не се покаже навън. Тя чакаше Завю да каже нещо. Понякога мълчанието траеше дълги минути. В други случаи то запълваше целия сеанс. Мълчанието също беше вид терапия.

— Обещах на себе си — започна неуверено Завю, — че ако започна да говоря, ще бъда напълно откровен и няма да скрия нищо. — Той млъкна, все едно очакваше нещо от Фрида. Може би одобрение. Но тя не каза нищо и той продължи: — Разказах ви за онзи инцидент, за фаталното нараняване с ножа, като за нещо, което за пръв път ми се беше случило. Но не е така. Това е.

Изведнъж Фрида усети как я залива чувство за срам. Тя вече знаеше какво ще й разкаже Завю и че щеше да й се наложи да разиграе театър. Беше позволила на измамата да проникне в кабинета й.

— Продължавайте, слушам ви — изрече тя е възможно най-неутрален тон.

— И преди съм участвал в сбивания — каза той. — Не ги започвам аз, но и не стоя безучастен. Не знам как да се изразя по-точно, но винаги съм смятал, че в определени случаи човек не бива да стои и да гледа отстрани. Започваш да се биеш, и това е. Не налитам на бой, ако някой ме обиди или се блъсне в мен, или ми разлее питието, все глупави поводи за сбиване. Но ако направят нещо на някого, с когото съм в момента, се чувствам длъжен да го защитя. Просто съм длъжен да го направя. Така че… — Той млъкна.

За момент Фрида почувства облекчение. Завю беше изплюл камъчето. Сега можеха да поговорят.

— Така че? — подкани го тя.

— Не съм човекът, за когото ме мислите. Сигурен съм, че сте си помислили, че съм един невинен младеж, който се е озовал в онази ситуация и се е опитал да помогне, но не е успял. А сега вероятно си мислите, че съм онзи, който е започнал побоя или че с намесата си съм нажежил обстановката.

— Когато не ми казахте всичко — обади се Фрида, — от какво се притеснявахте?

— Че ще си помислите, че нарочно съм участвал в сбиването. Че не съм потърпевш без вина.

— Опитайте се да повярвате, че с мен можете да споделяте всичко. Няма да ви кажа, че не съм тук, за да ви съдя, защото ние всички сме склонни да съдим околните, но не е нужно да ми се представяте в най-благоприятна светлина. Никой от нас не минава през живота я чисти ръце. Навсякъде съществува по някоя сива зона. Хората, които най ме притесняват, са онези, чиито истории са прекалено безупречни и в които елементите от пъзела се подреждат прекалено лесно.

По-късно, когато Фрида нанасяше бележките си за сеанса, мисълта й се спря на тази реплика. В които елементите от пъзела се подреждат прекалено лесно. Беше казала нещо подобно на Петра Бърдж по отношение на Даниъл Блексток. Петра й беше отговорила, но подозренията на Фрида не бяха изчезнали. Блексток имаше перфектно алиби. И точно в това беше проблемът. Нормалните хора нямат перфектно алиби.

47

Тя вървеше с бърза крачка от частния си кабинет към болница „Сейнт Дънстън“ в Кларкънуел. Предишната вечер беше отишла там с Джак, беше пътувала с него в линейката и го беше придружила до операционната. Вече го бяха натъпкали с морфин, но той беше успял да й каже нещо, преди да го откарат за операция.

— Излъгах го — беше изграчил той.

— За какво?

— Той ме попита дали съм десничар, или левичар. Казах му, че съм левичар.

Фрида погледна към дебело обинтованата му лява ръка.

— Но не съм.

Тя му се беше усмихнала, наблюдавайки го как постепенно притваря очи, след което се беше навела и го беше целунала по челото.

— Ще се видим по-късно — беше му казала тя.

Сега, докато вървеше към болницата в ситния летен дъжд, Фрида проведе няколко телефонни разговора. Първият беше с Рубен.

— Аз съм.

— Слава богу.

— Добре ли си?

— Не ме мисли мен. Как е Джак?

Те говореха бързо, сякаш вече нямаха време за нормален разговор, а само за важни неща. Тя си го представи — слаб и с гола глава, как седи в кабинета си, а навън ситният дъжд пада върху моравата му.

— Тъкмо отивам при него.

— После ми кажи как е.

— Разбира се. Как са нещата при теб?

— Нали знаеш. Не ми е добре и ми се повръща. Джоузеф пече кексчета и приготвя задушено месо, сякаш мирисът на украински ястия ще спаси света. Алексей трудно казва по някоя дума, но звуците от компютърните му игри изпълват къщата. Оливия прекарва доста време в избата ми, налива си щедро от виното и плаче.

— Значи около теб е доста оживено.

— Съмняваш ли се?

— Някакъв шанс да стане още по-оживено?

Настъпи кратко мълчание.

— Клои. Не бива да остава сама.

— Тя и без това е в къщата ми през повечето време.

— Рубен…

— Не е нужно да ми обясняваш.

— Добре. По-късно ще помоля Джоузеф да отиде и да й събере нещата, от които има нужда. Тя не бива изобщо да се връща там. О, и, Рубен, пред къщата ти денонощно ще има кола с двама полицаи. Може би вече са там.

Докато се приближаваше към „Сейнт Дънстън“, Фрида забеляза позната фигура, която стоеше пред въртящите се врати.

— Клои, мислех, че си на работа.

— Трябваше да дойда. — Клои вдигна към Фрида мокрото си от сълзи лице.

Фрида взе ръката й в своята.

— Да отидем заедно при него.

— Вече опитах. Не става.

— Как така?

— Не искат да ме пуснат. Часовете за свиждане са други.

— О, така ли? — каза намусено Фрида. — Сега ще видим.

Вратата към отделението на Джак на третия етаж беше плътно затворена. Двете изтриха ръцете си с дезинфектант и Фрида почука силно. През стъклото се виждаше как медицински сестри ходеха насам-натам. Зад тях се появи санитар, който буташе багажна количка. Той набра охранителния код и отвори двойната врата. Фрида влезе след него и махна на Клои да я последва.

— Извинете.

Една сестра застана пред тях, препречвайки им пътя.

— Дошли сме на посещение при Джак Дарган. Легло 17.

— Часовете за посещение са други.

— Трябва да го видим.

Сестрата погледна часовника, закачен на престилката й.

— Елате отново след два часа и половина. Тогава ще можете да го видите.

— Не.

— Моля?

— Не.

— Фрида — прошепна нервно Клои. — Не създавай суматоха.

— Суматоха? — Фрида погледна строго племенницата си. — Много е просто. Няма да мръднем оттук, докато не го видим.

Клои се изкикоти притеснено.

— Ще се обадя на болничната охрана.

— Направете го — каза Фрида.

— Какво има, Тереза? — попита жена със сестринска униформа, която не беше синя, а бяла. — Някакъв проблем ли?

— Дошли са на посещение, но им казах да дойдат в определените за това часове. Не искат да си тръгнат.

— Как така не искат да си тръгнат?

— Нашият приятел Джак Дарган снощи е бил нападнат и пребит. Няма близки, които да го посетят, и ние дойдохме да го видим и да го окуражим. Сигурна съм, че ще се съгласите, че е безсмислено да ни отпращате.

— Но вътрешните правила…

— Ако според вашите вътрешни правила не бива да ме допускате в отделението, значи си заслужава да бъдат нарушени.

Втората сестра погледна към Фрида, към Клои, която най-после беше спряла да се кикоти, към Тереза. Тя въздъхна уморено и каза:

— Добре, вървете.

Когато Клои видя Джак, започна да плаче. Той лежеше в леглото с гипсирана ръка, която беше окачена на лебедка. По челото му имаше множество шевове, а едното му око беше затворено; кожата около него беше охлузена и подута. Носът му беше отекъл и насинен. Към здравата му ръка беше включена система, а той самият беше включен към машина, която ритмично пиукаше.

Джак се опита да им се усмихне, но раните по лицето му не му позволяваха. Лявото му око ги гледаше и от него се търкулна самотна сълза.

— Здравейте — каза той пресипнало. — Стори ми се, че чух гласовете ви.

— Недей да говориш — каза Фрида. — Жаден ли си?

Той кимна. Фрида взе стъклената чаша от нощното шкафче и сложи препънатата сламка в устата му.

— Боли ли те? — попита Клои.

— Дават ми болкоуспокояващи. Много.

— Сигурно е било ужасно преживяване. Е, добре, не казвай нищо. И сама мога да видя. Говоря тъпотии, защото не знам какво да кажа. Горката ти ръка! Горкото ти лице! Едва те разпознавам. Господи, сигурно е било много страшно. Може би си си помислил, че ще умреш.

— Имаш ли нужда от нещо? — попита го Фрида.

Джак поклати глава.

— Фрида ми каза, че си го излъгал, че си левичар. Това е удивително! Просто удивително! Едва ли щях да проявя такава съобразителност, ако някой ме нападнеше.

— Слушай, Джак — продължи Фрида, — ще дойда отново. Ние всички ще идваме да те видим, докато си тук. Ако имаш нужда от нещо, ще ни кажеш. Когато те изпишат, и ти ще се пренесеш в къщата на Рубен. Струва ми се, че там е най-сигурно. Но сега искам да те попитам дали има нещо конкретно, което си спомняш?

— Миризмата.

— Спомняш си миризмата му?

— На пот.

— Чудесно. Всичко може да е от полза.

Той ги погледна безпомощно с едното си око. Дори рижата му коса изглеждаше ужасно.

— Добре се справяш — каза накрая Фрида.

— Скъпа — каза Даниъл Блексток нежно. Той беше застанал зад жена си, докато тя приготвяше вечерята, и масажираше врата й със здравата си ръка. — С какво да ти помогна?

— Да ми помогнеш?

Лий Блексток очевидно се стресна от думите му.

— Да. Ти работиш толкова много, освен това се грижиш и за мен, а аз не ти показвам достатъчно колко съм ти благодарен.

Лий Блексток извърна глава и го погледна. Изражението му беше така мило. Тя му се усмихна и го остави да масажира врата й, макар че той го натискаше прекалено силно.

— Остава ми само да направя картофеното пюре.

— Любимото ми!

— Боли ли те много ръката?

— Нищо ми няма.

— Даниъл — изрече предпазливо тя.

— Да.

— Аз винаги ще ти помагам. Знаеш това. — Тя млъкна, но той не каза нищо, само продължи да забива пръстите си в плътта й. — Просто си мислех дали не би искал да ми кажеш… — Гласът й стана несигурен и тя спря.

— За вчера ли говориш?

Тя кимна.

— Имаш ли ми доверие, Лий?

— Разбира се, че ти имам доверие.

— Аз работя много, по цели дни и нощи, за да спечеля достатъчно пари, така че да се чувстваме спокойни. Ти разбираш това, нали?

— Аз просто се питах… Но ако не искаш да ми кажеш, няма проблем.

— В момента нещата при мен се развиват добре.

— Това е прекрасно, Даниъл. Радвам се. Ти го заслужаваш.

— Откриват ми се добри възможности и трябва да се възползвам от тях.

— Естествено.

— Искат да вземат интервюта от мен. Може да ме поканят и в радиото. Ти не би искала да попречиш на всичко това, нали?

— Не!

— Добре. Аз знам, че ти ми имаш доверие и ти знаеш, че аз ти имам доверие. Доверието ми към теб е оправдано, нали?

— Да.

— Защото ние с теб сме партньори. Всичко, което правим, го правим един за друг. Нали така?

— Да, разбира се.

— Тогава няма нужда да говорим повече.

Когато Фрида отвори входната врата на Рубен, чу силни викове и писък, хленч от Оливия и нещо като пляскане. Тя се втурна в дневната и отначало се зачуди на това, което видя.

Те всички бяха приседнали на пода в неравен кръг, наведени напред, а ръцете им се движеха бързо.

— Какво става тук? — попита тя, извисявайки глас над врявата.

— Тази беше моя! — провикна се Рубен, без да вдига поглед, и плясна силно една карта. Той беше облечен с нов халат — дълъг до петите марокански кафтан на жълти и лилави райета, а лицето му беше зачервено.

— Карти — промърмори Фрида. — За карти ли е цялата врява?

— Играем на „Препускащия демон“ — провикна се Клои. — Включи се и ти.

— Не сега.

Тя се загледа в тях с техните колоди от карти и възбудени лица. Дори Алексей участваше в играта, макар да й се стори, че той изобщо не разбираше правилата.

Фрида се замисли за семейството, в което беше израснала: баща, който се беше самоубил, майка, която никога не беше искала деца и го беше казала дори на смъртния си одър, братя, които негодуваха и не одобряваха начина й на живот и с които тя никога не се срещаше. Кръвни връзки. Ето това беше нейното истинско семейство — разнолико и шумно, събрано в тази топла и изпълнена с глъчка стая.

48

В шест и половина на следващата сутрин Фрида се намираше в Силвъртаун. Макар и рано, денят вече беше топъл, задушен и влажен, а небето ниско и сиво на цвят. Тя се надяваше по-късно да завали и дъждът да отмие праха и мръсотията по пътищата и да напои изсъхналата от слънцето земя. Даниъл Блексток живееше в модерен комплекс, сгушен между порутени стари складове от едната страна и високи жилищни блокове от другата. Къщата му се намираше на една сляпа улица, отпред имаше малка китна градина и място за червената хонда на семейството. Завесите на прозорците бяха спуснати.

Тя застана до един голям отворен контейнер за отпадъци, откъдето можеше да вижда вратата на къщата, без тя самата да бъде забелязана, и зачака. Фрида не беше дошла заради Даниъл Блексток, а заради жена му, която се беше обадила на 111 и която беше закарала съпруга си в болница „Сейнт Джуд“. В седем и двайсет завесите на един прозорец на горния етаж се отвориха, а десет минути по-късно се отвориха и завесите на долния етаж. Тя забеляза една фигура, която се движеше из стаята.

Малко след осем входната врата се отвори и се появи Даниъл Блексток. Той потупа якето си, очевидно за да провери дали си е взел ключовете, след което затвори вратата и бързо закрачи по улицата. Значи днес нямаше да използва колата си. В ръката си носеше служебна чанта, която размахваше енергично, докато вървеше, и дори от разстояние Фрида можеше да забележи колко бодър и самодоволен изглеждаше. Тя го проследи чак докато се изгуби от погледа й, след което се приближи до малката къща с нейната семпла и добре поддържана градина и натисна звънеца. Вътре се чу кратката му мелодия.

— Да?

Жената, която застана пред нея, беше все още по пеньоар. Беше много ниска и набита, с кръгло лице и кестенява коса с прав бретон. На едната си буза имаше малко мръсно петно.

— Лий Блексток?

— Какво желаете? — попита жената. — Гласът й беше писклив като на момиче. Въпросителното изражение на лицето й се смени с явна неприязън.

— Аз съм Фрида Клайн.

— Знам. Видях снимката ви.

Тя млъкна за момент.

— Даниъл не е тук.

— Дошла съм при вас. Може ли да вляза?

Тя отмести вперените си във Фрида очи и погледна през рамото й. После загърна деколтето на пеньоара си.

— Защо?

— Бих искала да ви попитам за нещо.

— Не разбирам. Даниъл е този, с когото би трябвало да говорите.

— Става дума за нещо много просто.

— Не съм облечена.

— Няма значение.

Фрида прекрачи прага и влезе вътре.

— Още не съм разтребила — каза Лий Блексток с извинителен тон и въведе Фрида в кухнята.

Но в стаята цареше безупречен ред, само на масата бяха оставени чиния и керамична чаша. Единственото цветно петно, вдъхващо живот на тази стерилна кухня, беше огромният букет цветя, сложен отстрани. Фрида наблюдаваше Лий, докато тя махна няколко невидими трохи, прокара пръсти по пеньоара си и отново го загърна още по-здраво. Изглеждаше притеснена.

— Исках да ви попитам за онази вечер.

— Какво имате предвид?

— Тогава съпругът ви е претърпял инцидент.

— Точно така.

— Можете ли да ми разкажете за него?

— Защо? — Въпросът като че ли й вдъхна смелост. — Това какво общо има с вас?

— Мисля, че има много общо.

— Ще трябва да попитате Даниъл, а не мен. Не умея да си служа добре с думите.

— Не е нужно да си служите добре с думите и не е нужно да се плашите — каза Фрида. — Тя забеляза как жената примигна, а по лицето и шията й изби червенина.

— Просто искам да чуя истината.

— Нямам какво да крия. — Лий Блексток отново прокара пръсти по пеньоара си. После седна край малката гола маса и сключи дланите си, за да престанат да треперят. — Смятам да кажа на Даниъл, че сте идвали.

— Разбира се, че ще му кажете. А сега бихте ли ми казали какво се случи? Така, както си го спомняте?

Лий Блексток извърна погледа си от Фрида. Тя си пое дълбоко въздух и заговори е монотонен глас:

— Двамата си бяхме вкъщи. Вече бяхме вечеряли. Аз бях в дневната и гледах едно развлекателно шоу по телевизията. Даниъл беше в задната стая и режеше парче линолеум. Чух го как извика и отидох да видя какво се е случило. Сгъваемият нож му се беше изплъзнал и той беше порязал ръката си. Шуртеше кръв. Аз се обадих на 111. Казаха ми да го закарам в болницата. Аз го закарах с колата и там му оказаха първа помощ. После се прибрахме вкъщи. — Тя отново погледна Фрида. — Това е всичко.

— Той в колко часа се поряза?

— В девет и половина — изстреля отговора тя.

— Веднага ли се обадихте на 111?

— Да.

— И веднага го закарахте в болницата?

— Първо го превързах и почистих кръвта. После го закарах.

— В колко часа пристигнахте там?

— Около десет и петнайсет.

— Него болеше ли го?

Въпросът като че ли я обърка.

— Сигурно го е боляло.

— Вие как реагирахте?

— Аз ли?

— Да.

— Вече ви казах. Обадих се на 111 и го закарах в „Сейнт Джуд“.

— Имам предвид, притеснихте ли се много?

— О, да. Много се притесних.

— Помолихте ли за помощ някой от съседите ви?

— Не.

— Някой видя ли ви?

— Да ме е видял?

— Имам предвид двама ви.

— Не знам.

— Вие очевидно сте реагирали спокойно. — Фрида се изправи. — Ходите ли на работа?

— Да, работя като асистент в дом за възрастни хора.

— Това е благородно занимание.

— Така ли мислите? — Лий Блексток я изгледа недоверчиво.

— Да.

— Заплащането е ниско.

— Така наречената женска работа никога не е високоплатена, но това не означава, че не е важна. Предполагам, че често работите нощем.

— Да. Макар че Даниъл смята, че аз… — Тя млъкна.

— Да?

— Нищо.

— От колко време сте женени?

— От тринайсет години. Бях много млада, тъкмо бях завършила училище. С него се запознахме, когато бях само на петнайсет. — За миг очите й проблеснаха. — Беше любов от пръв поглед.

Значи беше около трийсетгодишна. Определено изглеждаше много по-възрастна.

— И нямате деца?

— Не. Все още не.

— Какви красиви цветя. Даниъл ли ви ги подари?

— Да.

— Рожден ден ли имате, или годишнина?

— Не. Просто ми ги подари. — На лицето на Лий Блексток се изписа задоволство. Фрида я наблюдаваше с любопитство. После червенината отново се върна и тя отново изглеждаше тромава и непохватна в изцапания си с петна пеньоар. — Аз все още не разбирам защо сте тук.

— Исках да си изясня какво точно се е случило.

— Не е ли забавно?

— Кое?

— Той излиза, за да научи повече неща за вас, а вие идвате тук, за да научите повече неща за него.

— Да — отвърна Фрида. — Забавно, наистина.

Даниъл Блексток стоеше на „Сафрон Мюз“ и наблюдаваше тясната къща на Фрида Клайн със синята врата, подсвирквайки си леко през зъби. Щорите бяха спуснати. Той се зачуди къде ли беше и какво правеше. Но непременно щеше да разбере.

49

Фрида се върна обратно до главното шосе. Тъкмо тръгна да го пресича, за да отиде до станцията на метрото, когато видя да се приближава едно такси. Една мисъл я осени и тя му направи знак да спре.

— Болница „Сейнт Джуд“ — каза тя на шофьора, влизайки в колата. — За колко време ще стигнем? Шофьорът подсмръкна.

— За около десет минути. Зависи от трафика. Бързате ли?

— Не бързам.

Когато таксито я остави пред „Сейнт Джуд“, тя погледна за кратко към главния вход. Беше установено със сигурност, че Даниъл и Лий Блексток бяха пристигнали там около десет и двайсет вечерта. Бяха зашили сериозна порезна рана на ръката му. Щеше ли да е от полза да разговаря с лекаря, който му беше оказал първа помощ? Струваше ли си да разпита какво е било поведението му? Състоянието на раната? Силата на кървенето? Като че ли не беше добра идея. Фрида погледна часовника си. Лекарят, който се беше погрижил за Блексток, едва ли щеше да е на работа сега. А дори и да беше там, едва ли щеше да му бъде особено приятно да бъде разпитван от една непозната, дори и да беше лекарка. Може би на някой по-късен етап Петра Бърдж би могла да уреди дежурният екип да бъде разпитан, но какво повече щяха да научат?

Фрида се обърна. Нямаше какво да търси там. Но това нямаше значение. Тя беше дошла за друго. Даниъл Блексток се беше озовал тук около десет и двайсет. Джак беше нападнат в Излингтън малко след девет и трийсет. Щеше да измине пеша разстоянието от едното до другото място. Фрида затвори очите си, както правеше винаги, когато й предстоеше такава дълга разходка, прехвърляйки през ума си различните маршрути. Сегашният маршрут имаше своите особености. Пресичаха го широки пътища, минаваше край газстанция, автобусно депо и множество складове. Някъде по-надолу минаваше и река Лий, следвайки пътя си през Канинг Таун и Боу. Известен й беше и мостът над реката при Туелвтрийс Кресънт, защото някога беше работила в болница „Сейнт Андрюс“, която се намираше наблизо. Тя чу шум зад себе си и се огледа наоколо. Един самолет набираше височина от „Сити Еърпорт“. Беше нещо като напомняне.

