Цое Єнні

ПОКЛИК МУШЛЯНОГО РОГА

I

Еліза не знала, куди вони їдуть. Дівчинка вклякла на задньому сидінні і розглядала у вікно, як зменшується їхній будинок. Останніми тижнями з квартири зникало дедалі більше речей. Мама енергійно відчиняла шухляди і дверцята шаф і складала їхній вміст у коробки. Щодня кімнати порожнішали, й Елізі здавалося, що її голос у цих кімнатах відповідно гучнішав.

Кілька дітей, з якими вона іноді гралася, саме вилетіли зі свого ґанку на тротуар. Еліза постукала у шибку і довго махала їхнім спинам, які в очах ставали дедалі меншими.

Вони проїхали вздовж своєї вулички, звернули на велику вулицю і, вкриті тінню високих будинків, шмигнули у потік ранкового транспорту, що захлинався на перехрестях. Еліза розглядала відображення їхнього маленького жовтого авта у магазинних вітринах. Воно їхало, щільно оточене іншими машинами, наче ланка одного великого ланцюга, що розпадався при наближенні до перехресть та естакад, й автівки віялом розліталися на всі боки.

Бабуся Авґуста жила за якихось кілька кілометрів від міста у будинку, що раніше слугував складом припасів. Старий склад, оточений горами і лісами, лежав поблизу невеликого села, де міста не було ні видно, ні чутно.

Еліза здалеку впізнала скупчені біля узлісся будиночки, що визирали з-за пагорбів і поворотів, наче гралися з нею у хованки. Швидкісне, проте завжди порожнє шосе розтинало село навпіл. По його краях вишикувалися хати. Коли вони в’їжджали у село, Еліза помітила, як якийсь чоловік, спершися ліктями на підвіконня, голосно розмовляв із жінкою, котра поливала квіти при вікні у будинку навпроти. Гуркіт двигуна розполовинив їхні фрази. Чоловік і жінка на мить замовкли і подивилися вслід жовтому авто, поки на розі біля продуктової крамнички воно не звернуло у бічну вуличку.

Склад стояв трохи віддалік села, на узвишші. Будинок оточувала алея витких рослин. Еліза впізнала бабусю, яка курила у своїй зеленій альтанці, наче чекаючи на їхній приїзд. Дівчинка піднялася високими сходами і кинулася Авґусті в обійми. Бабуся притисла онуку до своїх грудей, що пахли вівсом і тютюновим димом. Якби її воля, Еліза ще довго простояла б так, у бабусиних обіймах, якби не мама, яка вже зайшла до вітальні і нетерпляче їх кликала.

Авґуста завела онуку на кухню, дістала з шафки коробку печива і сказала чекати її тут. Жуючи масляний кекс, Еліза стояла на кухні і розглядала садок через віконечко у дверях. Вона пригадувала, як колись бабуся повела її на грядки, і вони розмовляли про квіти, наче про спільних друзів. Бабуся називала їй кожну квітку, а Еліза відповідала, чи пасує ця назва до рослини. Більшість здавалися їй неправильними, і вона називала їх по-своєму: «Це не енотера, а жовтосвічка», — казала вона. Або «Декоративний мак — це гномова парасолька». Але тепер квітки посхиляли свої голівки донизу, наче сонце зламало їм карк.