Фрида тръгна по избрания маршрут, който сякаш беше създаден да затрудни максимално един пешеходец: широки шосета, огласяни от грохота на безспирния поток от коли, задънени улици и квартални алеи, които криволичеха в различни посоки. По едно време на Фрида дори й се наложи да извади телефона си, за да провери къде точно се намира. Накрая тя успя да открие пътя си през индустриалната зона и се озова до река Лий. Ако беше излязла на обичайна разходка, щеше да свие вдясно и да тръгне по старата алея край реката, след което през Олимпик Парк да се прибере вкъщи. Но днес беше различно. Той едва ли би дошъл по старата алея, не и късно вечерта, когато е бързал за болницата. Трябваше й шесто чувство, за да отгатне маршрута, който той би избрал.

Фрида мина по моста над реката, а след това през пешеходния тунел под натовареното шосе. После повървя по улиците на Боу и покрай западната страна на парка „Виктория“ в посока към квартал Хагърстън. Гледките започнаха да стават по-познати и тя можеше да върви, без да се налага да прави справка за маршрута. Вече можеше да започне да мисли.

Алибито. Дълбоко срязаната му ръка беше част от това алиби, което означаваше, че съвсем не беше инцидент. Очевидно той самият го беше извършил, макар че е доста трудно умишлено да се порежеш със сгъваем нож.

А после обаждането на спешния телефон, направено от техния дом, пристигането им заедно в болницата, съобщението, изпратено от телефона на Джак. То беше послужило, за да я заблуди, но също така беше и най-важната част от плана. Часът на спешното обаждане нямаше да влезе в употреба, ако Джак не можеше да се сети за времето, по което е бил нападнат.

Фрида се огледа наоколо. Известно време беше вървяла, без да следи посоката, и за миг й се стори, че не знае къде се намира. Но не, намираше се в Хокстън. Това беше един различен свят: на кафенета и на млади мъже с красиво оформени бради и велосипеди.

Имаше нещо, което не й даваше покой и то беше свързано с точния час на събитията. При разговора си с Лий Блексток тя се беше съсредоточила върху времето, което им е било нужно, за да се придвижат до болницата. Струваше й се прекалено дълго. Както беше казал шофьорът на таксито, пътуването с кола отнемаше не повече от десет минути. В случая ставаше дума за човек, който се е наранил толкова тежко, че се е наложило жена му да се обади на спешния телефон. Но пък и не беше невъзможно или немислимо. В кризисни ситуации хората често реагират по странен начин. Може да са се опитали сами да направят превръзката и са решили да отидат до болницата едва когато са видели, че не могат да спрат кървенето. Понякога при спешни случаи действията се извършват по-бавно, вместо да бъдат извършени по-бързо. По-трудно се вземат решения, по-трудно се извършват някои обичайни неща. Не, каза си тя, това едва ли би било мотив за подозрения.

Другото, за което Фрида не преставаше да мисли, беше точният час на двете обаждания. Съобщението от телефона на Джак беше изпратено до Фрида в девет и трийсет и две. Обаждането на Лий Блексток до спешния телефон беше регистрирано в девет и трийсет и осем. Ако беше обратното, Фрида беше склонна да повярва на казаното от тях. Тя се опита да си представи евентуалния ход на събитията през онази вечер. Даниъл Блексток е трябвало да нападне Джак, после да изпрати съобщението, после да се обади на жена си най-вероятно от телефон с предплатена карта, за да не може да бъде проследено мястото на обаждането. После, в някой следващ момент, той си е срязал ръката. Те не биха могли да планират предварително часа, в който Лий да се обади на „Спешна помощ“. Би могло Джак да не си е вкъщи. С него би могло да има още някой. Той е трябвало да изпрати съобщението веднага след като нападне Джак. Ако това съобщение се беше получило след обаждането на Лий, Фрида щеше да бъде принудена да повярва, че нападението е било извършено от някой друг.

Фрида вече беше пред къщата на Оливия. Тя погледна часовника си. Придвижването пеша беше й отнело час и половина. Блексток не беше вървял пеша. Как беше стигнал до „Сейнт Джуд“? В близост до болницата нямаше метростанция. Придвижването му би включвало продължително ходене пеша и смяна на превозни средства. Не, каза си тя. Пътуване с метро или автобус би било безнадеждно бавно, а освен това щяха да го видят доста хора. Имаше и камери за наблюдение. Дори и придвижването с колело би отнело твърде много време. Кола, помисли си тя. Придвижил се е с кола. Съществуваше риск да попадне в задръстване, но около девет и половина вечерта нямаше проблем да пътува с кола през Източен Лондон. Едва ли би взел такси, нито пък би използвал мобилното приложение „Юбър“ за споделено пътуване. Там се води статистика, остават следи. Той би използвал собствената си кола, би паркирал някъде близо до дома на Оливия, би изминал пеша последните двеста-триста метра. След това би потеглил обратно с колата и би се срещнал с Лий някъде близо до болницата. Тя би могла да отиде дотам пеша и да чака на предварително уговорено място.

Осъществяването на този сценарий обаче не зависеше само от Даниъл Блексток. Зависеше и от съпругата му. Фрида го прехвърли през ума си няколко пъти. Нямаше обходен вариант. Тази жена не можеше да е чак толкова глупава. Той очевидно е трябвало да разкаже на Лий някаква история, може би истинската, а може би измислена. Но каквато и история да й е разказал, му се е наложило да й се довери. Жена му е трябвало да се обади на спешния телефон, да се срещне с него. Тя е трябвало да присъства, когато той е пробол дълбоко ръката си. Фрида знаеше какво представлява едно такова нараняване, гледката на кръвта, мирисът й. А после е трябвало да отиде заедно с Даниъл до болницата и да разговаря с лекарите и сестрите. Дали би могла непохватната и неспокойна жена, с която току-що беше разговаряла, да се справи с всичко това? Фрида се сети за красивия букет цветя в кухнята. Представи си задоволството, което беше озарило за миг лицето на Лий Блексток, когато тя се беше възхитила от тях. Кой би могъл да каже на какво са способни хората?

— Днес при мен дойде Фрида Клайн — каза Лий Блексток, още щом съпругът й прекрачи прага.

— Тук ли?

— Да. Тя влезе вътре и разговаряхме. Няма нищо лошо, нали?

— За какво беше дошла?

— Интересуваше се от твоя инцидент.

— Ти какво й каза? — Даниъл Блексток пристъпи по-близо до нея. Тя усети дъха му и видя капчиците пот по челото му.

— Казах й, че си се порязал и че заедно сме отишли в болницата.

— Тя повярва ли ти?

— Така мисля.

— Добре.

— Тя е хубава, нали?

С видимо усилие Даниъл Блексток взе ръката на жена си в своята здрава ръка.

— Не бива да се притесняваш от другите жени — каза той.

— Даниъл?

— Да.

— Всичко е наред, нали?

— Какво?

— Ами… Нали няма нищо, за което да се тревожа? — Абсолютно нищо.

50

— Това нещо като съвещание ли е? — попита Рубен.

Фрида хвърли поглед към присъстващите в дневната му. Джоузеф беше седнал до Оливия на дивана. Рубен беше в специалното си кресло. Клои влезе с чаши чай на един поднос и им ги раздаде.

— Да, нещо такова — отвърна Фрида.

— Някой да иска бисквити? — попита Клои.

— Може ли първо да кажа няколко думи? — прекъсна я Фрида.

Клои направи недоволна физиономия и седна.

И така, Фрида им описа в подробности подозренията си за Даниъл Блексток. Те я слушаха в пълна тишина, с изключение на Оливия, която шумно въздишаше и от време на време издаваше късо стенание, а също и на Джоузеф, който бавно удряше с юмрук по коляното си. Когато тя свърши, отначало никой нищо не каза, след което започна да се надига глъчка. Тя обходи с поглед лицата им и зачака.

— Сигурна ли си в това, което казваш? — попита Рубен.

— Сигурна съм.

— Той взе интервю от мен. — Гласът на Клои беше изпълнен с напрежение. — Говореше ми приятелски и със съчувствие. Разпита ме какво точно се е случило, как съм се чувствала.

— Знам.

— Той ми показа онази снимка. Ти казваш, че именно той е човекът, който я е направил, който ми е дал опиат и ме е отвлякъл и който ме е държал заключена и в несвяст?

— Да.

— Гади ми се от всичко това.

Джоузеф стоеше до вратата със скръстени на гърдите ръце. Лицето му беше потъмняло. Фрида се зачуди защо не отронва нито дума.

— Той си играе с нас — обърна се Рубен към Фрида.

Оливия се наведе напред и зарови лице в дланите си, а косата й падна пред очите.

— И какво сега? — обади се Клои. — Защо не изнесеш цялата тази реч пред полицията? Нима сега не е моментът да отидат и да го арестуват, а всеки от нас да се прибере вкъщи и да продължи да живее живота си?

— Разказах им за моите подозрения относно Даниъл Блексток. Не бих могла да направя повече от това.

— Ако ти си убедена в неговата вина, защо и те да не са? — попита Клои.

— Въпросът не се свежда само до това. Първо, те не вярват напълно. И второ, дори и да вярваха в това, в което аз вярвам, то не би било достатъчно. Те трябва да разполагат с факти, с които да докажат, че го е извършил. Засега той им показва, че не го е извършил. Има алиби. Фалшиво алиби, но може да свърши работа.

— В такъв случай ние какво трябва да направим? — продължи Клои. — Просто да си седим тук и да го чакаме да направи нещо друго? Както знаем, Джак не е в състояние да присъства на това съвещание, защото лежи в проклетото болнично легло.

Оливия измърмори нещо неразбираемо.

— Освен това Рубен беше нападнат, а един от твоите пациенти беше убит. Един човек, който работеше с мен, беше задържан за разпит и това го смачка психически. А всичко започна с един труп, който беше намерен под дюшемето в собствената ти къща, и ти твърдиш, че останалите нападения нямат нищо общо с това?

— Не, не казвам, че нямат нищо общо с това. Казвам, че не са извършени от един и същи човек.

— Това какво означава? — попита Клон.

— Мисля, че убийството на Брус Стрингър го е провокирало.

— Провокирало? — повтори Оливия.

— Вдъхновило го е.

— Искаш да кажеш, че той е нещо като фен? — възкликна Клои.

— Би могло да се каже.

— На теб или на Дийн Рийв? — попита Рубен.

— Това е както когато човек вижда произведение на изкуството и иска да го възпроизведе.

— Но имитацията никога не може да бъде толкова добра, колкото е оригиналът — отбеляза Рубен.

Фрида поклати глава.

— Насилието си е насилие. Няма значение защо някой го извършва. Особено ако ти си жертвата.

— И така, какво ще правим? — обади се Оливия.

— Знам какво трябва да направим — каза Джоузеф, нарушавайки мълчанието си.

— Какво? — попита го Фрида.

Той само я изгледа мълчаливо.

— Не — каза твърдо тя.

— Аз говори с приятел. Той говори с негов приятел. Тук повече ние няма говорим за това.

— Не — упорито повтори Фрида.

— Само аз заема се — продължи Джоузеф. — Никой от вас не знае нищо. Просто ще отричате.

— Престани, Джоузеф. Наистина! — каза ужасена Фрида. — Забраняваме ти. Нищо няма да правиш, разбра ли?

— Казваш, че ти сигурна — отвърна Джоузеф. — Казваш, че ти знаеш какво той направил. Ти виждаш какво той направил на Клои. Направил на Джак. Направил на Рубен.

— Сега Фрида ще ти изнесе лекция — обади се Рубен. — Ще ти каже, че без закона сме нищо. Или какво би бил животът, ако вършехме такива неща? Или какво би станало, ако тя греши?

— Нямах намерение да казвам тези неща.

— А какво щеше да кажеш?

— Не знам.

Лицето й беше неподвижно, черните й очи гледаха съсредоточено.

— Щях да кажа само, че не бива да вършим подобно нещо. Не е кой знае какъв отговор. Може би не е така хубав, както репликите, които си мислеше, че ще кажа. Това е единственото, което ми идва наум: не можем да направим подобно нещо. — Тя ги изгледа напрегнато. — Съгласни ли сте?

— Тогава какво ще правим? — попита Джоузеф. — Просто ще стоим и ще чакаме?

— Не. Ще стоите заедно. Ще се пазите един друг. Няма да излизате сами и няма да оставяте никого сам в къщата. Няма да ходите никъде, без полицията да знае къде отивате. Полицаите ще бъдат отвън през цялото време и ще ви пазят денонощно. И вдаден момент може би разследващите ще открият нещо, някаква улика срещу него.

Тази нощ Даниъл си легна късно. Кожата му беше топла, а дишането му беше по-тежко от обичайното.

Лежащата до него Лий отново и отново прехвърли всичко през ума си. Усещането й беше същото, както когато съпругът й я беше целунал за пръв път. Тя толкова живо си спомняше онази първа целувка, че можеше дори да я помирише и да усети вкуса й. Беше чакала много дълго и ето че накрая се беше случила онази неочаквана близост между тях: устните му бяха върху нейните, езикът му беше топъл, ръката му стискаше гърдите й. През тялото й беше минал горещ спазъм и удоволствието от него беше толкова силно, че го беше усетила почти като болка.

Да, през онази вечер се беше почувствала по същия начин. Беше останала почти без дъх, докато стигне до спортното игрище. Придвижването пеша й отне повече, отколкото Даниъл й беше казал. Тя застана на разстояние от спортно-развлекателния център. Даниъл я беше предупредил, че там има охранителни камери.

Лий почака пет минути, десет минути. Може би нещо се беше объркало? По едно време колата се появи и сви по страничната улица, където чакаше тя. Лий влезе и седна до него. Очите му блестяха от възбуда.

— Обади ли се на спешния телефон?

Тя кимна.

— Ще трябва ти да караш — каза той.

— Извинявай, забравих.

Лий слезе от колата, заобиколи и седна на мястото на шофьора. Той разгъна хавлиената кърпа на скута си. Очакваше да изтече доста кръв. Тя отвори жабката и извади сгъваемия нож. Беше го изтъркала до блясък. За миг се вгледа в него.

— Трябва да побързаме — подкани я Даниъл. — Той я погледна. Тя все още дишаше тежко, заради това че беше вървяла бързо, почти тичайки. — Можеш ли да го направиш?

Даниъл отпусна ръката си върху кърпата. Лий хвана здраво ножа и опря острието в опакото на лявата му длан. Трябваше да бъде лявата му длан. Тя натисна и усети как плътта леко поддаде. Отдръпна ножа. Дори на слабата улична светлина се виждаха малките тъмни мехурчета по кожата. Тя вдигна ръката му, приближи я до устните си и близна с език тъмната течност. Усети вкус на сол и желязо.

— Не е достатъчно — каза съпругът й. — Изобщо не е достатъчно.

Лий нежно премести ръката му върху хавлиената кърпа.

— Готов ли си? — попита тя.

— Просто го направи.

Тя заби ножа и го извади, а той отпусна назад главата си и тихо застена от болка.

Лий и сега продължаваше да чува това стенание, докато лежеше до него в тъмното. То се беше запечатало в съзнанието й и тя можеше да си го „пуска“ колкото пъти пожелае.

51

Телефонът иззвъня. Беше Карлсън.

— Пусни телевизора — каза той. — Едва ли ще ти хареса, но по-добре го включи.

— В момента вечеряме — отвърна Фрида.

— Просто го направи.

Фрида огледа насядалите около масата.

— Карлсън казва, че трябва да видя нещо по телевизията. Предполагам, че се отнася за мен, така че вие може да останете тук и да продължите с вечерята.

— И да пропуснем да те видим по телевизията? — обади се Клои.

— Сигурно не е нищо особено — каза Фрида.

— Всеки да си вземе чашата — намеси се Рубен. — Джоузеф, вземи и другата бутилка червено вино от рафта.

Чу се потракване на чаши, докато Рубен, Джоузеф, Оливия, Клои и Алексей вървяха след Фрида към дневната. Те се наместиха плътно един до друг на дивана и на килима, а през това време Джоузеф пусна телевизора. Един мъж със слънчев загар държеше зелена бутилка.

— Колко смяташ, че можем да й вземем при разпродажба? — питаше той жената до себе си.

— Не мисля, че е това — каза Фрида.

Джоузеф смени канала. Една млада жена с жълта престилка месеше тесто.

— Много е важно как ще започнете — съветваше тя, леко задъхана.

— Това е абсолютно вярно — обади се Оливия. — Слушай, да не би твоят приятел Карлсън да си мисли, че трябва сами да си месим хляб?

— Стига! Той едва ли би позвънил, за да ни каже да гледаме някаква кулинарна програма — тросна се Клои.

Джоузеф отново превключи канала.

— Ето, това е — каза Фрида.

Един човек вървеше край брега на някаква река. Фрида веднага позна, че това е Темза. Когато видя Бариерата на Темза зад него, тя вече знаеше какво ще последва. Мъжът беше облечен със син костюм и тъмнооранжева риза без вратовръзка. Носеше очила с тъмни рамки, които обхващаха само горната част на стъклата. Предишния път, когато Фрида го беше видяла, беше гладко избръснат, но сега си беше пуснал модно оформена брадичка.

— Лондон е град на призраци — говореше той. — Пълен е с тайни.

— Кой е този? — попита Оливия.

— Хал Брадшо — каза Рубен. — Телевизионна звезда и профайлър.

— Той мрази Фрида — обади се Клои.

— Това не може да е вярно — отвърна Оливия.

— Той смята, че тя му е опожарила къщата.

— Какво?!

— Тихо — прекъсна ги Фрида. — Искам да чуя това.

— За мен Лондон е като човешкото съзнание — каза Брадшо. — Пълен е с хора, които се крият някъде, с потайни места, с подземни реки.

— Ама че глупости! — възкликна Оливия.

— Не съвсем — възрази Фрида.

— Ти наистина ли си му опожарила къщата?

— Тихо — отново каза Фрида и изсъска към снаха си: — Разбира се, че не съм.

— Някои от нас — продължи Брадшо, гледайки сериозно в камерата, — се опитват да използват своите професионални умения, за да разбулват тайни, да поправят причинени злини, да откриват виновните, да защитават невинните. Но нашата професия е свързана с определени отговорности. В ръцете на неправилния човек тя може да нанесе големи вреди. В тазседмичното издание на програмата ще ви разкажа една история, която е показателна за това какво се случва, когато безценните методи на криминалния профайлър попаднат в ръцете на не когото трябва.

— Мръсник! — избухна Клои.

Сега камерата показа друг човек, който вървеше по старата алея край Темза. Това беше Даниъл Блексток. Той се спря и се облегна на перилата, отправил взор към реката, докато гласът на Хал Брадшо зад кадър обясняваше на зрителите кой е той, разказвайки историята на един упорит криминален репортер, превърнал се в заподозрян за престъпления, които не е доказано, че е извършил.

— Даниъл Блексток — посочи Брадшо — е ценен свидетел. От една страна, е изявен криминален репортер, а от друга, макар и абсурдно, е заподозрян. Накратко казано, той има наблюдения върху законодателния процес и от двете страни. — Брадшо се появи пред камерата и стисна ръката на Блексток. Двамата бавно се отдалечиха.

В следващия кадър камерата вече ги снимаше фронтално, докато се разхождаха.

— Даниъл — каза Брадшо. — Мога ли да ти задам един личен въпрос? Как си след всичко онова, което преживя?

Върху лицето на Блексток се появи мрачно изражение.

— Опустошен, разбира се. Аз съм репортер. Но не само. От цялото си сърце исках да помогна на разследването. Когато получих по пощата едно веществено доказателство, не побързах да го отпечатам. Отидох право при…

Той млъкна многозначително.

— Право при кого? — насърчи го Брадшо. Те бяха престанали да се разхождат и той сложи приятелски ръката си на рамото на Блексток.

— Отидох право при доктор Фрида Клайн.

— Може би трябва да ни обясниш коя точно е Фрида Клайн.

— Не е нужно да разказвам много за нея, защото тя се е превърнала в обществена знаменитост. Тя е психоаналитичка, която се забърка в случая „Дийн Рийв“ за извършени от него отвличания и убийства отпреди няколко години. Оттогава доктор Клайн има някаква странна обсебеност от Рийв.

— Странна, наистина — съгласи се Брадшо. — Но поправете ме, ако греша, тя самата нямаше ли проблеми със закона?

— Проклятие! — извика Клои срещу екрана.

— Тя е особена жена — каза Блексток. — Доколкото знам, арестували са я няколко пъти. Дори имаше период, в който се криеше от властите.

— И точно тази жена е насочила вниманието на полицията към теб — подхвърли Брадшо. — Той се загърна по-добре в якето си и погледна към небето. — Захладня. Какво ще кажеш да отидем да пием кафе?

В следващия кадър Брадшо и Блексток седяха в едно кафене, където сервитьорка им поднасяше големи чаши кафе.

— Чувстваш ли се обиден от онова, което ти се наложи да изтърпиш? — обърна се към него Брадшо. — Наранен ли си от преживяното? Разпитван в полицията, поставен под подозрение… Ужасно нещо!

Блексток доби замислен вид.

— Не бях травмиран, защото знаех, че съм невинен. Дразнех се единствено от това, че полицията си губи времето с мен, докато истинският престъпник беше на свобода.

— Не всеки би могъл да бъде толкова всеопрощаващ, имайки предвид на какво е способна Фрида Клайн — каза Брадшо.

— Не можеш ли да го дадеш под съд? — попита Клои.

— Не — обади се Джоузеф. — Аз ще се разправя с него.

— Престанете — намеси се Фрида. — Никой нищо няма да прави. А сега искам да чуя това.

— Сега разбирам — каза Оливия. — Много е вълнуващо да чуеш как някой говори за теб по телевизията.

— Млъкни, мамо — изръмжа Клои.

— Просто досега не съм познавала известни хора…

— Моля ви — каза Фрида.

— Достатъчно за това — казваше Брадшо. — И двамата имаме умения в тази област. Ти си опитен криминален репортер. А аз от години се опитвам да покажа, че психологическото профилиране е основен метод при разкриването на едно престъпление.

— Накъде биеш? — провикна се Клои.

— Шшт — изшътка Фрида.

— За съжаление — продължи Брадшо, — няма как да бъда подкрепен от аматьори и хора, търсещи публично внимание. Но нека да обменим мисли за това драматично разследване. Моето собствено мнение е, че Фрида Клайн жъне бурите на своята звездомания. Ясно е, че човекът, който напада нейните близки приятели и колеги, й отправя послание. Неслучайно единственото убийство е на пациент на Фрида Клайн. Сякаш убиецът иска да каже на доктор Клайн, че има опасност тя да забрави истинските си отговорности.

— А какво смятате за самия убиец? Или убийца? — попита Блексток. — Изградихте ли психологическия му профил?

— Все още обмислям идеите си – отговори Брадшо. — Но отсега мога да кажа, че полицията трябва да търси бял мъж, наближаващ средна възраст, със здраво телосложение, образован. Притежава кола или бус. Живее в Лондон.

— Това е доста широко понятие.

— Както вече казах, още съм в началото. Ами ти, Даниъл? С твоя богат опит при отразяване на престъпления, към кого би насочил подозренията си?

Блексток замълча, преди да отговори.

— Занимавам се с тази работа повече от десет години. Писал съм статии и репортажи за изнасилвания, отвличания, нападения и няколко убийства. Установил съм, че когато най-накрая престъпникът бъде хванат, настъпва момент на разочарование, защото се оказва, че е някаква посредствена личност. В случая обаче нещата са различни.

— Какво имаш предвид?

— Смятам, че сте прав, че тези престъпления са вид послание. Но не смятам, че са послание към Фрида Клайн. По-скоро са послание към някой друг.

— Към кого?

— Не знам.

— Към Дийн Рийв ли?

— Вие сте специалистът по психологическо профилиране, не аз. Но това е интересно предположение.

— От професионалния си опит знам, че тези престъпления обикновено ескалират. Смяташ ли, че е възможно с това убийство да се сложи край на тази поредица от издевателства?

Сега Блексток заговори бавно, местейки поглед от камерата към Брадшо и обратно, сякаш не беше сигурен към кого да се обърне. Внезапно Фрида изпита чувството, че той говореше лично на нея. Но дали беше на нея, или на някой друг?

— Имам особено усещане за тези престъпления. Затова се чувствах толкова странно, докато ме разпитваха в полицията. Смятам, че въпросният извършител, който и да е той, не действа според очакванията, а е една стъпка напред.

— Какво означава това? — попита Брадшо.

— Не знам. Но ние всички ще разберем.

Брадшо се обърна към камерата:

— Това беше Даниъл Блексток, репортер и невинна жертва. До следващия път. Спокойна вечер.

Фрида се пресегна и изгаси телевизора. Тя погледна към Рубен, Джоузеф, Оливия и Клои.

— Е, какво мислите?

— Трябва да подадеш оплакване до Етичната комисия към Общия медицински съвет — каза Рубен.

— Няма да подавам никакво оплакване до никого.

Надигна се лека глъчка, но Фрида не й обърна внимание, потънала в собствените си мисли.

— Хей! — чу тя един глас до себе си. Беше Рубен. — Съжалявам, че трябва да минеш през всичко това.

Фрида погледна своя стар приятел и ментор.

— Това не е толкова важно. По-скоро ме заинтригува онова, което Даниъл Блексток говореше. Сякаш говореше на мен.

Рубен се засмя.

— Когато хората започнат да си мислят, че техният телевизор им говори лично, това е моментът, в който трябва да престанат да ходят на психоаналитик и да се обърнат към психиатър.

Фрида поклати глава.

— Имаше нещо в думите му — каза кратко тя.

Когато въведоха Фрида в кабинета на Петра Бърдж, тя говореше по телефона, но като видя Фрида, я покани с жест да седне на един стол. Очевидно човекът от другата страна на линията говореше през повечето време. След няколко минути разговорът приключи.

— По дяволите! — изруга Петра.

— Нов случай ли?

— Нов бюджет.

— Съжалявам.

— Знам, че имаш проблеми. Помислих си, че би било добре да се видим тук.

— Гледа ли онова предаване по телевизията?

— Гледах го.

— И какво мислиш?

— Не съм мислила чак толкова задълбочено. Но смятам, че Хал Брадшо има голям апетит да прави телевизионни програми и слабо го интересуват полицейските разследвания.

— А как ти се стори предаването?

— Виж — започна Петра, — знам, че ти си в по-неизгодна позиция. Полицията беше разкритикувана като цяло, но теб те атакуваха лично. Много съжалявам.

— Не ме е грижа за това. Ако бях на мястото на Хал Брадшо, и аз щях да мразя Фрида Клайн. Това е без значение.

— Тогава кое е от значение?

— Разговорът беше интересен.

— В какъв смисъл?

Фрида се изправи. В един ъгъл на кабинета имаше диспенсър за вода. Тя отиде до него, напълни две пластмасови чаши и се върна с тях.

— Едно от нещата, които съм научила в практиката си — каза тя, — е, че когато на хората им зададат въпрос, те отговарят. Може би не осъзнават, че отговарят, но всъщност го правят. Може да си мислят, че успяват да излъжат, но лъжата сама по себе си говори много.

— И каква лъжа изрече Даниъл Блексток?

— Дори не съм сигурна, че той излъга. Брадшо го попита за убиеца и той отговори, че смята, че убиецът не действа според очакванията, а е с една стъпка напред. Тази реплика ми се стори доста странна. Тя е едновременно и мъглява, и конкретна.

— И аз мисля, че е мъглява. Но защо трябва да е конкретна?

— Мисля, че гледаме на събитията от погрешен ъгъл — посочи Фрида. — Ние чакаме да предприеме нещо. А ако той вече го е извършил?

— Какво е извършил?

— Това е проблемът. Засега нямам представа.

— Съществува и друг проблем, а именно че Даниъл Блексток може да няма нищо общо. Нали не си забравила, че той има алиби.

— Всъщност исках да поговорим за това.

Фрида се огледа наоколо. На стената имаше карта на Централен Лондон. Тя се приближи до нея и разказа подробно как се беше придвижила пеша от болницата в Поплар до къщата на Оливия в Излингтън, как Блексток е могъл да се придвижи с кола, за което би имал нужда от помощта на съпругата си.

— Достатъчно убедителна ли бях? — попита Фрида, когато приключи разказа си.

— Е, добре, да кажем, че физически не е невъзможно. Но дали е реално изпълнимо? Той би ли си причинил това?

— Мисля, че е напълно възможно жена му да му е помогнала — каза Фрида.

— Възможните варианти не са доказателства.

— Но ти сама разбираш, че трябва бързо да се действа. Смятам, че снощи Даниъл Блексток се опитваше да ни каже — по-скоро да ми каже, — че вече е извършил нещо. Не можем просто да стоим и да чакаме.

— Напротив, можем.

— Ти и екипът ти трябва да действате. Трябва да ги призовете за разпит. И двамата. Трябва да ги притиснете. Особено нея.

— Да ги притиснем?! — възкликна Петра. Това да не ти е затворническият лагер в Гуантанамо? Можем да им зададем въпроси, на които те да откажат да отговорят, и с това ще приключи всичко.

— Не — тръсна глава Фрида. — Там нещо става. Трябва да действате незабавно.

Последва дълго мълчание.

— Не считам Даниъл Блексток за заподозрян — каза накрая Петра. — И, честно казано, не съм убедена, че той говореше именно на теб от телевизионния екран.

— Петра, трябва да го задържите в предварителния арест.

— Това едва ли ще е възможно дори за период от двайсет и четири часа.

— Мислех, че в случай на убийство разполагате с деветдесет и шест часа за задържане в ареста.

— Това се прави при особени обстоятелства, с които ние не разполагаме.

— Но ще направиш всичко възможно, нали?

Петра забарабани неспокойно с пръсти по бюрото.

— Ще си помисля.

52

— Защо имам чувството, че наскоро пак си седяхме тук тримата? — каза присмехулно Даниъл Блексток. Носът му беше зачервен от слънцето, а бузите му розовееха. Той се усмихна на Петра, усмихна се на Дон Камински, настани се удобно на стола и сложи ръце зад главата си. Може би не беше чак толкова спокоен, помисли си Петра. Под мишниците му имаше петна от пот. Тя отново му прочете правата.

— Всичко ми е ясно.

Той седна с изправен гръб и извади бележник и молив от джоба на якето си.

— Вие двамата имате ли нещо против, ако си водя бележки?

— Целият разговор се записва.

Петра посочи с ръка към касетофона, който тихо жужеше.

— Трябват ми бележки за следващия ми репортаж. Част втора, така да се каже.

— Също така имате право на адвокат. Ако нямате такъв, можем да ви осигурим.

— Струва ми се, че използвате абсолютно същите думи като миналия път.

Той усърдно започна да пише нещо.

— Искате ли адвокат?

Даниъл Блексток почука няколко пъти с молива по бележника си.

— Може би ще поискам адвокат — каза той накрая. — Достатъчно дълго съм бил криминален репортер, за да не вярвам особено на полицията.

— Много добре. Да ви осигурим ли адвокат?

— Направете го.

— Добре. Междувременно ще отидем да поговорим с жена ви.

Тя следеше внимателно изражението му; то не се промени. Но дясното му коляно подскачаше нагоре-надолу. В момента Даниъл Блексток представляваше една странна смесица от притеснен и нахакан човек.

— Без коментар — каза Лий Блексток. Тя седеше с изправен гръб на стола си, с ръце, скръстени в скута. Беше облечена в бледосиня рокля тип риза, а косата й беше леко омазнена и прилепнала на главата й; бретонът й влизаше в очите, от което тя често примигваше. Устните й бяха бледи и сухи и Лий постоянно ги облизваше. Тя говореше монотонно, произнасяйки поотделно всяка дума, подобно на ученичка, която е назубрила урока си. Избягваше погледа на Петра и гледаше леко встрани.

— Сама разбирате, госпожо Блексток, че обвинението в съглашателство с друго лице за заблуда на следствието е нещо сериозно и може да доведе до излежаване на дълга присъда в затвора.

— Без коментар.

— Интересува ни вечерта, когато вашият съпруг си е наранил ръката. Спомняте ли си въпросната вечер?

— Без коментар.

— Въпросът ми е достатъчно ясен.

Лий Блексток продължи да гледа встрани.

— Той беше ли с вас вкъщи вечерта, когато си поряза ръката?

— Без коментар.

— На двайсет и девети август, около девет и половина вечерта, вие сте се обадили на телефон 111 и сте съобщили за инцидента. — Лий мълчеше. Петра забеляза, че тя отпусна ръцете си и изтри длани в роклята си. — Съпругът ви беше ли с вас, когато се обадихте? — Тя почака няколко секунди. — Или първо се обадихте, а след това отидохте с колата, за да се срещнете с него на предварително уговорено място? — Тя си мислеше за онова, което Фрида й беше казала вчера. — Лий, може би вие самата сте причинили раната, за да осигурите алиби на съпруга си?

— Без коментар — каза Лий Блексток. Гласът й беше дрезгав. Тя се изкашля, слагайки ръка пред устата си.

— Знам, че е много трудно да свидетелстваш срещу партньора си — каза Петра с благ тон. — Това е наистина голямо изпитание. Но трябва да ни кажете, Лий. Ако съпругът ви е извършил нещо лошо, не бива да го прикривате. Това би било много лоша постъпка, която може да ви навлече големи неприятности.

Стаята се изпълни с тежко мълчание. Петра чуваше свистенето на касетофона; до нея Дон Камински се размърда неспокойно на стола си. Тя наблюдаваше внимателно лицето на Лий.

— Става дума за серия от брутални нападения — продължи Петра. — И едно убийство. Един човек беше убит. Ако знаете нещо, можете да ми кажете. Още не е късно.

Лий погледна надолу към скута си; сега Петра виждаше само кривата пътечка в косата й.

— Без коментар — каза тя.

Служебният адвокат Саймън Нийвс беше мъж на средна възраст, с оплешивяваща на челото сива коса и с торбички под очите. Всичко около него изглеждаше износено и изхабено: костюмът му, овехтялата му кожена чанта с документи, мършавата му фигура.

— Интересува ни вашето алиби за вечерта на двайсет и девети август — започна Петра, след като тя и Дон Камински се настаниха отново на местата си, включиха касетофона и още веднъж прочетоха правата му. — Знам, че предишния път ни разказахте за въпросната вечер. — Тя взе папката и извади отвътре показанията му. — Моля. Сега искам отново да поговорим за това.

Саймън Нийвс кимна на Даниъл Блексток. Даниъл Блексток кимна на Петра.

— Няма да кажа нищо по-различно — отвърна той с любезен тон. — Режех парче линолеум. Пръстите ми се плъзнаха. Сгъваемият нож сряза ръката ми. Жена ми се обади на 111. После ме откара в болницата, където ми зашиха раната. Сигурен съм, че всичко това е потвърдено от болницата.

— По кое време стана инцидентът?

— Около девет и половина.

— А кога пристигнахте в болницата?

— Някъде около десет и петнайсет. Сигурен съм, че от болничния регистър ще ви дадат точното време.

— Значи точно по времето, когато някой е нападнал господин Дарган, вие можете да се похвалите с неоспоримо алиби.

— Точно така — обади се Саймън Нийвс. — Поради което е учудващ фактът, че господин Блексток е тук.

— Няма никакво доказателство, че по време на инцидента сте си били вкъщи. За това имаме единствено думата на съпругата ви.

— Ръката ми — започна Блексток, след което млъкна с видимо усилие.

— Раната ви може да е била причинена на всяко друго място. Например недалеч от болницата.

Лицето на Блексток пламна. Той се наведе напред, но адвокатът сложи ръка на рамото му и в следващия миг той отново се дръпна назад и изправи раменете си.

— Не коментирам — изрече кратко Блексток.

— Може да сте шофирали от Излингтън, да сте взели жена си от определено място и да сте продължили към болницата — каза Петра. — И това обяснява нереалистично точните часове, които цитирате, както и факта, че ни представихте подробно алиби едва след като бяхте тук на разпит. Сякаш сте нападнали господин Дарган, за да докажете, че не сте нападнали нито него, нито когото и да било.

— Няма ли да ми зададете въпрос? — попита насмешливо Блексток.

— Ние, разбира се, ще се срещнем отново с жена ви, за да видим дали този път няма да бъде по-разговорлива. Ще проверим и камерите за наблюдение. — Петра Бърдж го наблюдаваше внимателно. Очевидно му беше горещо. Кафявите му очи гледаха остро. — Но засега ще ви попитам за други часове и дати. Можете ли да ми кажете къде бяхте на двайсет и втори август?

— Не.

— Както може би знаете, през онази вечер е бил нападнат и жестоко пребит в дома си Рубен Макгил. Имате ли алиби и за въпросната вечер?

— Без коментар.

— Къде бяхте през уикенда на тринайсети и четиринайсети август?

— Откъде да знам? Може би с жена ми сме гледали телевизия и… — На лицето му се появи ехидна усмивка. — Знам ли? Може би съм имал някакви домашни задължения, като например изрязване на плочки от линолеум.

Петра позвъни на Фрида.

— Е?

— Не знам, Фрида. Той е самодоволно копеле, но пък и много хора са такива. Нямам нищо срещу него.

— Ами тя?

— Единственото, което каза, с изключение на това, че потвърди самоличността си, беше „без коментар“. Все едно беше с изключено съзнание и сякаш не чуваше какво я питам.

— Имаш ли на разположение двайсет и четири часа?

— В момента не повече от петнайсет.

— Не можеш ли да ги задържиш за по-дълго?

— За това ми трябва основателна причина.

— Не можеш ли да „заобиколиш“…?

— Не.

Последва мълчание.

— Може ли да дойда и да поговоря с тях?

— Ти?

— Мисля си, че може би Даниъл Блексток ме иска като негова аудитория, за да може да ми каже нещо.

— Не знам.

— Моля те — настоя Фрида с почти заповеднически тон.

Настъпи мълчание. Петра си помисли за проваленото разследване на убийството на Брус Стрингър, за серията от нападения срещу приятелите на Фрида, за смъртта на Морган Роситър. Представи си Даниъл Блексток, който седеше в стаята за разпити с изгорелия си от слънцето нос и пламтящите си кафяви очи. Целият той беше една странна смесица от нервно очакване и превъзбуда. Помисли си за бележника му, за статията, която би написал, ако го освободяха отново без обвинение, и стомахът й се сви.

— Добре. Защо не? В момента и двамата са в почивка.

Тя затвори телефона.

— Здравей, Фрида.

Тя седна срещу него, без да му отговори, а Петра се настани отстрани. Очите им се срещнаха. Фрида усети възбудата му и нещо я парна под лъжичката. Защо, след като се намираше в полицейска стая за разпити, а жена му беше в съседната стая, беше изпълнен с такова нетърпеливо очакване?

— Не можа да се сдържиш и да не дойдеш, нали? — подхвърли Даниъл. — Пред него имаше разтворен бележник; той я погледна съсредоточено, след което надраска няколко думи. — Сива риза — отбеляза той. — Коса, изпъната силно назад и вързана в стегната конска опашка. На читателите им харесва да научават такива неща. — Той написа още нещо. — Изглежда уморена, бледа, напрегната. Точно така!

— Наистина ли вярвате — каза Фрида, — че макар и да сте убили един човек, да сте пребили други двама и да сте отвлекли едно младо момиче, не сте оставили никакви следи?

Даниъл хвърли поглед към седящия отляво Саймън Нийвс, повдигна веждите си и се усмихна.

— Без коментар — каза той.

— Имате фалшиво алиби.

— Без коментар.

— Накарали сте съпругата си да ви прикрива и съм сигурна, че сте я накарали тя да ви нанесе раната.

— Без коментар.

— Що за съпруг би направил подобно нещо?

— Без коментар.

— Срещнах се със съпругата ви. Смятате ли, че ще продължи да поддържа версията си, след като разбере в каква беда се е забъркала?

— Нямаш нищо срещу мен — каза Даниъл Блексток. — Прочутата Фрида Клайн, която не разполага с никакви факти. Това как те кара да се чувстваш?

— Кого се опитваш да впечатлиш, Даниъл? Мен ли? — Фрида се вгледа в зачервеното му лице. — Дийн Рийв?

— Нямаш нищо срещу мен — повтори Даниъл Блексток.

— Играта ти приключи — каза невъзмутимо Фрида. — Дори и този път да излезеш от тук, не ти остава много. Ще ти повдигнат обвинение, ще те осъдят, ще влезеш в затвора и докато си там, в безкрайната поредица от празни дни, през годините, когато ще си зад решетките, смяташ ли, че някой ще си спомни името ти?

Даниъл се втренчи в нея, после се наведе напред.

— Н-и-щ-о — натърти той.

— Клиентът ми няма какво повече да каже и ние се оттегляме в почивка. — Саймън Нийвс хвана лакътя на Блексток, сякаш за да му помогне да стане от стола.

— В такъв случай ще бъдеш поредното нищожество, заключено зад решетките. Няма да има какво да оставиш след себе си.

Даниъл се изправи.

— Изобщо нямаш представа — процеди през зъби той. — Абсолютно никаква представа.

Лицето на Лий беше подпухнало като тесто. Погледът й беше замъглен, очите й гледаха Фрида, но сякаш не я виждаха.

— Знам, че искаш да бъдеш лоялна. Но понякога има неща, които са дори по-важни от лоялността — каза кротко Фрида. Усещаше присъствието на Петра, която наблюдаваше, застанала до вратата. — Понякога да подкрепиш съпруга си, означава да направиш нещо много лошо, Лий. — Тя изчака няколко секунди. — Не бива да се превръщаш в негов съучастник. Можеш да действаш като самостоятелна личност. И това ще бъде много храбро. — Отново пауза. — Той не си поряза ръката вкъщи, нали?

Лий изрече глухо:

— Без коментар.

— Той те е накарал да му порежеш ръката, нали? Близо до болницата?

Жената мълчеше. Фрида чу вратата зад гърба й да се отваря.

— Това не е нужно да продължава, Лий — каза Фрида, без да се обръща, опитвайки се да се съсредоточи. — Можеш да сложиш край още сега. Не е прекалено късно.

— Мисля, че на случващото се в момента трябва да се сложи край — каза непознат глас. Фрида се обърна и видя висока жена със сива коса и продълговато лице, на което се беше изписал гняв. — Главен криминален инспектор Бърдж, може ли да разменим няколко думи? С вас също, доктор Клайн — кимна тя към Фрида.

Те се спряха до вратата.

— Коя…

— Считано от вчера, аз съм новият комисар. И това, което виждам тук, изобщо не ме радва. — Тя насочи вниманието си към Петра. — Стига вече със заобикалянето и нарушаването на правилата. Осъзнавате ли, че в момента ни гледат под лупа?

— Това не е причина…

— Разбирам, че сте поискали удължаване срока на задържането им.

— Да.

— На какво основание?

Петра издържа втренчения й поглед.

— Убедена съм, че именно Даниъл Блексток е убил Морган Роситър, отвлякъл е Клои Клайн, нападнал е Рубен Макгил и Джак Дарган.

— Знам в какво сте убедена, но не разбирам защо сте убедена. Какви доказателства имате?

— Алибито му е неубедително и…

— Какви доказателства, главен криминален инспектор Бърдж?

— Той го е направил — обади се Фрида.

Жената се обърна и я изгледа. Очите й бяха ясни и проницателни, погледът й беше остър. Тя въздъхна.

— Знам какви неща сте преживели, доктор Клайн, но трябва да разберете, че тук работим по определени правила. Освен това е недопустимо един цивилен гражданин да разпитва един заподозрян.

— Тогава нека Петра го разпита. Просто й дайте допълнително време. Той го е направил.

— Не.

— Той е опасен.

— Едно е да имаш интуиция, друго е да разполагаш с улики. Предположение и доказателство са различни неща. Представете ми убедителни доказателства за вината му и ние ще го задържим. В противен случай той и съпругата му трябва да бъдат освободени.

— Той е извършил и още нещо — изрече отривисто Фрида.

— Какво имате предвид?

— Не знам.

— Нали разбирате, че така не ми помагате?

— Не можете просто да го пуснете да си тръгне.

— Не мога да не го пусна. Но — тонът й се смекчи — ще го оставим под наблюдение.

Тя вдигна предупредително длан, за да не им позволи да говорят.

— Това е всичко, което мога да направя.

Фрида отиде пеша до дома на Рубен. Беше рано вечерта и тя се беше обадила преди това по телефона, за да каже, че Даниъл и Лий Блексток са били освободени, без да им бъде повдигнато обвинение.