Бабуся Авґуста була теплою задимленою горою. Повітря у кімнаті завжди важіло синюватим туманом, який здіймався від її пінкової люльки і чіплявся за широкі спідниці. Авґуста постійно носила по кілька спідниць одну поверх іншої. Вона ходила по будинку, метляючись між усіх цих шарів тканини, немов у задимленому дзвоні, так, наче рано чи пізно і сама мала перетворитися на дим. Перетворитися, піднятися до стелі і розчинитись у повітрі. Бабуся ніколи не провітрювала, а коли мама намагалася відчинити вікно біля столу, на якому стояли і лежали книжки, чашки з-під кави, велика мушля і табакерки, бабуся виймала з рота люльку і з серцем гукала: «Ану не руш кватирки!» Вона вірила, що через прочинені шибки до неї може залетіти вітер і бозна-куди завіяти дим разом з її душею. Не розуміючи, мати знизувала плечима й опускалася на стілець, хитаючи головою і тихо лаючись. Коли обидві сідали до столу і розмовляли, Еліза виходила у садок. Влітку вона збирала стиглі сливи, що падали з дерева. Підгнилі вона розламувала навпіл і розглядала, як мурашки торують шлях у темно-фіолетовому м’якуші. Еліза знала, що тримає в руці щось давно зіпсуте і гниле, проте не могла викинути сливу і, як заворожена, спостерігала за миготливим світиком усередині. Проте здебільшого вже через кілька хвилин мама й бабуся починали сваритися, мама рвучко хапала Елізу за руку, тягнула до машини і мчала геть. Дівчинка дивилася з вікна на бабусю, яка стояла в альтанці, вони махали одна одній руками і робили знаки, поки мама не звертала на першому ж повороті.

Еліза почула в себе за спиною збуджений мамин голос. Ну от, знову. Дівчинка, яка досі стояла на кухні і дивилась у садок, озирнулась. Через шпарину напівпрочинених дверей їй збоку було видно маму. Цього ранку та сіла до столу і, не вагаючись, відчинила вікно. Елізину валізу вона поставила посеред кімнати і засіла за нею, наче у шанці. Мама про щось умовляла бабусю, та мовчки сиділа у кріслі і курила. Здавалося, що слова, які мама збиралася вимовити, спочатку проступали на її обличчі, і з кожним словом, яке вона викрикувала до бабусі, її риси ставали дедалі більш рішучими і жорсткими. Потім вона крутнулася на підборах і вийшла. Еліза дивилася на маленькі круглі цятки, що зосталися на килимі від її каблуків. Коли бабуся зайшла у кухню, дівчинка почула, як захряснулися дверцята машини. Еліза мовчки застигла перед кухонним вікном, з надкушеним печивом у руці. Авґуста обійняла її ззаду, і її руки сповили дівчинку, наче два ремені безпеки.

На першому поверсі колишнього складу стояли поряд два подружні ліжка. Бабуся вже десять років спала сама, біля порожнього ліжка свого покійного чоловіка. Відколи він помер, вона щотижня вперто змінювала білизну на його ліжку. Тепер там спала Еліза. У перші тижні дівчинка часто не могла заснути. Вона прислухалася до жебоніння річки, яка текла неподалік; її плюскіт змішувався з важким сопінням Авґусти і потріскуванням дерев’яних сволоків над головою. Під час дощу річка гучнішала і витісняла тихі шерехи будинку. Еліза уявляла собі, що вода через вікно вривається до кімнати і вони з бабусею у пітьмі плавають у своїх човниках-ліжках. Зранку дівчинка прокидалася, заплутавшись у ковдрі. Іноді, щоб заснути, вона клала голову на бабусин живіт. Живіт був м’який, і голові було дуже зручно. Вона щільно притулялася вухом до теплої поверхні і слухала дивовижні звуки. Там щось булькало і шипіло. Еліза вирішила, що у бабусі в животі хтось запускає феєрверки. Коли дівчинка заплющувала очі, їй марилися водоспади, дерево, що лускало у вогні, чи петарди. «Ти вибухаєш», — сказала вона якось бабусі, коли концерт у її животі лунав особливо голосно. Бабуся так сміялася, що Елізина голова аж підстрибувала в неї на животі.

Із задньої частини альтанки було видно долину і річку, що, звиваючись, ховалася в лісі. На протилежному боці стрімко здіймалася до узгір’я полонина, на якій випасали худобу. Посеред плато стояло одне-єдине дерево. На захід від нього за густими ялиновими лісами стриміли у небо Сім Жеребців — могутній масив Ементальських Альп із семи велетенських скель, що посхилялися одна на одну. Елізі здавалося, що вони більше схожі на сім сірих голомозих голів без облич. Проте ввечері, коли сонце заходило за гори і кидало свої червоні промені на сірі скелі, на них раптом проступали тіні і червонясті контури. Світло вирізьблювало на поверхні скель обриси конячих голів. Разом масив створював щось на кшталт групи коней, що біжать клусом. Ясними погожими вечорами здавалося, що вони мчать до глядача і спускаються в долину. «Знову вони гарцюють», — казала в таких випадках Авґуста. Та варто було сонцю сховатися за Сімома Жеребцями, як барви враз блякли, тіні зникали, а скелі знову западали у свою гладеньку сіру нерухомість. Якийсь час ще можна було роздивитися їхні силуети, а потім і вони розчинялись у темряві.