Рубен й отвори вратата. Той си беше облякъл един стар летен костюм, който висеше от него, и носеше нови очила без рамка. Пресегна се и леко прегърна Фрида, след което я поведе към градината. На масата имаше поднос с чаши и бутилка бяло вино.

— Сядай — каза той и посочи към един стол.

Тя седна, свали якето и сандалите си и затвори за кратко очи. Чу го как разлива вино в чашите. Градината миришеше на окосена трева.

— Освободиха ги и двамата — каза Фрида. — Нямало убедителни доказателства.

— Пийни вино.

Рубен й подаде едната чаша и вдигна своята в безмълвна наздравица.

— Изглеждаш елегантен — каза тя.

— Имаш предвид, че не съм с пижама.

— Може би.

— Има нещо приятно да се шляеш наоколо като инвалид, но започва да омръзва. Днес поработих над един научен доклад, който започнах преди време. И се обадих на хора, които от известно време избягвам.

— Това е добре.

— Е, поне е нещо.

— Къде са останалите?

— Останалите?

— Доколкото знам, още петима души живеят в къщата ти.

— Четирима. Засега Джак е в болницата. Добре че Джоузеф инсталира нов бойлер миналата година.

— Пречи ли ти присъствието на толкова много хора?

— Надявам се да не е за много дълго.

— Рубен… — Тя млъкна.

Той я погледна и сложи пръст на устните си.

— В отговор на въпроса ти, Джоузеф и Алексей приготвят ястие. Джоузеф сякаш вече не е строител, а се е превърнал в майстор-готвач. Той и Оливия водят непрекъсната война в кухнята: тя не спира да му дава съвети, които той не иска да приеме, и освен това му изяжда приготвените продукти, преди той да успее да ги използва. Тя е в банята в момента. Мисля, че Клои отиде да види Джак.

— Клои е тук — чуха те един глас и след малко тя излезе през кухненската врата. — Как мина, Фрида?

— Освободиха го.

Лицето й се сгърчи.

— О! Аз си мислех… Надявах се, че… — Очите й се напълниха със сълзи. Тя се намръщи и ги изтри с длан. — По дяволите! Ние сме тук като затворници, а той е на свобода.

— Затворничката иска ли вино? — пошегува се Рубен.

Тя пое чашата, която той й подаде, и отпи голяма глътка. Ръката й трепереше.

— Какво ще правим сега?

— Той ще бъде под полицейско наблюдение.

— А ние ще стоим и ще чакаме? Всички тук накуп? Ще чакаме, докато направи нещо друго?

Тя задаваше на Фрида същия въпрос, който Фрида беше задала на Петра. Нямаше отговор.

— Освен това има и друго гадно нещо — каза Клои.

— Какво е то?

— Става дума за Уилям.

— Какво се е случило?

— Тормозят го.

— Кой, журналистите ли?

— Не. Има една шайка тийнейджъри, които превръщат живота му в ад. — В очите й отново се появиха сълзи. — Страхува се да излезе навън. Те го обграждат, наричат го с ужасни имена, блъскат го и се хилят. Отвратително!

— Обаждал ли се е в полицията?

— Ти как мислиш? Той просто стои и трепери от страх в стаята си.

— Добре. — Фрида мислеше усилено. Можеше да ангажира Петра с това, но в момента то едва ли щеше да й бъде приоритет. А пък кварталната полиция едва ли щеше да се заеме сериозно с проблема. Тя с неохота реши да помоли Карлсън за помощ.

После обаче й хрумна нещо друго.

— Почакай за минута — каза Фрида и влезе в къщата, за да си вземе чантата. В портфейла си намери листчето, на което Ивет беше написала номера на мобилния си телефон. Тя си спомни изражението й, когато го беше сложила в ръката й, заръчвайки й да се обади, ако има нужда от помощ: непохватна, развълнувана, настойчива. Фрида щеше да помоли Ивет да се разправи с хулиганите, които издевателстваха над Уилям Макълоу. Тя щеше да се задейства бързо и ефикасно и щеше да бъде щастлива, че Фрида се е обърнала към нея за помощ. Това щеше да я накара да се почувства необходима.

Тя набра номера, но отсреща никой не вдигна. Фрида сбърчи чело, провери номера и отново го набра.

Отсреща нямаше отговор, само тишина.

„Странно“, зачуди се тя. Върна се в градината, дълбоко замислена.

— Какво става? — попита Клои, забелязвайки тревожното й изражение.

— Опитвам се да се свържа с Ивет.

— Тя ще ти върне обаждането.

— Засега нямам отговор.

Фрида позвъни на Карлсън, но се включи гласовата поща. Тя погледна невиждащо към Клои и Рубен, обхваната от смразяващо чувство.

— Какво? — питаше Рубен сякаш отдалеч. — Какво има?

Телефонът й иззвъня: беше Карлсън.

— Фрида? Всичко наред ли е?

— Напоследък чувал ли си се с Ивет?

— С Ивет? Не. Тя си е взела отпуск за неопределено време.

— Никой ли няма връзка с нея?

— Не. Защо?

— Опитвам се да се свържа с нея. Телефонът й е изключен.

— И? — попита Карлсън предпазливо.

— Ще ти звънна отново.

53

— Не — отсече Петра.

— Само ме изслушай.

— Не.

— Единственото, което трябва да направите, е да претърсите апартамента на Ивет. Просто да проверите.

— Фрида… Или може би ще трябва отново да започна да те наричам, доктор Клайн“. Нима аз влизам по средата на някой от твоите терапевтични сеанси и ти казвам как да си вършиш работата?

— Даниъл Блексток е направил нещо и Ивет е изчезнала.

— Ивет Лонг е излязла в така мечтания дълъг годишен отпуск.

— Тя не отговаря на обажданията ми.

Настъпи пауза.

— Звъниш ми, защото не ти е отговорила веднага?

— Звънях й много пъти. Не се включва гласовата поща. Няма никаква реакция.

— Ти да не би да си тринайсетгодишна тийнейджърка, която очаква приятелят й да й звънне? Преди време говорих с Ивет и тя беше изтощена, напълно изчерпана. Иска да избяга за малко от ежедневието. Остави я да го направи.

Фрида тръгна да казва нещо, но осъзна, че линията е затворена. Тя погледна ядосано телефона си, сякаш той беше донякъде виновен за онова, което се случваше.

След това набра друг номер.

— Можеш ли да дойдеш да ме вземеш с колата? — каза тя.

— Тя ти отказа, нали?

— Кой?

— Недей да играеш игрички.

— Нямам време за игрички.

— Добре, добре.

— Знаеш какво ще ти кажа — започна Карлсън.

Той и Фрида седяха в колата му.

— Последния път, когато се видях с Ивет, тя ми каза, че ако имам нужда от нещо, просто трябва да й се обадя. Обадих й се, но никой не отговаря.

— Никой не отговаря. От колко време? От седмица? От месец?

— Телефонът й е изключен. Тревожа се.

Карлсън се замисли за момент.

— И онова, което Петра ти е казала, е, че за това си има просто обяснение: тя е заминала някъде и не желае да бъде безпокоена.

— Да, каза нещо подобно.

— Обзалагам се, че точно това е казала. Понякога имам чувството, че прегазваш един по един детективите от Лондонската полиция, довеждайки ги до отчаяние. Накрая аз ще бъда единственият оцелял, последният, който ще изпълнява твоите заповеди. И между другото, Петра е права.

— Тогава това на никого няма да навреди.

— Кое?

— Претърсването на апартамента й.

Карлсън се извърна рязко и за пръв път изглеждаше разтревожен.

— Има ли нещо, което знаеш? Нещо, което не ми казваш?

— Знам, че нещо не е наред.

— Как смяташе да проникнеш в апартамента й?

— Мисля си, че можем да счупим някой прозорец или нещо друго.

— А ако някой те види? По-точно, ако някой ни види?

— Можем да кажем, че сме подушили газ или че сме видели крадец да влиза вътре.

Карлсън запали колата и те потеглиха. Той поклати глава.

— Подушили сме газ? Откъде ти хрумват тези идеи? Звучиш като взломаджия. Като непохватен взломаджия.

— Става дума за Ивет — каза Фрида, без да се усмихва.

— Да. За Ивет, която каза, че иска да си проясни мислите, като избяга от ежедневието и от напрежението в работата.

— Ще видим.

Движението по „Севън Систърс Роуд“ беше отчайващо бавно.

— Трябваше да взема метрото — промърмори Фрида.

— Съжалявам, че таксиметровата услуга не е по вкуса ти.

Пътуваха още двайсет минути в пълно мълчание, след което Карлсън се отдели от главния път и сви по една квартална улица, направи няколко завоя и спря. Двамата слязоха от колата.

— Никога не съм ходила у тях — каза Фрида.

— Тя живее доста затворено.

Карлсън отвори градинската порта на една малка терасовидна къща и поведе Фрида надолу по стълбите до приземния етаж. Прозорецът и вратата бяха със здрави решетки.

— Това е Тотнъм — отбеляза той. — Планът ти за влизане с взлом нямаше да проработи в този район.

— И сега какво ще правим?

Карлсън извади от джоба си ключодържател с два ключа на него. Той го тръсна леко и те издрънкаха.

— Ивет ми остави резервен комплект в случай на нужда.

— Защо не ми каза?

— Любопитно ми беше да чуя какъв план си съставила. Внимавай какво докосваш, когато влезем вътре — добави той. — Не знам защо изобщо ти казвам това. Като че ли ще ме послушаш.

Той превъртя ключа в ключалката и отвори вратата. Двамата влязоха вътре едновременно. Фрида си пое дълбоко дъх и усети някакво облекчение. През цялото време се беше страхувала да не усети онази ужасяваща и така позната сладко-кисела миризма, която тогава беше започнала да се просмуква изпод дюшемето на хола й. Но тук изобщо не се усещаше такава миризма, по-скоро въздухът наоколо беше пропит от мирис на застояло, който е обичаен за едно жилище, което не е било обитавано известно време и чиито врати и прозорци са били затворени в горещото време. Карлсън махна на Фрида да отиде при него и тя влезе в малката дневна, а после бързо обиколи неголемия апартамент. Спалня, баня миниатюрен павиран двор отзад. Искаше да види дали има нещо отличително. Нямаше.

— Няма следи от борба — каза Карлсън.

Фрида не можа да прецени дали той се шегува, после реши, че не се шегува. Тя знаеше, че Карлсън е загрижен за Ивет. Огледа се по-внимателно наоколо.

— Жилището нейно ли е, или е под наем? — попита тя.

— Жилището е на Ивет — отвърна Карлсън. — Е, тя изплаща ипотека, разбира се.

В кухнята всичко беше в изряден вид. Фрида отвори един шкаф, в който имаше стройна купчина чинии, четири чаши за вино, четири по-ниски чаши. Край задната стена в дневната имаше малък плосък телевизор и ОУО устройство. До тях на пода беше поставена голяма саксия, в която се виждаха почернелите останки на увяхнало цвете. По средата имаше ниска стъклена масичка за кафе с фотьойл от едната страна. От другата страна, край лявата стена, беше сложен диван в същия стил. Над дивана висеше картина на една неестествено червена лисица, седнала върху заледено езеро.

— Изглежда така, сякаш живее тук под наем или пък току-що се е нанесла — отбеляза Фрида.

— Ивет се нанесе тук преди три години — каза Карлсън. — Или може би преди четири.

— Не прилича на място, където човек живее щастливо.

— Нали ти казах, че Ивет е необщителна и живее доста самотно. Дори не мога да си представя колко потресена би била, ако отнякъде ни видеше тук и чуеше забележките ти за живота и за жилището й.

— Колко добре познаваш този апартамент?

— Бил съм тук само веднъж, и то когато тя се нанасяше. Превозих й някои неща с колата.

— Значи не познаваш добре апартамента.

— Както казах, бил съм тук само веднъж.

— И не би могъл да кажеш дали тук има нещо необичайно, нещо нетипично за интериора?

— Не. Макар още от пръв поглед да се вижда, че тук няма нищо необичайно.

— Има едно нещо.

— Какво?

Фрида посочи към изгнилото цвете.

— Какво му е толкова необичайното?

— Преди да заминеш на почивка, се разбираш с някого да ти полива цветята.

— Трябва да видиш моето жилище.

— Виждала съм го. Много пъти.

— Тогава би трябвало да знаеш, че е пълно с изсъхнали или умиращи цветя. Постоянно си купувам нови и нови, и опитвам всичко. Поливам ги обилно, после ги поливам съвсем малко. Подхранвам ги, после ги оставям така, без обогатители. При всички случаи загиват.

— Значи това изсъхнало цвете тук не ти се струва обезпокоително?

— Мога да кажа единствено, че е изсъхнало от доста време.

Двамата влязоха в банята. Фрида отвори шкафчето.

— Всичко си е на мястото — каза тя.

— Какво например?

— Паста за зъби, четка за зъби, парфюм, крем за лице, тампони за лице, шампоан, дезодорант, дамски тампони грим, конец за зъби, таблетки за храносмилане.

— Това е логическа грешка.

— Какъв вид логическа грешка?

— Не можеш да видиш предметите, които не са тук. Нещата, които е взела със себе си. Новата си четка и паста за зъби, любимия си парфюм и прочие.

— Може би си прав.

Те се върнаха в кухнята. Фрида отвори хладилника, а Карлсън започна да отваря вратите на кухненските шкафове.

— Ще си признаем ли пред Ивет за това? — попита той.

— „Признаем“ не е точната дума.

— Ти как ще се почувстваш, ако аз и Ивет направим същото в твоята къща, докато те няма?

— Аз съм над тези неща.

— Изобщо не ти вярвам.

— Виж — каза Фрида и му показа малка пластмасова опаковка с полуобезмаслено мляко. — Нормално ли е да си оставиш прясното мляко в хладилника, когато заминаваш на почивка?

— Да — отвърна невъзмутимо Карлсън. — Мляко и всякакви храни, които могат да се развалят. Когато се върна, обикновено намирам хладилника си пълен с плесен. Това е част от…

Той внезапно млъкна.

— Не съм сигурен, че искам да ти покажа какво намерих.

— Нека да видя.

Карлсън държеше в ръката си паспорт, който отвори.

— Преди да кажеш нещо, да, на Ивет е. Но това нищо не променя. Мислех си, че тя би избрала да отиде на някое хубаво място сред природата на Англия, Шотландия или Уелс, с много възможности за разходка, като например националния парк Пийк Дистрикт.

— Увехнало растение. Прокиснало мляко. Паспорт. Това не говори ли много?

— Не знам. Може би говори за човек, който е бил разсеян, унил и е тръгнал набързо. Винаги съм вярвал на интуицията ти. Е, освен в случаите, когато не съм. Но, честно казано, ако си се надявала да откриеш някаква неопровержима улика, въпросните находки не могат да се окачествят като такива.

Фрида се подразни от думите му, но не каза нищо. Двамата влязоха в спалнята и Фрида започна да отваря чекмеджетата и да изважда дрехи и бельо.

— Не понасям да гледам всичко това – каза Карлсън. — За бога, сгъни ги обратно така, както ги е оставила Ивет.

След още половинчасово търсене, Карлсън настоя Фрида да престане да рови.

— Гледаш на места, които вече прерови. Време е да си вървим.

Фрида огледа дневната на Ивет. Идеята да напуснат жилището никак не й допадаше.

— Има нещо необяснимо — каза тя. — Както когато са ти поставили местна упойка и не усещаш болка, но тя продължава да е някъде в теб. Точно по този начин се чувствам.

— Приключихме тук. Няма нищо необяснимо.

— Прав си — каза неохотно Фрида. — И ти благодаря. Благодаря ти. Благодаря ти, че ме доведе тук, без да възразиш и без да ми размахаш пръст, че напразно съм настояла.

— Нали знаеш, че не постъпвам така. Изкушавам се, естествено, но не го правя.

Върнаха се обратно в колата и Карлсън запали двигателя.

— Добре ли си?

Фрида бавно поклати глава.

— Изключи двигателя — каза тя.

— Какво?

— Много те моля.

— Нали приключихме. Не може ли вече да се прибираме?

Върху лицето на Фрида се беше изписало изражение, което Карлсън добре познаваше.

— Има нещо в дневната на Ивет, което не е както трябва — изрече тя с упорита нотка в гласа.

— Може би са нужни още няколко картини, които да говорят повече за личния й вкус — каза Карлсън.

— Телевизорът! — продължи Фрида, сякаш изгубила представа къде се намира. — Спомняш ли си разположението?

— Разбира се, че си го спомням. Нали току-що си тръгнахме.

— Телевизорът е сложен до задната стена. Диванът е до лявата стена, а фотьойлът е срещу него, от другата страна на малката стъклена масичка. Нали така?

— Да, точно така. Но какъв е проблемът?

— Как човек гледа телевизия?

— Какво значи „как“?

— Имам предвид, откъде?

Карл сън сви рамене с неразбиране и леко раздразнение.

— Сядаш на стола. Или на дивана.

— Но те и двете са под ъгъл от деветдесет градуса спрямо екрана.

— Е, извиваш си леко главата.

— Можеш да го направиш веднъж, но по принцип не си подреждаш мебелите по този начин.

— Не мога да повярвам, че водим сериозна дискусия за подредбата на мебелите на Ивет, но да предположим, че когато е искала да гледа телевизия, е премествала някой от тези мебели.

— Искаш да кажеш, че е местила тежкия диван, за да гледа новините?

— Или фотьойла.

— Ще трябва да се върнем обратно в жилището.

— О, моля те, Фрида.

— Само за две минути. За една минута.

Карл сън си пое дълбоко дъх.

— В момента броя до десет — обясни той. — Наум. Така. Готово. Сега отново съм спокоен и можем да се върнем в апартамента на Ивет за две минути.

— Благодаря ти, Карлсън.

— Моля, няма защо, Фрида.

Но после млъкна и дълго време не проговори. Двамата излязоха от колата и той я заключи, след което порови за ключовете и отвори входната врата на Ивет. Веднага щом влязоха в стаята, Фрида коленичи и огледа килима.

— Ето — почти веднага каза тя. — Не мога да повярвам, че съм била толкова глупава.

Карлсън погледна там, където тя сочеше. На килима имаше малка кръгла вдлъбнатина, с диаметър около пет сантиметра.

— Е, и? — каза той равнодушно. — Или диванът, или фотьойлът е бил сложен там. Значи бях прав.

— Не, не беше прав — възрази Фрида. — Диванът е бил преместен. Издърпай го обратно на мястото му.

— Слушам, госпожо — отвърна шеговито Карлсън.

Той хвана с две ръце дивана и го измести. В следващия миг отстъпи назад и изруга:

— Проклятие!

Фрида пристъпи напред и двамата с Карлсън се втренчиха в буквите, изписани с широк замах на стената: Фрида Клайн.

54

След това нещата се развиха много бързо, макар в същото време да изглеждаше сякаш се случват на забавен кадър: Карлсън се обажда в полицията, Карлсън звъни на Петра, Карлсън предупреждава Фрида да не докосва нищо. Фрида нямаше намерение да пипа каквото и да било, нито дори да се движи. Тя беше притихнала, потънала в мислите си, вперила поглед в надрасканите думи. Представи си деня, когато за последен път беше видяла Ивет, и се опита да пресметне колко време беше минало оттогава. Тя беше дошла в къщата й изпълнена с емоции, беше пъхнала в ръката на Фрида листчето с телефонния си номер. После се беше появил Даниъл Блексток с онази гнусна снимка на Клои. Да, помисли си тя, той и Ивет се бяха срещнали и тя се беше разприказвала за това колко е уморена от ежедневието и как си е уредила един продължителен годишен отпуск. Почти веднага след това се бяха случили нападенията: побоят над Рубен, убийството на Морган Роситър, побоят над Джак. Бяха минали две седмици, изчисли Фрида. Две седмици и три дни. И малко, и много, ако се предположеше, че Ивет е изчезнала още тогава.

Изчезнала. Но дали беше мъртва? Тя чу как Карлсън говори нещо спокойно, ясно и точно на някого по телефона, давайки инструкции. Фрида усети, че зад привидното му спокойствие се крие ужас.

Тя напрегна мислите си. Ако Ивет беше мъртва, защо тялото й не беше тук, до изписаните с боя букви? Тя си спомни Даниъл Блексток в полицейското управление и победоносния му поглед. През цялото това време, помисли си Фрида, през цялото това време, при всяка от срещите им, той си беше мислил за Ивет, неговата голяма тайна. „Изобщо нямаш представа“, беше й казал тогава.

Ивет не беше мъртва, той я държеше някъде. Фрида беше сигурна, трябваше да бъде сигурна. Къде? Сети се за Клои в онази стая, представи си ъгъла, под който светлината падаше върху мръсния матрак. Тя затвори очи и се съсредоточи, изолирайки се от всякакви звуци и мисли, изпитвайки усещането за някакъв свредел, който дълбае в мозъка й, за да достигне накрая до някакво тъмно, скрито кътче, така че тя да получи отговор. Какво пропускаше? За какво не успяваше да се досети?

На вратата се чу тропане и Карлсън отиде да отвори. Отвън нахлу светлина и я заслепи. Започнаха да влизат хора, мъже и жени с изопнати лица, защото Ивет беше една от тях, а това не се случваше всеки ден. Карлсън я хвана за лакътя и я поведе навън.

— Карл сън! — изръмжа тя.

В следващия миг се появи Петра — дребна, слаба и жилеста, с очи, които пламтяха на изпитото й лице.

— Ти беше права за него — каза тя на Фрида. — Какво е направил?

После мина покрай Фрида и се изгуби от погледа й. Пристигнаха още коли. В слънчевия ден нещата се случваха като в сън.

— Смятам, че Ивет е жива — каза Фрида на Карлсън. — Той я държи някъде заключена.

Карлсън я изгледа, без да проговори.

Петра се появи отново, свали латексовите си ръкавици, наведе се и събу калцуните си.

— Е, това е — каза тя. — Идвате с мен в управлението. Ще ги довлечем там и двамата, ще ги въртим на шиш, докато не си признаят, ще свикаме пресконференция, и всичко останало.

— Не.

Фрида я хвана за ръката, преди Петра да успее да се отдалечи.

— Защо? — дръпна се ядосано Петра. Нали това искаше през цялото време?

— Нима не виждаш? Ако я държи някъде, той трябва да е на свобода, за да ни отведе до нея.

— Не. — Петра тръсна упорито глава. — Ще го задържим.

— Ако го задържите, кой ще й носи вода, храна? Времето е горещо. Тя ще умре след няколко дни. Не бива да го правите.

— Аз решавам това — каза Петра.

— Не.

Всички извърнаха глави. Новоназначеният полицейски комисар стоеше отвън на тротоара, висока и представителна, облечена в графитеносив костюм, въпреки горещото време. Изражението й беше строго.

— Съгласна съм с доктор Клайн.

Петра погледна и двете с пламтящи очи, ядосана, задето я пренебрегват.

— Сложен ли е под полицейско наблюдение? — попита комисарят.

— Разбира се — отвърна Петра.

— Направете така, че да не разбере.

— Да.

— Не трябва да разбира и за претърсването.

— Което означава, че трябва да бъде ограничено.

— Засега ще поемем този риск.

— А съпругата му? Тя също трябва да бъде наблюдавана — намеси се Фрида.

Комисарят кимна към Петра.

— Погрижете се за това. Обадете ми се след един час, за да ми докладвате как вървят нещата.

Тя се извъртя на пети. Петра погледна към Фрида.

— Надявам се, че си сигурна в това, което вършиш.

Ярката светлина на горещото слънце проникваше през прозореца на кабинета на Петра. Фрида се изправи до голямата карта на стената и сложи пръста си върху едно пътно кръстовище.

— Той живее ето тук — обясни тя. Наблизо има празно пространство, което е готово за строителство, има и голям изоставен склад — етаж върху етаж от празни помещения, често се питам дали не е държал Клои там.

— Бихме потърсили там само ако предположим, че Ивет е държана под ключ на същото място, където и племенницата ти — близо до летище, и това летище е „Сити Еърпорт“.

— Да.

— Тя може да е на всяко друго място. Дори може да не е в Лондон.

— Знам.

— Може да е мъртва.

— Да.

— Добре — съгласи се Петра. Ще започнем претърсването оттам.

Даниъл Блексток не можеше да спре да се усмихва. Дори когато се опитваше да държи устните си свити, не успяваше: те потрепваха и се разтваряха в широка усмивка. По лицето му се стичаше пот. Слънцето пареше по кожата му. Той вървеше по улицата бавно, спираше се пред витрините и от време на време се навеждаше, за да завърже връзките на обувките си. Даниъл не беше глупав: мъжът с дънките и развлечената тениска, а след това и младата жена със слушалки на ушите. И двамата се стараеха да изглеждат обикновени и незабележими. Видя щанд за сладолед и си купи една топка във вафлена фунийка, след което седна на малка пейка край тревата, за да го изяде. Не бързаше. По-късно щеше да напише статията, която беше обещал на редактора си, за това как е бил арестуван втори път. Всички искаха да прочетат неговата история. Телефонът му звънеше непрекъснато и на екрана му се появяваха съобщения, покани да пише, да говори, да изрази мнение, да сподели болката си.

Той близна топящия се сладолед. Зад него беше реката, а пред него — старите складове, чиито изпочупени прозорци проблясваха на слънцето. С насмешка си спомни лицата на онези две жени, Фрида Клайн и Петра Бърдж, и как го гледаха през масата: едната с бледи очи и остър поглед, а другата с тъмни очи и съсредоточен поглед. Те го мразеха, но омразата се доближава до любовта. Дийн Рийв знаеше това. След толкова много години, през които беше незабележим за хора, които не бяха така умни като него, но го командваха, Даниъл Блексток вече беше забележим.

Той отново започна да ближе сладоледа си. Когато го изяде, започна да гризе вафлената фунийка — бавно и методично, докато стигна до върха й, така както правеше, когато беше момче. След това облиза пръстите си и избърса челото си с хартиена салфетка. Изправи се и тръгна към вкъщи по криволичещ маршрут. Нека се поизпотят. Не биваше да им отнема надеждата.

Лий Блексток седеше край масата в идеално чистата кухня и плачеше. Тя се опита да спре да плаче, издуха носа си и попи лицето си с носна кърпичка, но в следващия миг си спомни как я бяха разпитвали в полицията и какво й бяха казали, и сълзите отново се затъркаляха по бузите й.

Когато чу ключа му да се превърта в ключалката, тя скочи на крака и се засуети около печката, заставайки с гръб към вратата.

— Ябълков пай и крем карамел — каза Лий. Добре ли е?

— Все едно.

— По-рано казваше, че са ти любимите.

— Това ли е единственото, за което можеш да мислиш?

— Не, разбира се.

Разбира се, че не беше. Тя си представи как слиза от един от онези полицейски микробуси с глава, покрита с качулка, така че никой да не види лицето й, след което застава пред съдията, а хората са вперили погледи в нея. Очите й отново се напълниха със сълзи. Тя изсипа яйчения прах в горещото подсладено мляко и започна да го бърка, наблюдавайки го как се сгъстява.

Даниъл се приближи и сложи здравата си ръка на рамото й. Лий се обърна.

— Очите ти са зачервени. — Тя усети раздразнение в гласа му. — Плакала си.

— Страх ме е.

— Какво им каза?

— Вече ти казах. Нищо.

— Дори и на нея?

Лий Блексток знаеше, че той има предвид Фрида Клайн, с онези нейни очи, които я гледаха, проникваха в съзнанието й и виждаха всичко, което тя се опитваше да скрие, и чието изражение беше една ужасяваща смесица от разбиране и съжаление.

— Не бих го направила, Даниъл. Просто отговарях „без коментар“.

Ръката му беше все още на рамото й, тежка и изгаряща през памучната й риза.

— Точно така. Браво!

— Но… — тя млъкна.

— Какво?

— Какво си направил?

Тя забеляза как лицето му потъмня и душата й се изпълни със страх.

— Ако съм направил нещо — отвърна той, — то е за нас двамата. И ако съм го направил, тогава нали знаеш ти каква си?

— Каква съм?

— Непряк съучастник.

— Аз само направих това, което ти ми каза. Това е всичко.

— Непряк съучастник — повтори той, наслаждавайки се на вкуса на тези две думи в устата си. — Това е сериозно нещо.

В полицейското управление й бяха казали същото. Освен това й бяха казали, че още не е толкова късно: тя би могла да им каже онова, което знаеше. Лий вдигна поглед към него и той най-после свали ръката си от рамото й и прибра влажната й от пот и сълзи коса зад ушите.

— Е, добре — каза кротко Даниъл. — Просто прави това, което ти казвам, и всичко ще бъде наред. Ти и аз заедно, нали? Ти и аз срещу останалия свят.

Тя кимна и прошепна:

— Да. Ти и аз.

Десетима мъже без униформа бяха на разположение. Ръководеше ги Карл сън. Той ги раздели по двойки и им каза да бъдат дискретни: къщата на Даниъл Блексток се намираше само на около километър и половина разстояние и макар тя самата да не се виждаше, жилищният комплекс се виждаше отлично, както и шосето, което минаваше през него.

Складовите помещения, откъдето трябваше да започнат, приличаха на разрушен град, който се извисяваше над строителните парцели наоколо: плътни редици от обширни сгради, сливащи се в стена от червени тухли, стотици прозорци, десетки входове. Карлсън вдигна поглед към рушащата се фасада и се намръщи. Трябваха му сто, а не десет полицаи, и дори тогава пак нямаше да бъдат в състояние да извършат щателно претърсване. Опита се да пресметне грубо колко помещения има, но се отказа. Можеше да види дължината на сградата, но не и ширината й.

Главният вход беше покрит с дъски и здраво овързан с вериги. Преди да се стигне до него, имаше дървена ограда, която минаваше навсякъде и на която се виждаше метална порта с катинар. Но Карлсън не се нуждаеше от ключа, който му бяха дали от охранителната фирма „Фелдманс Секюрити“. Беше съвсем лесно да се провре през една от многобройните пролуки в оградата, след което нагази в жълтеникавокафява кал и гъсти плевели. Сега вече му се наложи да използва ключ, но не можеше да не забележи, че няколко от високите прозорци в този участък на сградата бяха изпочупени, а може би и голяма част от останалите прозорци изглеждаха по същия начин. Всеки можеше да проникне вътре: хлапета, двойки, търсещи усамотение и подслон, бездомници и всякакви други хора: любопитни, откачени, самотни или отчаяни.

След като влезе в огромното преддверие, което водеше към складовите помещения, му стана ясно, че е служило за подслон на многобройни обитатели. Боклуци полетяха във въздуха, завихрени от вятъра, който нахлу през отворената врата. Виждаха се фасове, игли, подгизнал вестник, стара обувка, усещаше се смрад от урина. В един ъгъл имаше купчина пепел от огън, който някой беше палил. Карлсън погледна нагоре към стоманените подпори и проядените от червеи дървени рафтове. Мястото беше идеален развъдник на бръмбари, паяци, прилепи и тлъсти плъхове. Птици бяха свили тук гнезда. Но дали Ивет беше тук? Искаше му се да изкрещи с пълно гърло, така че гласът му да отекне през празните пространства, за да й каже, че те са тук, че пристигат, че тя вече е в безопасност. Недодяланата, нетактична, съвестна Ивет, която лесно се изчервяваше, говореше отсечено и крачеше тромаво по житейската пътека.

— Само в тази секция има цели десет етажа — каза Карлсън на полицаите. По два етажа за всяка двойка. Аз ще огледам последния етаж.

Той се заизкачва по металните стълби. Някои от стъпалата липсваха. Ръждата по тънките перила отстрани изцапа ръката му. Всичко тънеше в полумрак, но през прозорците на стълбищните площадки нахлуваха снопове светлина. Оттам се откриваше гледка към проблясващите води на Темза, а в далечината се виждаше Бариерата. От изкачването на многобройните стъпала го заболя кракът. От долните етажи долитаха гласовете на полицаите и шумът от тежките им стъпки. По едно време тези звуци заглъхнаха и единственото, което Карлсън чуваше, беше шум от капеща вода, скърцане, характерно за старите сгради, прошумоляване тук и там. Зад стените беше пълно с потайности.

На десетия етаж липсваха няколко от широките греди, други бяха изгнили и през пролуките се виждаха помещенията отдолу. Карлсън, внимателно си проправяше път. Валма от прах и мъх се търкаляха по пода. В едно от халетата имаше умряла птица, а в друго — дълга маса. Той погледна през прозореца към железопътната линия и към редиците от новопостроени къщи, всяка от тях със спретната зелена морава.

— Къде си — изрече той и гласът му прозвуча странно в това високо и празно хале.

Никой не беше намерил нищо, нито знак за това, че Ивет или Клои някога са били тук.

— Сега какво следва? — попита един млад полицай, чиито очи изглеждаха големи и уморени зад стъклата на очилата му.

— Досега успяхме да претърсим само около една пета от тази сграда. Ще продължим да я оглеждаме стълбище по стълбище. Когато приключим, ще продължим с останалите сгради.

— Какви са параметрите на претърсването, сър? — попита друг полицай.

Добър въпрос, на който Карлсън не можеше да отговори. Търсеха жена, която можеше да бъде навсякъде и която можеше да бъде мъртва. Дори там, в този двусантиметров отрязък от огромната карта на Лондон, имаше хиляди сгради: фабрики, складове, къщурки, колиби, бунгала, контейнери, съборетини. За един кратък миг го обзе безпомощност, след което се стегна и каза:

— Нека засега да се съсредоточим върху тази сграда.

55

Отначало на Фрида й хрумна да отиде до Силвъртаун, просто за да бъде там, да пообиколи, да усети атмосферата или интуицията да й подскаже нещо. Но после си даде сметка, че това щеше да бъде безсмислено начинание. Оставаше й единствено да чака, а това винаги й беше трудно. Трябваше да се залови с нещо, каквото и да било, вместо да се тормози от мисълта, че Ивет беше някъде в огромния град, жива или мъртва.

Жива. Беше сигурна, че е жива. Спомни си изражението на Даниъл Блексток. За него това би било по-интересно. Би му дало повече надмощие. Но това бяха абсолютно безполезни разсъждения. Трябваше да остави полицията да си свърши работата. Тя погледна часовника си, а после си помисли: какво значение има колко е часът?

С какво би могла да се заеме? За сеанси и дума не можеше да става. Би могла да изчисти и подреди къщата си, въпреки че през последните няколко месеца беше правила само това, за да се отърве от всичко, до което Дийн Рийв може би се беше докосвал. Беше измила, изтъркала и изчегъртала навсякъде. Погледна към масичката за кафе. Снопове светлина нахлуваха през предния прозорец и образуваха голямо слънчево петно върху кафявата повърхност. Фрида отиде в кухнята и напълни с вода до половината една стъклена чаша. Върна се, постави я в средата на слънчевото петно и започна да я движи насам-натам, докато сянката започна да пада към масата под правилния ъгъл. Порови се в едно чекмедже и извади два молива — с твърд и с мек графит, а също и един скицник. После седна до масата, сложи пред себе си скицника и двата молива и заби поглед в чашата, съсредоточавайки се в светлината и сянката и освобождавайки се от всякакви други мисли. След една цяла минута тя взе молива с твърдия графит и прокара една линия. Както винаги, се постара да преодолее първоначалното разочарование, което идваше с нанасянето на първия щрих. При други обстоятелства рисунката можеше да бъде всякаква, но сега тя трябваше да се съсредоточи върху нещо специфично, и ето че пръстите й отказваха да се подчинят. Вече виждаше как се проваля.

Фрида остави молива и взе другия, с мекия графит. Опита се да улови нещо от бледосивата сянка, хвърляна от водата, както и от сенките от пречупената светлина в самата вода, но в този миг на входната врата се позвъни. Тя остави всичко и изтича, за да отвори. На прага стоеше Джоузеф.

— А, ти ли си? — каза тя без въодушевление.

— Не радостна да ме видиш?

— Чакам новини — отвърна кратко тя.

Джоузеф влезе вътре и видя оставените на масата чаша и скицник.

— Мислех, че може би си излязла да търсиш.

— Какво да търся?

— Знаеш какво. Да търсиш нея. Ивет.

— Как да я търся? Къде? Това не е игра на криеница.

— Двамата ще я търсим. Ти имаш интуиция.

— Нямам интуиция, Джоузеф. Не съм врачка. Полицията се е заела с това. Всеки момент чакам да ми се обадят и да ми кажат, че са намерили Ивет. Тогава ще можем да се върнем към нормалния си живот.

— Ти искаш аз да си тръгна?

— Не, не. Остани. Ще навредиш по-малко, ако си тук, отколкото ако си навън.

Джоузеф се намръщи.

— Да навредя?

— Извинявай. В лошо настроение съм. Вината не е твоя.

— Аз съм твоята боксова круша — каза Джоузеф.

— Донякъде.

— Уличният стълб, в който колата се блъска.

— Добре, престани.

— Ще сипя по едно питие.

— Чай — каза Фрида.

Джоузеф отиде в кухнята и Фрида го чу как отваря шкафовете и как пуска вода от чешмата. Когато се върна обратно с две големи чаши чай, тя не беше помръднала.

— Продължавай — каза той.

— С кое?

— Да рисуваш.

Фрида взе своята чаша и отпи от горещия чай. Той опари устата й, но иначе беше хубав и й подейства ободряващо. Тя хвана отново молива и се опита да продължи, но магията беше изчезнала.

— Ти нямаш ли работа в градината на Рубен? — попита го тя.

— Утре.

Фрида отново започна да рисува. С помощта на твърдия графит тя се опита да нарисува част от сянката, леко нанасяйки напречни и надлъжни щрихи. Не остана доволна. Може би от разстояние щеше да изглежда по-добре. Фрида вдигна поглед. Джоузеф оглеждаше стената й, прокарвайки пръстите си по нея.

— Нещо не е наред ли? — попита тя.

— Стар — отвърна той. Гипсът. Ще се нагъне, а после ще се напука. Трябва да се изстърже, да се сложи нов гипс и ще стане красиво.

— Сега напукан ли е?

— Скоро. Няколко години и ще почне да се напуква.

— Добре. Може да почака няколко години. А когато започне да се напуква, мога да поживея така още няколко години.

— Електрическата инсталация — продължи Джоузеф. Кога ще я смениш?

— Джоузеф, моля те. Трябва да…

Входният звънец иззвъня отново. Щом отвори вратата и видя лицето на Карлсън, тя разбра, че новините не са добри.

— Досега не успяхме да я намерим — каза Карлсън.

— Тогава защо си дошъл?

— Благодаря ти, Фрида. И аз се радвам да те видя. Трябва да се срещна с Петра и комисаря, след което ще се върна обратно. Имам на разположение двайсет минути, достатъчно, за да ти разкажа новините, или по-скоро да те информирам за липсата на новини, и да си взема един сандвич.

— И тук можеш да хапнеш нещо — предложи Фрида.

Лицето на Карлсън посърна, когато видя съдържанието на хладилника.

— Мога да отида тук наблизо и да ти взема нещо — каза Фрида.

— Не се притеснявай. Не съм толкова гладен.

Карлсън си направи сандвич със сирене и домат.

Не изглеждаше особено привлекателен, но той го излапа на две-три хапки. Пресуши чашата с вода на масата, след което забеляза рисунката на Фрида.

— Извинявай. Това май ти беше моделът.

— Няма нищо. Разкажи ми как мина сутринта.

— Онези изоставени складове… сигурно са напът да бъдат преустроени, но не забелязах знаци за подобна дейност. Цяла сутрин претърсвахме халетата, но не открихме нищо.

— Забелязахте ли следи от нечие присъствие там?

— Какво значи „следи“? Тези помещения са изоставени от години и вътре постоянно проникват хора. Деца ходят да играят там, скитници намират подслон за спане, крадци обикалят, за да търсят скрап. Пълно е с боклуци и всякаква мръсотия, но няма нищо, което да представлява интерес.

— Значи можеш категорично да изключиш складовете като място, където някой би държал Ивет?

— Говориш като адвокат.

— Въпросът ми е важен.

Карлсън помисли малко.

— Бих ти отговорил така: не, не можем категорично да ги изключим. Те са огромни — това е цял един малък град, а не просто отделна сграда и бедата е, че ние сме много малко. В онези постройки има стотици малки помещения. Сигурен съм, че има малки помещения за складиране, които не сме проверили, мазета, кухи пространства между стените. Ние ще продължим да търсим, но не смятам, че тя е там. Мястото прилича на строителна площадка, оградена от жици, с врати и камери за наблюдение. Двама-трима тийнейджъри биха могли да проникнат там. Блексток би могъл да проникне там, ако е сам. Но не мога да си го представя да влезе там с Ивет, независимо дали е била в съзнание, или в безсъзнание.

Фрида примигна при споменаването на това име.

— Тогава какъв е планът ти?

— Планът ми е да отида на тази среща, след което да се върна обратно при екипа от претърсващи полицаи. Ще обиколим и другите складове, старите фабрики, всяко изоставено място. Ще продължим да оглеждаме и най-скритите места. Вероятно ще ни отнеме още ден-два, след което ще трябва да сменим стратегията.

— Какво имаш предвид?

— Ще сложим край на дискретността. Ще обявим публично, че е била отвлечена полицайка. Ще разпространим информацията по медиите, а също и снимката й.

— Нали си даваш сметка какъв риск ще поемете? — попита Фрида.

— По-голям риск ли е от сегашния? Да бъде държана още един ден като пленник някъде, в условия, които не можем да си представим. Ако разлепим снимката й по улиците, има шанс някой да е видял нещо, или да е чул нещо, или да подозира нещо. Това, че е традиционна стратегия, не я прави по-малко стойностна.

Когато Карлсън си тръгна, Фрида и Джоузеф се спогледаха.

— Какво? — обади се Фрида.

— Чакам да направиш нещо. Или да кажеш нещо.

— Добре, Джоузеф, С какво разполагаме?

— Аз пръв попитал.

— Снимката — продължи Фрида.

— Какво?

Фрида извади телефона си и го сложи на масата. После седна и придърпа един стол до себе си, за да седне Джоузеф. Кликна и се порови, докато намери снимката на Клои — упоена, държана в плен, просната върху един матрак.

— Ето — показа му я тя.

— Какво е това? — възкликна Джоузеф, отдръпвайки се с ужасено лице.

Фрида му обясни как се беше появила тази снимка и как тя я беше преснела, преди да я предаде на Петра Бърдж.

Джоузеф изстена и зарови лице в дланите си.

— Това толкова ужасно. Толкова ужасно. Бедната Клои.

— Не мисли за това сега — каза Фрида. В момента то не е толкова важно. Има ли нещо в тази снимка, което да ни насочи?

Джоузеф вдигна глава.

— Да ни насочи към какво?

Фрида така съсредоточено се взря в снимката, че чак очите я заболяха.

— Мисля си дали не бихме могли да разберем откъде идва светлината, което на свой ред да ни подскаже къде се намира това място.

Тя хвърли поглед към Джоузеф. Той беше сбърчил челото си.

— Аз не мисли така — отвърна той.

— Това са пълни глупости — каза Фрида.

— Какво?

— Говоря на себе си, не на теб. Посоката, от която идва светлината, няма да ни подскаже нищо, а освен това на снимката не се вижда източникът на светлина. Едно сиво и празно пространство. Един мръсен матрак на сив фон.

Фрида увеличи образа, след което продължи да го увеличава, докато не започна да се разпада на малки бели и черни квадратчета.

— Надявах се да видя някакъв печат с името на производителя върху матрака — поясни тя. Който да се окаже рядко срещан.

— Няма печат — каза Джоузеф.

Фрида местеше с пръст образа.

— Какво всъщност виждаме? Матрак като всеки друг матрак. А зад него размазан фон, който най-вероятно е част от пода и стената. Това, което ни трябва, е прозорец с гледка към известна забележителност. Единственото, което виждаме, е размазан сив фон с малки бели участъци, сякаш там е нанесена боя.

— Гипсови плоскости — каза Джоузеф.

— Какво е това?

— Плоскости за облицоване на помещения. Той стана, почука с кокалчетата си по стената и поклати глава. — Не. Това тук е тухла.

После се пресегна и почука по тавана. Чу се кух звук.

— Ето тук има гипсови плоскости. С тях се покрива всичко, те служат за изолация при пожар. Плоски, леки и лесно се поставят. После нанасяш боя или слагаш тапет.