Удень Еліза допомагала на городі, який бабуся влаштувала перед колишнім складом. Авґуста вирощувала помідори, квасолю і салат, і її руки поринали в землю, наче були її органічною частиною. Еліза полола бур’ян, вибирала з салату слимаків і заливала їх пивом. Зі змішаним відчуттям подиву й огиди вона спостерігала, як брунатні слизькі істоти блискавично розчинялись у пиві, танули, наче самі складалися з суцільної рідини, перетворювалися на калюжки. Перед тим як облити слимаків, вона нагиналася й уважно спостерігала, з якою натугою вони намагалися заповзти назад на рослини. Кожній своїй жертві дівчинка вигадувала ім’я: «Джиммі, ти робиш дурницю», — повчала вона. Або: «Мені дуже шкода, Франку, але тут тобі й смерть». Потім вона випростувалася і рівною впевненою цівкою виливала на слимаків пиво. Коли пляшка порожніла, Еліза сідала на камінь і втомлено розглядала плоди своєї праці.

Проте найбільше вона любила вибирати соняшникове насіння. Під кінець дня, налузавши його цілу миску, вона втішено віддавала її бабусі, немов подарунок.

А чого соняшники звуться соняшниками? — одного разу запитала вона Авґусту.

Бо вони жовті, як сонце.

Але ж сонце не висить на стеблі, а не росте із землі, — заперечила Еліза, чим страшенно розвеселила бабусю, аж та засміялася на всі свої пожовклі від тютюну зуби.

Сонце — це вогонь, невгасимий вогонь, — пояснила вона. — А соняшники — то маленькі сонця, що попадали з неба на землю. Вони так довго летіли, що вистигли, і тепер намагаються коренями добути собі тепла із нутрощів землі.

Раз на тиждень бабуся пакувала рюкзак і будила Елізу раніше, ніж завжди. Вони виходили з хати у прохолодне ранкове повітря. Еліза мерщій збігала униз по схилу через високу, ще мокру від роси траву, що лоскотала її босі ноги. Вона чекала на Авґусту внизу, на старому дерев’яному мосту через річку; бабуся у своїх широких спідницях спускалася повільно. На тому боці річки вони сходили з дороги, піднімалися полониною і щоразу, коли озиралися назад, їхня домівка ставала дедалі меншою. Дорогою Еліза скубала квітки конюшини і висмоктувала сховані в них блискучі крапельки роси. Бабуся жувала щавель. Часом вони зустрічали сторожких звірів, козицю чи оленя, які завмирали на кілька секунд, мов заморожені, з панічно великими очима, а потім рвучко зривалися з місця і швидкими зигзагами летіли геть. На гребені гірського хребта вони зупинялися перепочити під кленом — єдиним деревом на цьому узгір’ї. Старе, розщеплене блискавкою дерево було улюбленим місцем Авґусти. Багато років тому громовиця випалила у стовбурі дірку, а вогонь майже вигриз його зсередини. Еліза залазила у чорний, обвуглений отвір, наче в печеру. Всередині пахло вологою деревиною, а ще там жила сила-силенна мурах. Вони спорудили біля дерева високий мурашник із попелу, кори і шматочків смоли. Бабуся сідала у вузенькому затінку на корінь клена і набивала люльку. Звідси річка в долині здавалася тоненькою сіро-зеленою стрічкою, а колишній склад стояв самотою на своєму узвишші віддалік села, наче чужинець.