— Сега очаквам да ми кажеш, че си специалист по гипсовите плоскости и че можеш да ми кажеш какъв вид точно са тези на снимката.

Джоузеф поклати глава.

— Не. Гипсовите плоскости са просто гипсови плоскости.

— Може ли да има гипсови плоскости в сграда като онази, която Карлсън е претърсвал?

— Възможно е.

— Джоузеф, ето тук трябва да ми помогнеш. Тази снимка преди ни показваше само толкова, колкото Даниъл Блексток е искал да ни покаже. Но сега открихме нещо, за което да се заловим.

Джоузеф разпери безпомощно ръце.

— Фрида, аз иска помогне. Аз иска намерим Ивет. Но на всички места, където аз работил, имало гипсови плоскости: по стените, на тавана, на пода.

Джоузеф и Фрида се гледаха известно време мълчаливо.

— Нека да разсъждаваме малко по-логично — каза тя накрая. Когато тези многобройни складове бъдат превърнати в офиси или луксозни апартаменти и бъдат пуснати за продажба, в тях няма да има открити гипсови плоскости. Права ли съм?

— Всички те ще бъдат покрити.

— Точно така. А Карлсън каза, че сградата, която са претърсвали, е била пълна с боклуци, оставени от разни скитници. В проект за преустройство като този, кои са нещата, които трябва да се направят, преди да се сложат гипсовите плоскости?

— Доста са — отвърна Джоузеф. — Голямо, голямо почистване. Укрепване на носещата конструкция, подмяна на водопроводните тръби, на електрическата инсталация. Гипсовите плоскости се слагат накрая.

— Много добре — каза Фрида. — Значи никой не слага нови гипсови плоскости в стара, изоставена постройка, в мазе, стар гараж или изоставен склад. Те се поставят на доста по-късен етап, непосредствено преди декорирането, нали?

Джоузеф сви рамене.

— Обикновено така се прави.

— Мисля, че те търсят на погрешното място — каза Фрида.

— Сега какво ще правиш?

— Двамата с теб отиваме в Силвъртаун.

56

Преди това тя се обади на Петра.

— Нямаме новини — каза Петра. — Ако науча нещо, ще ти звънна.

— Мисля, че търсят на погрешното място.

— Къде трябва да търсят? Обясни ми.

Въпросът не беше зададен с враждебен тон: в гласа на Петра се долавяха нотки на голямо напрежение. Фрида си представи тесните й ръбести рамене, дребното й изпито лице и бледите й очи.

— Не знам — отвърна тя. — Но има нещо…

Фрида не довърши изречението. Не разполагаше с нищо, освен казаното от Джоузеф за гипсовите плоскости.

— Ако все пак знаеш нещо, макар и малко, кажи ми го.

— Ще ти го кажа. Той под полицейско наблюдение ли е в момента?

— Да.

— Сигурна ли си, че не им се е изплъзнал?

— Преди минута говорих с наблюдаващите го полицаи.

— Блексток беше задържан за разпит, а от почти три дена насам е под полицейско наблюдение.

— Да.

— Значи ако Ивет е жива, тя е сама и навярно е без вода.

Предполагам.

Докато вървяха към буса на Джоузеф, Фрида проведе още един разговор.

— Клои?

— Да? Случило ли се е нещо?

— Къде си?

— На работа съм. Какво има?

— Искам да отидеш до Силвъртаун.

— До Силвъртаун? Близо до „Сити Еърпорт“?

— Да, още сега. Ще ти обясня, когато се видим.

— Добре — съгласи се Клои. — Говореше предпазливо, донякъде изплашено. — Но сигурно ще отнеме време. Ще взема метрото до Тотнъм Хейл, а после ще се прехвърля на наземната железница. Дай ми поне час, ако не и повече.

— Вземи такси.

— Какво става, Фрида?

— Обади ми се, когато наближиш.

— Те следят и двама ни — каза Даниъл Блексток. — Разбираш ли?

Лий го погледна с широко отворени очи.

— Попитах те дали разбираш.

— Да. — Думата прозвуча по-скоро като ридание. — Но не знам какво се случва. Ужасно се притеснявам. Какво става?

Даниъл погледна жена си. Кожата й беше лепкава от пот, под очите й имаше торбички. Косата й беше замазана. По китките й и в сгъвката на лактите се виждаха червени петна от обрив. Той усещаше как сърцето му прескача, кръвта препускаше бясно във вените му, а мускулите му потрепваха неконтролирано, сякаш хиляди мравки пълзяха в тях. Даниъл се насили да изглежда овладян и спокоен. Хвана едната й длан, която беше голяма и мека и се отпусна безжизнено в неговата.

— Лий — започна той, опитвайки се да говори с нежен глас, въпреки че тя беше толкова натежала и отпусната, че му се искаше да я удари, да я разтърси, да я отблъсне от себе си. — Лий, любов моя.

— Да?

— Нали помниш, когато ти казах, че сега сме ти и аз срещу останалия свят?

Тя кимна.

— И винаги е било така, нали? Ти си моята половинка. Ние се пазим един друг, така ли е?

След дълга пауза тя кимна отново. Той сложи ръката си под брадичката й.

— Мога да ти имам доверие, нали?

— Да — прошепна тя. Една едра сълза се търкулна по бузата й и стигна до ръката му.

— Ти вече прекрачи една граница. Наясно си с това, нали?

Мълчание. Той каза отново, този път по-високо:

— Наясно си с това, нали?

Тя отново кимна.

— Както казах, те наблюдават и двама ни. Но мен много повече от теб.

Той махна дланта си изпод брадичката й и нежно погали лицето й.

— Ето защо ще ти кажа какво трябва да направиш. -

Той й се усмихна. Една вена пулсираше на врата му. — След което ще го направиш.

— Пред станцията на метрото съм — каза Клои.

— И ние почти пристигаме.

— Нямам достатъчно пари за таксито и шофьорът започва да се изнервя.

— Ще му платя, щом дойдем. Вече те виждам.

Клои стоеше край таксито, облечена в широки платнени къси панталонки и потник. Джоузеф спря, а Фрида слезе от буса и плати на шофьора, който подозрително преброи парите, преди да потегли.

— Той живее тук, нали? — попита Клои, докато двете с Фрида чакаха Джоузеф да паркира буса.

— Тук наблизо.

— А това е районът, където смяташ, че ме е държал затворена?

— Да.

— И защо толкова спешно ти трябвам тук?

— За да ми помогнеш да намеря Ивет.

— Как очакваш да го направя? — извиси глас Клои. — Знам какво искаш от мен: искаш да се пренеса мислено в онази стая и да си спомня нещо. Да не мислиш, че не съм се опитвала? Да не мислиш, че не правя това постоянно?

— Може би се опитваш да си спомниш и в същото време правиш всичко възможно, за да не си спомниш.

— Имам бяло петно в паметта, Фрида. — Клои сграбчи косата си. — Не мога да се пренеса там като с вълшебна пръчица.

— Помислих си, че като дойдеш тук, на мястото, където се е случило, това може да ти помогне.

— Очакваш от мен да усетя нещо? Да почувствам нещо? — Клон сбърчи нос.

— Точно така.

— Това е откачено.

Клои се огледа наоколо, взирайки се безпомощно в минувачите, в сградите, в колите, бусовете и моторите, които фучаха край тях в слънчевия пек. Три мърляви гълъба кацнаха до краката й и започнаха да кълват нещо по земята.

— Не съм сигурна какво точно трябва да направя.

Джоузеф дойде при тях.

— Сега накъде? — попита той.

Фрида погледна единия, после другия, а след това вдигна ръка и посочи:

— Онези огромни сгради. Ето там. В момента полицията ги претърсва. След това сигурно ще огледат старата фабрика. Но аз съм почти убедена, че Ивет е затворена в някоя по-нова сграда. В някой нов комплекс може би, който не е съвсем завършен.

Тя чу думите си и осъзна, че нямаше какво повече да каже.

— Кой знае… — изрече тихо Джоузеф.

— Мястото със сигурност е празно и там в момента не тече строителна дейност. Може би е строителен проект, който е бил изоставен. Наоколо има цял куп такива.

Тя отвори пътеводителя на Лондон, който носеше със себе си, и сложи пръста си върху един участък, където се пресичаха улици. Над тях премина самолет, който се готвеше да кацне, и летеше толкова ниско, че те усетиха топлината му.

— Ние се намираме тук. — Фрида очерта кръг с пръста си. — И ще претърсим ето това място. Съгласни ли сте?

— Защо? — попита Клои.

— Как така „защо“?

— Защо точно това място? Защо да не е ето тук? — тя ядосано заби пръста си в картата. — Или тук? Защо да не разширим кръга?

— Защото на това място живее Даниъл Блексток.

Фрида сложи пръста си на неговата улица.

— Къщата му е в центъра на очертания от мен кръг. А кръгът е толкова голям, защото днес не бихме могли да претърсим повече от това.

— И това е всичко, с което разполагаш?

Лий Блексток излезе от дома си. В чантата й беше сгъваемият нож — същият, който беше забила неколкократно в ръката на съпруга си. Спомни си как кръвта се беше появила като мехурчета върху кожата му, но чувството на възбуда вече го нямаше. Гадеше й се и й беше студено, въпреки горещината навън. Очите я боляха на ослепителната слънчева светлина.

Лий тръгна бавно по улицата, без да се оглежда наоколо. Някой със сигурност щеше да я следи, беше казал Даниъл, но щеше да бъде само един човек и тя лесно щеше да му се изплъзне. Беше й заръчал какво трябва да направи, забил в нея властния си поглед, от който я побиваха тръпки.

Първо, до магазините. В единия тя купи консерва от риба тон. За вечеря щеше да приготви спагети с риба тон на фурна, въпреки че й се струваше невъзможно двамата да седнат и да вечерят заедно. После влезе в магазина за вестници и списания, взе няколко списания, разгледа ги набързо, след което ги сложи обратно и излезе отново на улицата. После се отправи към парка в непосредствена близост до Бариерата на Темза, като все още вървеше с бавна крачка. Вратът я заболя от усилието да не се обръща назад. Наоколо се извисяваха гигантски строителни кранове. Тук Темза течеше бавно и лениво, все едно беше в друга реалност. Тревата беше пожълтяла от силното слънце, а листата на дърветата бяха потъмнели и увиснали.

Даниъл й беше казал, че когато стигне до входа на парка, ще открие пролука в живия плет от птиче грозде, който го ограждаше, през която можеше да мине. Лий видя пролуката и се провря през нея, препъвайки се в бързината, след което се озова в градина, пълна с храсти — лавандула и разни други. Тя се уплаши, че от силното им ухание ще започне да кашля. Недалеч се чуха преминаващи стъпки и тя затаи дъх. После тръгна по скритата пътека в посоката, от която беше дошла, този път с бърза крачка, почти бегом, а преметнатата й през рамо чанта се удряше в тялото й. След няколко минути Лий излезе отново на широката улица и се смеси с тълпата. После влезе в първия попаднал й магазин. Той беше от типа „Направи си сам“. Лий тръгна покрай рафтовете с бои, едва поемайки си дъх от напрежение.

Застанала до щанда с инструменти, тя извади картата, която Даниъл й беше дал, и се ориентира как да стигне до мястото, което той беше отбелязал с кръстче. Постара се да запомни пътя наизуст, след което прибра картата в чантата си, избърса потните си длани в полата си и отново излезе на оживената улица.

57

— Вече ти казах — изрече гневно Клои. — Не усещам нищо, не чувствам нищо. Не мисля, че някога съм била тук, но явно това не означава нищо за теб. Не знам какво очакваш от мен.

Те стояха на малка улица, която завиваше около тревна площ, в центъра на която беше засадено дърво. Всички къщи бяха съвсем нови; някои бяха със завеси на прозорците и паркирани пред тях коли, макар и само с кална, набраздена пръст там, където би трябвало да са градините им, а други не бяха съвсем довършени. Макар и все още да беше горещо, слънцето вече грееше по-ниско на хоризонта.

— Не е тук — обади се Джоузеф. — Вижте.

Той посочи към една къща през няколко врати по-надолу, където двама мъже със защитни каски работеха по покрива.

— Наоколо постоянно има хора. Не е възможно.

— Прав си.

Фрида отново извади пътеводителя на Лондон.

— Вече бяхме ето тук.

Тя прокара пръст по маршрута, който бяха извървели.

— Сега ще тръгнем в тази посока. Нещо против?

— Какъв е смисълът? — попита Клои. — Аз само се мъкна след вас, без да знам какво очаквате от мен.

Фрида се втренчи в племенницата си, а после извади телефона си.

— Виж отново снимката.

— Не е нужно. Виждам я всеки път, когато затворя очите си.

— Моля те.

Джоузеф се дръпна встрани и се обърна с гръб към Клои, преструвайки се, че гледа конструкцията на покривите.

Клои изкриви лицето си в гримаса.

— Добре.

Фрида й подаде телефона. Клои се загледа в снимката си, на която лежеше просната върху мръсен матрак. Гледа я продължително време, с безизразно лице, а после подаде обратно телефона на Фрида.

— Все едно гледам някаква непозната — каза тя. — Почти усещам онзи матрак под себе си. Усещам и как се опитвам да отворя очите си, но клепачите ми са толкова натежали, че ме мога. А също и миризмата.

— Да?

— Не знам. Това е всичко.

— Добре. Поне се опита.

Докато вървяха, телефонът й иззвъня. Тя го извади от джоба си и видя, че се обажда Петра.

— Да?

— Реших, че трябва да те уведомя. Изгубихме следите на Лий Блексток.

— Как, по дяволите, допуснахте да се случи това?

— И аз съм не по-малко гневна от теб.

Фрида замълча. Не знаеше какво да каже.

— Ами Даниъл? И той ли ви се изплъзна?

— Той обикаля безцелно насам-натам.

— Знае, че го следите.

— Може би.

— Той определено знае.

Най-после моментът беше настъпил и той имаше план какво да прави. Но точно тогава телефонът му иззвъня. На екрана беше изписано името на Сузи Хариман, журналистката от новинарската агенция, която винаги се уреждаше с интересни сюжети, които би трябвало да дават на него. Усети някакво стягане в гърдите и щеше да затвори, но после размисли.

— Да, Сузи?

— Даниъл — каза тя запъхтяно. — Толкова се радвам, че те откривам. Пиша една статия за домашното насилие и реших, че с твоя опит ти си човекът, който може да ми помогне да…

— Не.

— Моля?

— Повече няма да ти помагам — изстреля той, завладян от чувство на свобода и въодушевление. — Защото си една тъпа и невежа кучка, която се развява с изпъчени гърди из редакцията. Не бих си легнал с теб дори да ми плащаха.

Даниъл млъкна и почака, но от другата страна на линията беше тихо. Тя беше затворила.

За момент го обзе силен гняв и светът сякаш се завъртя наоколо. На няколко пъти си пое дълбоко дъх. Тези реплики не му донесоха очакваното удовлетворение.

Но сега не биваше да се разсейва: имаше задача, която трябваше да изпълни.

Той пое с твърда крачка напред. Знаеше, че го следят, но бяха на доста голямо разстояние и вероятно се бяха отегчили от безбройните безполезни обиколки, на които ги беше подложил през последните няколко дни. Железопътната гара на „Докландс Лайт Рейлуей“ се намираше от дясната му страна и той видя малък червен влак, който тракаше към него. Между него и влака имаше обширен пуст участък с останки от циментова настилка, обрасъл с къпинови храсти, коприва и плевели с височината на човешки ръст, а също и рушащи се постройки, в които беше струпан боклук, ръждясали скелети на коли, купища стари гуми, останки от двуетажен автобус, обърнат на една страна. Безброй пъти се беше разхождал в тази пустош, наблюдавайки чайките, които кълвяха купчините боклук.

Даниъл сви зад ъгъла. Това беше неговият шанс. Той извади телефона си от платнената си чанта и го хвърли в канавката. Пое си дълбоко въздух, усещайки как изпълва гърдите му, и се прехвърли през оградата в пустия участък. Когато се приземи на краката си, усети остра болка, едното му коляно поддаде и той изстена, но продължи да се движи тичешком, ниско наведен, докато стигна до една барака, където бяха складирани десетки хладилници с откачени врати и очукани перални машини. Беше прехвърлил всичко това през ума си, докато лежеше буден до Лий нощем, а също и докато беше обикалял улиците, следван по петите от полицаите. Беше обмислил всеки ход, така че сега не му се налагаше да мисли. Продължи да тича през бараката; с крака си ритна нещо меко — не му се искаше да мисли какво беше то — и след малко излезе от другия й край, където стената се беше срутила. Сега не се виждаше от пътя. Продължи да тича покрай планината от смачкани коли и бусове, гледайки ги, без да вижда изтърбушените им седалки и счупени прозорци, нито дивите растения, които бяха поникнали във вътрешността им. После се втурна по стръмния наклон и край редицата от дървета. Обърна се назад, очаквайки да ги види зад себе си, но нямаше никого. Той продължи да тича към изоставените фабрики, чиято плътна сянка падна отгоре му, така че изведнъж му стана студено, въпреки потта, която се стичаше по лицето му.

Спря се за малко край една купчина въглища, за да си поеме дъх. Обърна се отново, но и този път не видя никого. Недалеч пред него беше гара „Понтуун Док“. Той извади от чантата си бейзболна шапка и синя тениска и си ги сложи. Извади също и телефон с предплатена карта и го пъхна в джоба си. Беше помислил за всичко, дори и за нова карта за градския транспорт, за която беше платил в брой. Въпреки че всичко това скоро нямаше да има значение. Изкачи се по железопътния насип и се озова пред гарата. Изправи се и пъхна ръце в джобовете. Дори започна да си подсвирква, но устните му потръпваха и бяха толкова сухи, че нищо не се получи. Влакът пристигна, той се качи и притисна лицето си към прозореца.

Лий вървеше все по-бавно и по-бавно. От дългото ходене на петата на единия й крак се беше появила раничка, а под гърдите и на кръста й се беше събрала пот. След малко спря. Вече беше пристигнала на мястото. Тъкмо навреме. Скоро всичко щеше да приключи. Веднъж се беше опитала да убие един заек, болен от миксоматоза, който се влачеше безпомощно по улицата пред дома им. Беше взела един камък и се беше надвесила над него, но той я беше погледнал с кървящите си слепи очи и тя не беше посмяла да го направи.

Седна на една ниска ограда, обви ръце около себе си и затвори очи. Седя така в продължение на няколко минути, поклащайки се леко. После отново отвори очи и бръкна в чантата си. Докосна сгъваемия нож, а също и по-дългия — онзи, с който щеше да нанесе удара. Наистина щеше да го направи.

Фрида и Джоузеф го бяха правили и преди, когато бяха обикаляли из лабиринт от пресичащи се улици в търсене на едно изчезнало момче. Те крачеха мълчаливо, като наблюдаваха внимателно и се оглеждаха за някакъв знак. Зад тях се тътреше Клои, чиито крака в тежките обувки се бяха подули от горещината. Тя не гледаше към фасадите на редиците от новопостроени къщи, нито към строителните площадки или пък към оградите с големи табели, предупреждаващи минувачите да се пазят. Клои гледаше във вътрешността им. Тя си мислеше за снимката: легнала на матрак с разтворени крака, с вдигната нагоре рокля, и се опитваше да се пренесе в онази стая.

Тримата бяха стигнали до едно кръстовище, от което във всички посоки се виждаха къщи: малки, квадратни, с червени тухли, еднакви на вид, всяка от тях с гараж и малка градинка отпред.

— Сега накъде? — попита Джоузеф.

Фрида се огледа внимателно наоколо. Лицето й беше непроницаемо, черните й очи гледаха съсредоточено. Тя посочи наляво.

— Натам.

Мястото беше пусто. Обичайните звуци от ежедневието: колите по шосето, набиращият скорост самолет над нея — сякаш идваха много отдалеч, като в сън. Вратата беше заключена с голяма ключалка, която сигурно Даниъл беше поставил, а също и с катинар, но Лий имаше ключ. Тя го извади от чантата си. Ръката й трепереше, а пръстите й бяха толкова непохватни, че го изпусна и трябваше да го търси из песъчливата пръст наоколо. Накрая отключи вратата и леко я натисна. Тя се отвори и Лий влезе вътре.

Лъхна я задушаваща топлина и мирис на застояло, на тухлен градеж и дървесина, и на още нещо. Какво беше то? Гърлото й се сви от страх: какво щеше да намери, когато се качеше по стълбите нагоре до стаята вдясно?

— Много е възможно — каза Джоузеф.

Високо над тях летеше самолет, който оставяше бяла следа в небесната синева.

— Така ли мислиш?

— Тези къщи са празни — продължи Джоузеф. Никой не идва тук.

— Откъде знаеш?

— Винаги си личи, когато има строителни работи — отвърна Джоузеф. — А тук няма камиони, няма скелета. Нищо.

Те бяха застанали в края на една сляпа улица и гледаха към парцел от новопостроени къщи, които обаче изглеждаха запуснати и изоставени. Около всяка от тях имаше гъста кал, прозорците им бяха без завеси и зад стъклата беше пусто, пусти бяха и местата за паркиране.

— Има много такива парцели — каза Джоузеф. — На хората им трябват къщи: ето ви къщи. Но строителните компании…

Той махна с ръка.

— Банкрутират?

— Точно така.

— Нека да поогледаме.

Джоузеф ритна с крак вратата на първата къща.

— От най-евтиното дърво — каза презрително той. — Като шперплат.

Фрида хвана ръката на Клои.

— Добре ли си?

Лицето на Клои беше бяло като тебешир. Тя прехапа устна.

— Мисля, че… — промълви тя.

— Да?

— Тази миризма.

Джоузеф помириса шумно въздуха.

— Много къщи миришат по същия начин. На евтини тухли и евтина дървесина.

— Спомняш си този мирис? — попита настоятелно Фрида.

— Така мисля. Да. Точно така.

— Много добре. Браво. Сега ще се заемем да претърсим всички тези къщи. Бързо.

Лий се изкачи нагоре по стълбите подобно на човек, който трудно се движи, стъпвайки на всяко стъпало първо с единия, а после и с другия крак. Не се чуваха други шумове, освен лекото потропване на обувките й и тежкото й дишане. Тя застана пред вратата вдясно, ослушвайки се внимателно, но не чу нищо. Натисна я с пръсти и тя леко се отвори. Тук миризмата се усещаше по-силно, като на нещо, което се разлагаше. Вътре беше сумрачно: Даниъл сигурно беше закрил прозореца.

Лий отвори по-широко вратата и влезе вътре.

— Не става така — каза Джоузеф след третата къща.

Той обгърна с поглед улицата.

— Има много къщи, Фрида.

— Една от тях е. Сигурна съм. Трябва да се разделим. Съгласна ли си, Клои?

Клои кимна. Устните й бяха бледи.

— Да — промълви тя.

Фрида погледна към Джоузеф, който се взираше напред, пазейки си сянка с ръка.

— Какво има?

— Виж онази къща.

Той посочи с ръка.

— Да?

На Фрида й изглеждаше не по-различна от останалите.

— Прозорецът на горния етаж. Виждаш ли го?

— Изглежда по-различен — каза Фрида бавно. Стъклото му не проблясва.

— Защото е закрит. Някой е сложил нещо отгоре му.

В следващия миг тримата вече тичаха надолу по улицата.

58

— Обади се на Петра — каза Фрида.

— Нямам номера й.

Фрида подаде телефона си на Клои.

— Ще го намериш тук. Изчакай ги отвън.

Те застанаха пред къщата. На Фрида й изглеждаше същата като съседните, но Джоузеф поклати глава.

— Бравата различна — уточни той. — Сменена.

— Можеш ли да влезеш? — попита Фрида.

Джоузеф се изсмя, вдигна крак и ритна вратата, после още веднъж. Чу се пукаме и вратата хлътна навътре. Той хукна нагоре по стълбите, следван по петите от Фрида. На площадката се обърна и се затича към предната част на къщата. Вратата беше затворена. Двамата я огледаха. Фрида посегна да я отвори, но Джоузеф я спря и посочи към себе си. Фрида тръсна глава и натисна безшумно бравата, след което бутна навътре вратата. Стаята тънеше в мрак. Джоузеф пристъпи напред, провря ръката си и пипнешком намери електрическия ключ. Чу се леко щракане и всичко се окъпа в светлина. Фрида се провря край Джоузеф. В далечния край, до стената, се виждаше някаква фигура, която тя трудно разпозна.

— Линейка — извика Фрида към Джоузеф. — Веднага.

Тя пристъпи към човешката фигура, която беше с качулка на главата, седнала на пода, с опрян в стената гръб. Взря се внимателно в нея. Някаква корда около врата. Китките вързани с кабел. Синя тениска с мокри петна от кръв. В дясната страна на тялото, високо над гърдата, забит в плътта нож, от който се виждаше само дръжката.

Фрида коленичи, дръпна качулката и видя онова, което очакваше да види, макар и толкова мършаво, че едва се познаваше: бледото, плувнало в пот мръсно лице на Ивет, с язви по кожата и с широко отворени огромни очи, изпъкнали от очните ябълки. Устата й беше залепена с тиксо. От гърдите й се изтръгна дълбоко стенание. Фрида докосна с ръка бузата на Ивет и я погали. От стопеното й тяло се носеше миризма на гниеща човешка плът.

— Ивет. Тук съм. Чуй ме. Сега ще дръпна тиксото. За малко ще те заболи.

Фрида знаеше, че трябва да го направи, но също така знаеше, че Ивет кърви. Нямаше представа колко дълбока беше раната. Едно погрешно движение би влошило нещата. Тя сложи лявата си длан върху челото на Ивет и притисна главата й до стената. С дясната си ръка се опита да забели лентата. С нокътя на палеца си успя да отлепи милиметри от нея, след което я хвана с палеца и показалеца си и я дръпна с рязко движение.

— Не се напрягай — каза Фрида. — Стой спокойно. Аз съм тук. Ние всички сме тук. Сега си в безопасност.

Ивет отвори устата си, но кордата около врата й беше толкова стегната, че не можеше да говори.

Фрида се извърна към Джоузеф.

— Имаш ли с какво да срежеш това?

Джоузеф бръкна в якето си и извади нещо като голямо джобно ножче. Той го разгъна и то се превърна в чифт миниатюрни клещи. Дланите му бяха груби и захабени от работа, но той посегна към тила на Ивет с деликатни движения. Чу се щракане и Джоузеф изтегли кордата от врата й. Тя започна силно да кашля.

— Нищо не виждам — каза Ивет с прегракнал глас.

— От силната светлина е — отвърна Фрида. — Много дълго си била на тъмно. Почакай малко. Очите ти трябва да свикнат.

Ивет вдиша дълбоко няколко пъти, преди да проговори отново, което очевидно й струваше огромно усилие.

— Тя е тук.

— Какво? Кой е тук?

— Тя ми говореше някакви неща и ме удряше — каза с мъка Ивет, хлипайки. — Удряше и удряше.

Фрида забеляза уголемяващите се петна от кръв по тениската на Ивет. От горната част на ръката й също капеше кръв, сякаш беше вдигнала ръцете си, за да се защити от ударите. Фрида знаеше от собствен опит, че намушкването с нож се усещаше като силен удар. Тя се обърна към Джоузеф.

— Отивам да проверя — каза той и излезе от стаята.

Фрида огледа по-внимателно раните на Ивет. От никоя от тях кръвта не течеше на струи. И това беше нещо. Тя отново се наведе към нея.

— Ивет, можеш ли вече да ме видиш?

Ивет кимна едва-едва — прежиленият й врат очевидно я болеше. В лицето й се беше набила мръсотия, косата й беше мазна.

— Аз съм тук. Джоузеф е тук. Ти си в безопасност.

— Не — каза Ивет, хълцайки. — Не.

— Повярвай ми, в безопасност си.

Фрида говореше на Ивет с гальовен тон, сякаш тя беше малко дете, изплашено от тъмното.

— Сега си в безопасност. Но си ранена и кървиш. Сега ще те прегледам. От теб искам да стоиш спокойно, с изправен гръб, а медицинският екип ще бъде тук всеки момент, за да ти окаже помощ.

Джоузеф влезе отново в стаята.

— Задният вход е отворен и от двора се излиза направо на улицата зад къщата. Там е паркирал колата и така е вкарал вътре и Клои, и Ивет.

— По-късно ще поговорим за това — каза Фрида. — Онова твое сгъваемо приспособление има ли ножици?

— Има малки ножички.

— Как се чувстваш, Ивет?

— Уморена. Много уморена.

Сега Фрида заговори със силен и настоятелен тон:

— Добре. А сега те моля да продължаваш да говориш. Важно е да останеш будна. Разбираш ли ме?

Ивет измърмори нещо.

— Не, Ивет, ще трябва да ми отговориш ясно. Знам, че е трудно, но ще трябва да изречеш думите „Разбирам те“.

— Разбирам те.

Ивет гледаше вторачено, а езикът й беше надебелял. От колко време не беше пила вода?

— А сега ще ти разрежа тениската, за да мога да те огледам добре. Съгласна ли си? Кажи „да“, ако си съгласна.

— Да.

Ивет произнасяше думите като в унес. В никакъв случай не биваше да заспива. Фрида взе приспособлението от Джоузеф. Първо разряза кабела, с който бяха вързани китките на Ивет, и ръцете й безжизнено се отпуснаха отстрани. После сряза тениската от долу нагоре точно по средата. Внимателно дръпна настрана двете половини, като гледаше да не докосне или да не раздвижи ножа. Кръвта беше протекла надолу и се беше просмукала през светлосиния сутиен, но по гърдите на Ивет нямаше рани, сякаш Лий Блексток ги беше пощадила поради някакво угризение или колебание. Фрида видя три рани в корема. От тях се стичаше кръв и се събираше като в езерце в скута на Ивет. Но това по-скоро беше добър знак. Ножът не беше засегнал някоя артерия или голяма вена. Беше трудно да се каже, но тези коремни рани сякаш не изглеждаха дълбоки. Фрида си представи как Лий мушка с ножа тялото на Ивет, сякаш събирайки кураж да забие ножа до дръжката. Може би й е пречил шумът от улицата, иначе би я накълцала навсякъде и те щяха да намерят Ивет мъртва.

— Раните не изглеждат дълбоки — каза Фрида. — Чуваш ли ме? Кажи „да“, ако ме чуваш.

— Ще умра ли? — промълви Ивет със сънлив глас.

— Не, няма да умреш. Дори не го казвай.

Тя насочи вниманието си към дръжката на ножа, който нахално стърчеше от тялото на Ивет. Джоузеф проследи погледа й.

— Да го издърпам ли? — попита той.

— Не, не. Дори не го докосвай. Така можеш да навредиш повече. Ножът може да притиска някоя артерия. В такъв случай…

Фрида погледна Ивет. Не искаше да я плаши.

— … е най-добре да остане на мястото си.

— Какво? — попита сякаш отдалеч Ивет.

— Оглеждаме прободните рани — обясни Фрида. — Намушкала те е, но не е сериозно.

— Как ти чувстваш се? — попита Джоузеф.

— И ти ли си тук? — каза Ивет. — Винаги заедно. Фрида и Джоузеф. Джоузеф и Фрида. По-рано си мислех, че сте двойка.

— Не говори — каза Джоузеф настоятелно. — Почивай си.

— Напротив — възрази Фрида. — Тя трябва да говори.

— Тя не е наред с главата.

— Стягах се да пътувам. С влака. Щях да правя разходки сред природата. Сама.

— Къде смяташе да заминеш? — попита Фрида.

— Шотландия. Тогава някой почука на вратата. Беше той. Видях лицето му. И веднага разбрах. Разбрах, че ще ме убие. Разбрах, че ще умра.

— Но ето че си жива.

— Не съм добър човек, Фрида. Не съм и добра приятелка.

Чу се звук на сирена, в прозореца проблясна синя светлина, някой говореше. Тя извика на Джоузеф:

— Иди да ги доведеш.

Той се затича надолу по стълбите. Фрида взе ръцете на Ивет в своите.

— Скъпа Ивет. Ние всички правим това, което можем.

Фрида чу тежките стъпки нагоре по стъпалата. Цялата къща се тресеше от тях. След малко стаята се изпълни с хора в зелени екипи. Една висока едра жена приклекна до Ивет.

— Сериозна загуба на кръв — каза Фрида. — И както виждате, сме оставили оръжието забито в тялото. Държали са я затворена тук. Силно е дехидратирана и оставена да гладува.

— Добре — каза жената. — Отдръпнете се.

Фрида отстъпи назад до стената. Изведнъж Ивет й се видя малка и незабележима, обградена от парамедиците, които си говореха на висок глас. Тя наблюдаваше със загриженост как й включиха две отделни системи.

— Тя умира? — прошепна Джоузеф в ухото на Фрида. — Но аз мисля тя силна и борбена.

— Понякога да си силен и борбен се оказва недостатъчно — отвърна Фрида.

Изражението на Джоузеф се промени, но Фрида поклати глава и направи плах опит да се усмихне.

— Но аз не мисля, че тя ще умре.

Наблизо се чу тихо хлипане. Клои беше влязла с парамедиците.

— Нали ти казах да стоиш отвън — каза Фрида, но без да се гневи.

— Не се стърпях. Исках да видя къде… Това ли е мястото?

— Да, това е.

Клои погледна към случващото се наоколо.

— Но какво, за бога…

И тя избухна в плач. Фрида я притегли и я прегърна.

Стаята се изпълни с още хора със сини и зелени екипи. На Фрида едва не й прилоша сред смесицата от шумове и гледки.

— Успя да я откриеш — каза един глас до нея.

Фрида се озърна и видя Петра.

— А сега вие ще трябва да откриете семейство Блексток. И двамата.

Лий потърси телефона си.

— Те са тук — каза тя.

— Какво искаш да кажеш? — попита съпругът й.

— Видях ги на улицата. Фрида. Онзи неин приятел. И племенницата, Клои.

— Ти къде си?

— Излязох. Трябваше да изляза.

— Естествено. В безопасност ли си?

— Така мисля.

— Направи ли го?

— Така мисля.

— Какво искаш да кажеш?

— Беше трудно. По-трудно, отколкото очаквах. Направих каквото можах. Навсякъде имаше кръв. Също и по мен.

— Браво, моето момиче.

— Но нещата се объркаха. Те са тук. Знаят за теб. И за мен.

Тя изстена тихо.

— Свършено е с нас.

— Трябваше да приключи по този начин. Но с нас не е свършено.

— Как да те намеря?

— Не сега. Първо трябва да свърша нещо.

— Какво?

— По-добре да не знаеш.

— А аз какво да правя? Къде да отида?

— С теб всичко ще е наред — каза Даниъл с безразличие. — Само не се появявай на местата, където обикновено ходиш. Купи си нещо за ядене. Изгледай някой филм.

— Филм?! — възкликна смаяно тя. Обзе я паника, сякаш я заля мръсна приливна вълна.

— Забавлявай се.

— Даниъл, страх ме е.

— Няма от какво да се страхуваш. Всичко ще бъде наред — и с теб, и с мен.

— Кога ще те видя?

— Аз ще те намеря. Когато приключа с всичко.

59

Даниъл знаеше, че този момент все някога ще настъпи. Вече беше на финала и все още можеше да победи. След това те можеха да правят каквото си щат и нямаше да има никакво значение. Той щеше да бъде удовлетворен.

Значи Лий все пак го беше направила. Кой би могъл да повярва? В неговите планове тя беше слабото звено, но ето че накрая се беше справила добре, а сега вече не му беше нужна. Той се запита какво щеше да се случи с нея, когато я откриеха, но му беше все едно, защото предишното му битие и предишното му „аз“ вече бяха зад гърба му. Единственото, което имаше значение, беше тук и сега. Това беше неговият звезден миг — все едно беше застанал в светлината на прожекторите, а всичко останало беше непрогледна тъма. Той, Даниъл Блексток.

Беше слязъл на гарата в Банк и беше взел метрото до станция „Ейнджъл“ в Излингтън. Когато Лий му се беше обадила, той седеше край канала в близост до тунела. От едната му страна мъж с дълга рошава брада и камуфлажно яке ловеше риба със завидно търпение. От другата му страна мъж с грим на очите и лилаво кепе пушеше трева и си пееше замечтано.

Наоколо се разхождаха хора на групи или поотделно. Други правеха редовния си крос със слушалки на ушите, трети караха велосипеди или разхождаха кучета.

Наблизо мина лодка, на чиято палуба две жени и трима мъже пиеха вино и танцуваха на музика, която той не можеше да чуе. Слънцето беше ниско над хоризонта и скоро щеше да падне здрач. След това щеше да настъпи нощта.

Даниъл се изправи и се изтупа. Прибра телефона в джоба си. Хвърли бейзболната си шапка във водата. Отвори платнената си чанта и се увери, че всичко беше там: полицейската карта на Ивет Лонг, навито въже, няколко отвертки, нож. Беше прекарал доста време на „Сафрон Мюз“ и знаеше кои къщи можеха да му осигурят достъп до нейния двор. Трябваше само да размаха полицейската карта на Ивет пред лицата на хората и те щяха да го пуснат да мине. А ако мястото вече беше обградено от полиция, щеше да импровизира, както беше правил досега. Вижте само какво беше успял да свърши, как се беше измъквал от ситуациите. Благодарение на бързия си ум беше вземал мигновени решения и в крачка беше обмислял следващия си ход. Беше творил историята на собствените си престъпления, за всяко от които беше писал репортажи: беше едновременно и режисьор на събитията, и главен герой, и издател. Беше грабнал Клои изпод носовете на приятелките й. Беше отвлякъл Ивет Лонг, която беше детектив от полицията, а всички онези хора, чиято работа беше да разкриват подобни неща, дори не бяха забелязали нейното отсъствие. Беше изтрил от лицето на Рубен Макгил бохемската му усмивка. Беше премахнал завинаги Морган Роситър, все едно беше духнал пламъка на свещ. Беше притискал с крак ръката на Джак, докато не чу изпукването на костта, като в същото време си беше изградил алиби, което беше заблудило всички. Не, не и нея. Той замечтано си спомни начина, по който тя го гледаше с тъмните си очи. Погледът й направо проникваше в съзнанието му.

Но аз не съм никой, помисли си той. Погледнете ме. Погледнете ме добре. Аз съм тук. Тя няма къде да избяга. От мен не може да избяга.

Той се изправи на пръсти, постоя така, после отново стъпи на цяло ходило. Разкърши рамене. Сърцето му биеше силно, но равномерно; дишането му също изглеждаше равномерно. Той избърса длани в късите си панталони и закрачи напред. Също като войник: раз-два, раз-два, ръцете равномерно се размахват отстрани, краката се движат в стройна крачка по горещата земя, брадичката е вирната нагоре, очите гледат право напред, очакват да съзрат опасност, но такава няма. Покрай бездомните мъже и жени, покрай канадските гъски в канала с техните изпънати шии, през Камдън Лок и оживената тълпа от пиячи.

Даниъл продължи да крачи, без да спира. Ако някой се изпречеше на пътя му, той го блъскаше встрани, разливайки бирата му, и човекът започваше да крещи сърдито. Някои поглеждаха с любопитство дребния мъж, който с широка усмивка се блъскаше в тях, вперил невиждащ поглед в нищото, крачещ напред като робот.

Далеч от него, Лий Блексток седеше сгушена в гъстите храсти. Тя не беше помръднала, откакто беше говорила с Даниъл по телефона. Може би, помисли си Лий, тя щеше да седи там цяла нощ, тъмнината щеше да я обгърне и звездите щяха да греят над нея, а тя през цялото време щеше да гледа как реката бавно тече в далечината. Но после отново щеше да настъпи утрото и тогава тя какво щеше да прави? Какво щеше да прави оттук нататък?

Високата трева одраска голите й крака, тя погледна надолу и видя, че по прасеца й има кръв. По лявата й ръка също имаше кръв. Може би имаше кръв и по лицето. Тя наплюнчи върховете на пръстите си и потърка бузите и челото си. От глад усещаше дупка в стомаха си, но също така й се гадеше. Може би така се усещаше сутрешното гадене, но тя никога нямаше да има бебе. Това беше единственото, което някога бе желала: нейно собствено бебе, което да люлее в ръце и за което да се грижи; което да обича и което да я обича. Но Даниъл винаги казваше… Тя стисна очи. Не искаше да мисли за Даниъл. Нито за онази жена на пода и за онова, което беше изпитала, докато мушкаше и ръгаше месото й, а кръвта пръскаше навсякъде… И очите й, които гледаха право в нея.

Тя потърка петното от кръв на крака си, но то беше лепкаво и не можеше да се изтрие. Тя се опита да го изчегърта, но кръвта остана под ноктите й. Имаше нужда да се измие, да смени дрехите си, да поспи. Но къде щеше да отиде? Не вкъщи. Нейният дом вече го нямаше: беше просто една малка кутийка, където двамата с Даниъл бяха живели. Полицаите сигурно вече бяха там: стъпваха с тежките си обувки по чистия под, оглеждаха всичко, претърсваха шкафове и чекмеджета, ровеха из бельото й, опипваха любимите й предмети.

Тя погледна към телефона в скута си. Той нямаше повече да се обади. Изобщо не го беше грижа. Никога не го е било грижа и тя го знаеше. Беше си отишъл и ето че сега тя седеше тук съвсем сама сред храстите и плевелите, а тъмнината постепенно я обгръщаше. Тя сви краката си и ги обгърна с ръце, после сложи глава на коленете си. Поседя така известно време, без да очаква нищо.

В небето над нея се чу шум и тя погледна нататък: отгоре кръжеше полицейски хеликоптер. Нея ли търсеха? Тя затаи дъх и остана неподвижна, въпреки че трепереше от ужас, а в гърдите си усещаше силна болка. Накрая той се отдалечи и отново настана пълен мрак. Тя отново започна да диша нормално.

Погледна телефона си: минаваше девет часът. Можеше да се обади на някого, да помоли за помощ, да се разплаче, да си признае и да попита какво да прави по-нататък. На кого да се обади? Може би на онази жена в приюта, която беше от Турция. Тя говореше слабо английски, но се държеше приятелски. Лий обаче дори нямаше номера й.

Нямаше си никого. Нямаше си нищо. Тя беше никой, не съществуваше за никого. С нея беше свършено.

Лий Блексток се изправи. Сложи телефона в чантата си и се спусна по стръмното към реката. Хеликоптерът вече беше много далеч и приличаше на малка играчка. Все още с чантата в ръка, тя нагази в Темза.

Никой никога не я беше учил да плува. Водата беше студена, а после вече престана да бъде студена и се затвори над нейното натежало и тъжно тяло. За кратък миг тялото й опита да се спаси, но загуби битката и вълните повлякоха на изток мъртвата Лий Блексток.

Даниъл Блексток не преставаше да крачи напред: той сви зад ъгъла и мина покрай плаващия китайски ресторант, а после продължи под моста. Вече се спускаше здрач. Някъде напред се виждаше волиерата на Лондонския зоопарк, в чийто ограден свод кръжаха големи птици. Той се отдалечи от канала и се озова в края на Риджънтс Парк. Коли, автобуси, велосипеди. Стъпи на шосето и около него засвириха клаксони. Слънцето залязваше на хоризонта и изглеждаше като тъмен жълтък. Наоколо се чу смях. Усети свежия полъх на вятъра, който охлади мокрото му от пот лице и го накара да се почувства силен и готов. Светът му предаваше своята енергия.

Отвертка. Въже. Нож. Лицето й оживя в съзнанието му. Безстрастно лице, проникващи в него очи. Как смееше да го гледа по този начин? Та тя не беше нищо повече от жената, която той се готвеше да убие.

Вече беше съвсем близо до къщата й, на не повече от миля разстояние. Малката къща на павираната уличка, със засадени в сандъче билки и котка с костенуркова окраска. Предвкусваше мига, когато тя щеше да разбере, че е дошъл за нея.

Леви-десни, леви-десни. Вече няма връщане назад. Колите ревяха с пълна сила, изгорелите им газове парваха краката му. Тръгна по криволичещ път, потънал в тишина. Пред него се извисяваше кулата на „Бритиш Телеком“. Гигантски кранове се забиваха в небето.

Само още няколко минути. Той изпъна рамене, а по бузата му се търкулна сълза.

Пред него на улицата беше паркиран бус и когато го наближи, вратата се отвори. Отвътре изскочи човешка фигура, но тъй като слънцето беше зад нея, Даниъл не можеше да види лицето й. Виждаше единствено човешки очертания, застанали на пътя му.

— Даниъл — подвикна човекът.

— Какво? — каза Даниъл, а после разбра. — Знаех, че ще ме намериш — изрече той с нотки на възбуда. — Сега вече сме двамата заедно.

Но преди да успее да продължи, всичко потъна в мрак.

60

— Не съм съгласна — каза Фрида.

— Защо ли не съм изненадана? — отвърна Петра Бърдж. — Можеш направо да си напечаташ на една картичка „Не съм съгласна“ и да ми я връчваш след всичко, което кажа.

— Ако екипът ти не беше оставил Блексток да се измъкне, сега изобщо нямаше да водим този разговор.

Карлсън престана да се разхожда напред-назад из кухнята на Фрида и седна на масата до двете жени. Фрида го погледна с изражение, което дори след толкова години го притесняваше.

— Надявам се, че няма да ми кажеш да се успокоя — тросна се тя.

— Кракът ми още не се е възстановил. Не искам да рискувам повторно счупване.

Той й се усмихна леко, но изражението му остана сериозно. Фрида знаеше, че Карлсън се тревожи за Ивет, която лежеше в болница само на няколко преки.

— Виж, Фрида, това, което знаем със сигурност, е, че Блексток няма какво да губи. Няма съмнение, че той ще се опита да се докопа до теб. Задачата на Петра е да направи така, че това да не се случи. Ще имаш охрана както вътре в къщата си, така и отвън пред нея до второ нареждане. Точка по въпроса.

— Но ако си прав — а това вероятно е така, — когато види полицаите да стоят пред вратата ми, той ще предпочете да изчака.

— А ти какво предлагаш? — попита Карлсън. — Ако не ти поставим охрана, това ще го провокира да действа и тогава ние ще го хванем в крачка, така ли?

— Преди да пристъпи към действие.

— Нали знаеш, че плановете имат свойството да се провалят.

— Той е някъде навън. И двамата са някъде навън.

— Ти какво точно искаш? — изръмжа Петра. — Смяташ ли, че ще докажеш нещо, като си играеш със собствения си живот? Ако той се докопа до теб и ти по някакъв начин ни сигнализираш, но ние пристигнем твърде късно, ще си струва ли да пожертваш живота си заради човек като него? Ще хванем Даниъл и Лий Блексток по старомодния начин, чрез търсене, изчакване и разпитване. Не е особено впечатляващо, но накрая ще даде резултат.

— Той не е толкова умен — добави Карлсън.

— Не е нужно да си много умен, за да убиваш хора — възрази Фрида. — Не е толкова трудно. Блексток е доста посредствен, но въпреки това уби Морган Роситър, преби жестоко Рубен и Джак, отвлече полицайка и едва не я уби. Какво ще е следващото, което ще направи?

Внезапно се чу бръмчене. Телефонът на Фрида вибрираше на плота до готварската печка. Тя стана и отиде до него.

— Кой е? — попита я Карлсън.

— Някакъв непознат номер.

Карлсън се обърна към Петра:

— Пуснала ли си телефона й за наблюдение?

— Още не.

Фрида ги изгледа въпросително. Телефонът престана да звъни.

— Е, това решава проблема — каза тя.

— Мисля, че трябва да върнеш обаждането — каза Петра и взе телефона. — Ще включа високоговорителя, ако нямаш нищо против.

Тя извади от джоба си своя телефон.

— Ще запиша разговора.

— Може би е някой, който се опитва да ми продаде двоен стъклопакет — каза небрежно Фрида.

— Нека да видим.

Петра сложи телефона на масата пред Фрида и постави до него своя телефон, а после натисна бутона за връщане на обаждане върху телефона на Фрида. Тримата се наведоха напред. „Сякаш участваме в спиритически сеанс“, помисли си Фрида. От телефона й се чу прищракване, но само толкова. Петра й направи нетърпеливо знак с глава.

— Ало? Кой е? — попита Фрида. Гласът й трепереше и тя се ядоса на себе си.

— Фрида Клайн ли е? — гласът говореше бавно и с равен тон, леко замазвайки думите, но тя веднага го разпозна.

— Даниъл?

— Имам съобщение за теб. Аз…

— Къде си?

Последва мълчание.

— Имам съобщение…

— Откъде да знам, че наистина си ти? Кажи ми къде се намираш?

Отново мълчание.

— Имам съобщение за теб, Фрида.

Фрида понечи да каже нещо, но Карлсън поклати глава и сложи пръст на устните си.

— Понякога ти изпращам цветя. Това признак на добро възпитание ли е?

С израз на недоумение Петра се опитваше да й подскаже с устни въпрос. Карлсън взе един плик от купчината неотворени писма на масата.

— Ти изпращаш хора по петите ми и аз ти ги връщам обратно.

Карлсън написа нещо на плика и го вдигна пред очите й. Изречението гласеше: „Той чете“. Фрида кимна.

— Но няма да ти върна обратно Даниъл Блексток.

Той изричаше бавно и отчетливо всяка дума. Фрида се чудеше дали не се опитва да й изпрати някакво специално послание. А може би беше дрогиран или уплашен. Докато го слушаше, тя се помъчи да добие представа за мястото, където се намираше Даниъл Блексток. Голямо или малко? С твърди или с меки повърхности? Някакви външни шумове? Не успя да долови нищо.

— Даниъл е дете, което пречи на възрастните, а ние знаем какво се случва с лошите деца.

Фрида махна отчаяно с ръце към Карлсън.

— Брус Стрингър ми разказа за жена си, Кристин Стрингър. Кажи на Кристин, че той плачеше, когато ми разказваше за нея, плачеше и когато ми разказваше за децата си. А след това горещо ме молеше да пощадя живота му. Фрида Клайн, Фрида Клайн. Как можа?

Последва пауза. Чу се кашлица, подсмърчане.

— Харесвам дома ти. Харесвам уханието му. Вътре е толкова уютно. Съжалявам, че нанесох известни щети, но трябваше да ти върна собствеността.

Сега в гласа му се чу нещо като хлипане и стенание.

— Къде си? — попита настоятелно Фрида. — С Дийн Рийв ли си? Кажи ми.

Когато Даниъл Блексток заговори отново, думите звучаха още по-бавно, сякаш произнасяше всяка една от тях с усилие.

— Фрида Клайн, веднъж ти казах, че още не ти е дошло времето. Защо не искаш да ме чуеш? Фрида. Престани да се бориш. Престани да упорстваш. Всички ние сме просто листа по дърветата, а ето че е почти септември и есента наближава.

— Стига — каза Фрида. — Пусни го да си върви. Той няма нищо общо с това.

— Фрида, моля те, аз…

Изведнъж гласът на Даниъл Блексток прозвуча по съвсем различен начин, сякаш тези три думи наистина ги беше изрекъл той, но линията прекъсна. Тримата се взряха в телефона.

— Какво, по дяволите, беше това? — възкликна Петра.

— Мисля, че вече можеш да махнеш охраната — каза Фрида.

— Това може да е просто примамка. Да ни накара да свалим гарда.

— Така ли ти прозвуча?

— Независимо от това трябва да го намерим.

— Даниъл Блексток вече е бил намерен — отвърна Фрида.

— Какво беше това за „лошите деца“?

— Смятам, че той ще бъде наказан.

— Като Брус Стрингър ли?

— По-лошо от Брус Стрингър.

— Наказан за какво?

— Задето е нахлул там, където не е желан.

Фрида се изправи.

— Какво ще правиш? — попита я Карлсън.

— Ще изляза да се поразходя.

— Бих ти предложил да дойда с теб.

— Знам. Но трябва да отидеш при Ивет.

— Аз мога ли да дойда? — попита Петра.

— Да, ако искаш.

— Искам.

Двете жени вървяха заедно по улиците, без да разговарят. Дългият ден вече се приближаваше към края си. Накрая Петра каза:

— Ти се справи чудесно.

Фрида само я погледна мълчаливо.

— Не е ли странно усещането, че нещата отиват към приключване?

— Какво имаш предвид?

— С теб се срещнахме преди почти шест месеца, когато тялото на един мъртвец беше открито под дъските на пода ти.

— Да.

— Тогава търсехме Дийн Рийв. Сега намерихме Даниъл Блексток. По-скоро ти го намери. Но не намерихме Дийн Рийв.

— Да, не го намерихме.

— Той все още е някъде там.

Фрида кимна.

— Да — каза тихо тя, гледайки право напред. — Някъде там.

61

Карлсън седеше край леглото й под неестествения блясък на неоновите лампи. Той ту гледаше лицето й, ту спираше погледа си на мониторите над нея: зигзагообразната линия на екрана понякога очертаваше серия от остри върхове, а в следващия миг беше почти равна. Навсякъде имаше тръбички, прикачени към различни части на тялото й. Би било трудно да хване ръката й, ако наистина искаше това, но той не искаше. Щеше да бъде твърде нахално да я докосне, както лежеше в безсъзнание, след като никога преди не я беше докосвал, с изключение на потупване по рамото или хващане за ръката, когато трябваше да се промъкнат през висок вход или да прескочат някоя ограда.

Карлсън си спомни как бяха работили заедно през годините, за престъпленията, които бяха разкрили, и за случаите, когато се бяха провалили. Представи си я такава, каквато беше: недипломатична, недодялана, лоялна и работлива, с неизменните масивни обувки на краката, с начумерено чело и пламнали бузи. Сега тук сякаш лежеше Ивет и едновременно с това някаква непозната. Не само защото беше толкова отслабнала и лицето й изглеждаше страховито — с огромни черти, като на анимационен герой, но и защото без обичайното си напрегнато изражение тя се беше превърнала в чужд човек. Очите й бяха затворени, устата й беше леко отворена; гръдният й кош се повдигаше и спадаше в синхрон с плиткото й дишане.

Медицински сестри влизаха и излизаха безшумно от стаята. Те се навеждаха над Ивет, гледаха показанията на мониторите, проверяваха малките сакчета, чието съдържание капеше във вените й, а после излизаха. По едно време влезе лекар консултант със своя специализант и двамата поговориха шепнешком, след което си тръгнаха. Малко след пристигането на Карлсън беше дошъл и новият комисар. Тя беше разменила само няколко думи с него, но беше останала до леглото известно време, гледайки Ивет смълчано, с изопнато лице.

Фрида дойде малко след три през нощта. Тя притегни един стол и седна от другата страна на леглото, загледана в Ивет. Час по-късно пристигнаха Джоузеф, Рубен, Клои и Джак. Фрида ги чу как обясняваха в коридора защо се налага да ги пуснат, а после вратата се отвори и те влязоха един по един в малката стая, заставайки смутено в долния край на леглото. Джоузеф, чиято брада беше силно набола, а лицето мръсно, извади малка бутилка от вътрешния джоб на якето си, отпи голяма глътка и я подаде на Джак, който направи същото. Фрида забеляза, че под връхната си дреха Джак беше облякъл долнище на пижама на оранжеви и зелени райета, а косата му стърчеше на остри кичури. Лявата му ръка изглеждаше огромна от гипса. Клои беше облечена в стар работен гащеризон, а лишеното й от грим лице изглеждаше съсипано от умора. Всъщност Рубен изглеждаше най-свеж сред тази група от хора, чието съществуване Даниъл Блексток се беше опитал да срине.

— Тя ще се оправи ли? — попита Клои с оглушителен шепот. — Дали ще се възстанови?

— Не говори така, сакат я няма тук — смъмри я Фрида. — Може би ни чува.

Тя погледна към лежащата в леглото фигура и каза ласкаво:

— Ние всички сме тук и те чакаме.

— Върни се отново при нас — присъедини се Карлсън с натежал от умора глас.

Час по-късно Ивет отвори очи. Отначало не виждаше нищо друго, освен ослепителната светлина, от която я заболяха очите. После започна да различава силуети на хора. Искаше й се да попита кои са те, но не можеше да произнесе думите. Тя не знаеше къде се намира, нито коя е. Опита се да си спомни, но за нея това беше нечовешко усилие и се отказа. Отново затвори очи.

— Ивет.

Тя познаваше този глас. Очите й останаха затворени, но върху лицето й се появи усмивка, въпреки че устата я болеше.

— Ивет — повика я Карлсън. — Скъпа приятелко.

— „Приятелко“? — обади се тя с прегракнал глас.

— Да, разбира се.

Ивет отвори очи. Сега вече го виждаше — нейния шеф, мъжа, когото обичаше и който никога нямаше да я обикне. А от другата страна беше Фрида. И как иначе. Винаги двамата. Но той я беше нарекъл своя приятелка. В долния край на леглото й имаше и други хора. Струваше й голямо усилие да се фокусира и накрая видя, че повечето бяха от групата, към която винаги беше искала да принадлежи. Приятелите на Фрида.

— Ще умра ли?

— Не.

Фрида хвана ръката й и леко я стисна.

— Ще живееш.

Изведнъж сетивата на Ивет се възвърнаха и тя отново усети болката и страха. Онзи нож, който безмилостно я ръгаше, и ясното съзнание, че ще изгуби живота си, на който така и не беше успяла да се порадва.

— И всичко вече приключи? — прошепна тя невярващо.

— Да, всичко приключи — успокои я Карлсън. — Ти оцеля.

Зората бавно настъпваше. Болницата отново се превръщаше в място на оживена дейност. Отвън улиците постепенно се изпълваха с различни шумове. Пристигнаха Оливия и Алексей. Оливия имаше изтощен вид, а Алексей поглъщаше всичко с тъмните си очи. Те оставиха Ивет и Карлсън, заедно слязоха надолу по стълбите и излязоха през въртящите се врати, жадно вдишвайки свежия въздух на утрото.

— Мисля си — каза Джак, примигвайки на бледата утринна светлина, — че е време за богата закуска. Наоколо сигурно има места, които отварят рано. В момента умирам от глад.

— Тогава по една английска закуска за всички — каза Джоузеф със светнало лице. — С много пържени яйца, наденички и бекон.

Той прегърна Клои.

— Ти добре?

— Добре съм, само малко съм замаяна. Закуската ще ми дойде добре.

— Фрида? — Рубен я гледаше с въпросително изражение.

Фрида поклати глава.

— Не и аз. Предпочитам да се поразходя.

— Не можеш ли първо да закусиш? Или поне да изпиеш едно кафе?

— Имам нужда да се поразходя.

— Добре. Обади ни се, ако искаш по-късно да се присъединиш към нас.

— Разбира се.

Но за всички беше ясно, че тя няма да го направи.

Фрида ги гледаше, докато се отдалечаваха: Джак с пижамата си на цветни райета и рошава коса, Оливия в предизвикателна червена рокля, Рубен с летния си костюм и лъскава плешива глава, Клои с тежките си обувки и късо подстригана коса, а до нея Джоузеф, висок и широкоплещест, обгърнал с едната си ръка раменете й, а с другата здраво стиснал ръката на малкия Алексей.

Когато се изгубиха от погледа й, Фрида се обърна и тръгна в обратната посока. Едва тогава позволи на преживяното да завладее мислите и чувствата й.

Тя закрачи бързо, отклони се от главния път и тръгна по малките странични улички, където денят за спящите хора едва сега — започваше. Зад нея се простираха пустите крайградски терени на Силвъртаун, Бариерата на Темза и порутените складове, малката къща на сляпата улица, където беше държана Клои, а после Ивет. От лявата й страна се извисяваха проблясващите на утринното слънце небостъргачи и централите на големите корпорации, където мъже и жени в костюми вече седяха зад екраните на компютрите. Фрида продължи да върви покрай магазини, чиито собственици вече вдигаха металните им щори, покрай терасовидни къщи отпреди войната и модерни жилищни кооперации, големи празни църкви и малки паркове. Към нея се приближи уличен чистач, който буташе количката си с окачени на нея торби за смет, а на дръжката й беше закачил снимки на семейството си.

Приятелите й бяха оцелели, но на висока цена: Рубен беше жестоко пребит, на Джак беше нанесен побой и ръката му беше счупена, Клои беше отвлечена, упоена и фотографирана, Ивет се беше отървала на косъм от смъртта. Имаше и други, които не бяха оцелели. Морган Роситър не беше оцелял; Брус Стрингър; самият Даниъл Блексток. Толкова много хора бяха умрели заради Дийн и заради нея. В сънищата си тя виждаше лицата им; те бяха нейните призраци и винаги щяха да населяват съзнанието й.

Фрида забави крачка и спря. Край перилата беше сложен велосипед, боядисан в бяло, на чиято рамка бяха закачени увехнали цветя и венци. Това беше един от онези велосипеди, оставяни на мястото, където собственикът е намерил смъртта си.

Джоузеф си беше поръчал традиционна английска закуска: пържени яйца, тънки филийки пържен бекон, пържени наденички, пържени филийки хляб, пържени домати и гъби. Той изстиска в чинията си кетчуп и добави щедро количество горчица, а после сложи три бучки захар в кафето си.

— Наистина ли смяташ да изядеш всичко това? — попита Клои, стиснала в ръце чаша билков чай.

Джоузеф я изгледа недоумяващо. После бодна с вилицата си една гъба и парче наденичка, потопи ги в рохкия жълтък и ги сложи в устата си.

— Ммм, вкусно — каза той. — Храната е удоволствие.

— Аз пък с удоволствие бих изпила едно „Блъди Мери“, но тук едва ли го сервират — обади се Оливия.

Всички се бяха събрали. Карлсън беше оставил за около час Ивет и сега си хапваше датски сладкиш и пиеше кафе, седнал между Рубен и подпухналата Оливия. Алексей седеше до баща си и гледаше наоколо с тъмните си, тревожни очи.

„Приличат на хора, оцелели след ужасен инцидент“, помисли си Карлсън, гледайки ги един по един. Те не изпитваха необходимост да разговарят, но от време на време някой докосваше другия по рамото или ръката, казваше по нещичко, усмихваше се. Клои намаза конфитюр върху препечената филийка на Джак. Джоузеф поглъщаше шумно купчинката храна пред себе си и от време на време бършеше с длан устата си.

Но Фрида не беше сред тях. Фрида, която беше стожерът на тази разнолика група приятели и която винаги стоеше встрани.

62

Краката й незабелязано я бяха отвели до моста „Ватерло“. Тя се спря по средата и се наведе към реката, в чиито кафяви води се оглеждаха внушителните здания наоколо.

Преди доста време тя и Санди бяха стояли на същото място и той я беше попитал дали би живяла на друго място: Манхатън, Берлин. Тя му беше казала, че човек може да има само един любим град, и това за нея беше Лондон. Но после мъртвото тяло на Санди беше намерено недалеч оттук, довлечено от подводните течения на Темза. Фрида се замисли за него, как я беше обичал и как тя го беше изоставила; как беше намерил смъртта си. Мислите й се прехвърлиха на нещастната, изгубила разсъдъка си Хана Дохърти, прекарваща дните си в клиника за психично болни престъпници. Спомни си за отдадения на професията си Джим Фиърби, който нито за миг не се беше отказал от търсенето на истината за убитите момичета, заради което накрая самият той беше убит. Толкова много призраци… Толкова много хора, на които не беше успяла да помогне.

Фрида постоя там доста дълго, загледана във великата река, потънала дълбоко в мислите си. Не беше забелязала как тълпата от хора, които вървяха пеша по моста, се беше увеличила, а слънцето се издигаше все по-високо в небето на отиващото си лято.

Ние сме просто листа по дърветата… Есента наближава.

Тя потрепери, макар че беше горещо. Есента наближаваше. Мракът се спускаше. Краят беше близо.

Накрая Фрида тръгна обратно и стигна до крайбрежния булевард. Недалеч оттам я чакаше къщата й. Тя мислено се пренесе на малката павирана уличка, отключи синята врата и влезе вътре. Спря се за момент в антрето, вдишвайки познатия аромат на пчелен восък и на книги. После се пренесе в хола, където шахматната масичка беше заредена за партия шах, а котаракът с костенурковата окраска се беше свил блажено във фотьойла, и където през зимата огънят в камината гореше без прекъсване. Мислено влезе в кухнята с жълтите рози на масата и саксията с босилек на прозореца. Изкачи се на втория етаж, мина покрай спалнята си и покрай банята с великолепната вана, която Джоузеф й беше монтирал, продължи нагоре по тесните стълби до таванския етаж, където беше ателието й. Представи си скицника си, отворен на чиста страница, моливите с мек графит, сложени в една вазичка, таванския прозорец, от който градът се виждаше като на длан.

Нейният град. Нейният дом.

Тя обаче тръгна в друга посока, по тесните улици на Сохо, и не след дълго се озова пред познатата врата.

Левин свали очилата си и ги изтри в жълтата си вратовръзка. Той примигна и й се усмихна с онази усмивка, която никога не достигаше до очите му.

— Чух новината — каза той. — Поздравления!

Фрида впери в него тъмните си очи.

— Искам да направиш нещо за мен.

— Какво?

— Направи така, че да изчезна.

1

Превод на Валери Петров. — Бел. прев.

2

Парламент Хил е хълм с височина 98 м, намиращ се в Северозападен Лондон, от който се открива гледка към столицата. Около него има паркове и открити пространства, в които са изградени разнообразни спортни съоръжения. — Бел. прев.

3

Lопdon Сity Аirport е петото по големина летище в Лондон, намиращо се на 7 мили източно от Лондонското Сити и близо до Кралските докове в Източен Лондон. — Бел. прев.

4

Серия от 10–20 психотерапевтични сеанса, по време на които пациентите се обучават да решават емоционалните си проблеми чрез промяна на начина си на мислене. — Бел. прев.

5

В притчата се казва, че когато добрият самарянин намерил на пътя пребития и ограбен от разбойниците човек, той не минал от другата страна, за да продължи, както направили предишните двама пътници, а се спрял до него и му помогнал. — Бел. прев.

6

Англ. Еаrworm — натрапчива мелодия или реплика, която упорито звучи в главата на някого. — Бел. прев.

Content

Ники Френч
Призори в неделя
Фрида Клайн #7

Част първа
Мъртвецът под дъските

1

2

3

4

5

6

7

8

Част втора
Изгубеният уикенд

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

Част трета
Трупът зад вратата

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

1