Того дня, коли налетіла гроза, спершу на небо набігли легкі хмарки — біле мереживо, крізь яке просвічувала яскрава блакить. Теплий вітерець ласкавою рукою куйовдив довге темне Елізине волосся. Супроводжувана Авґустиним сміхом, дівчинка скакала від однієї квітки конюшини до іншої, нахилялася до кожної і вдихала пахощі, аж їй памороки забивало. Та не встигли вони дійти до узвишшя, як налетів дощ, раптовий, з краплями завбільшки з горіх. Еліза помчала до клена, що простягав їй свою єдину досі живу гілку, наче руку. Його слабкі листочки тріпотіли на вітрі, схожі на пальці знервованої людини. Здавалося, гриміло зусібіч, немов кругом у повітрі хтось розбивав на шматки великі важкі предмети. Еліза залізла у печеру в дереві, бабуся тримала над головою рюкзак, щоб захиститися від дощу. Налякана швидкістю і могутністю грози, дівчинка підтягнула коліна до підборіддя, скрутилася калачиком і спостерігала, як важкі краплі прибивають до землі траву і квіти. Щойно вона була з ними єдиним цілим, а тепер — кленова бранка. «Цей дощ — убивця», — сказала Еліза бабусі, яка сиділа перед деревом у своїх мокрих спідницях; побачивши, що дощ і не думає вщухати, а від Семи Жеребців у долину простягаються смуги густого туману, наче килим, повільно розгортаний невидимою рукою, бабуся з онукою вирішили більше не чекати і повертатися додому.

Наступного дня Авґуста злягла з кашлем, а Еліза метушилася в хаті і заварювала їй чай. Бабуся написала, що потрібно купити в магазині; то було вперше, коли Еліза сама пішла у село. Дощ не вщухав, вода потоком збігала вулицею, а дівчинка чалапала посеред нього у своїх гумових чобітках, прислухаючись до їхнього рипу і відчуваючи, як її одяг важчає від води.

У селі була одна-єдина крамничка, з темними дерев’яними полицями аж під стелю, напханими харчами. У вузеньких проходах завжди товклося багато людей, штовхаючись ліктями. За прилавком стояла товста продавчиня, й Еліза жодного разу не бачила, щоб та мовчала. Вона завжди з кимось щось так жваво обговорювала, що зрештою до розмови долучалися всі, хто був у магазині. Погомонівши, одні люди виходили зі своїми покупками, натомість заходили інші, і розмова тривала, доки крамничка не зачинялася. Продавчиня берегла розмову, як бережуть вогонь, коли бояться, щоб не згас. При цьому вона розмахувала своїми червоними руками і кивала головою, аж окуляри сповзали їй дедалі нижче на ніс, й Еліза мріяла колись побачити, як вони впадуть. Цього разу, зайшовши до крамниці, дівчинка одразу ж шмигнула поміж людей до прилавку і простягнула продавчині свій список покупок.

«А це та дівчинка, що вже кілька тижнів живе внизу, у старої з колишнього складу?» — запитав хтось, і раптом усі покупці втупилися в Елізу. Хто стояв далі поміж полиць — повиходили наперед, повитягували шиї і зацікавлено розглядали дитину перед собою. «Бідолашка, — обурено сказала одна пані, — її треба віддати до притулку, стара ж несповна розуму!» Інші з нею погодилися, дружно закивали головами. «Ото днями сновигає зі своєю дивною люлькою в зубах, хтозна, чим вона взагалі займається?» — «Видно, думу думає», — озвався з-за полиці перший голос. На якусь мить у крамниці всі стихли. Вислів заскочив усіх, наче лавина, яка щойно зірвалася з гори і, беззастережно зростаючи, котилася в долину. Поступово вираз облич почав змінюватися, кутики вуст поповзли в боки, і раптом крамниця вибухнула розкотистим реготом. Від нього тіло опасистої продавчині трусилося так, що вона мусила вхопитися за прилавок, немов рятуючись від поштовхів. Щоразу, коли товариство спинялося, щоб вдихнути повітря, чи регіт от-от починав стихати, хтось повторював «Думу думає!», і знову всі порскали сміхом, хапалися за боки, згиналися, як від болю. То був глузливий регіт, сповнений злості, він вчувався Елізі ще довго після того, як вона примчала до бабусі в хату і замкнула за собою двері.

Цілих два тижні Авґуста не вставала з ліжка. На дерев’яній поверхні її приліжкової тумби позалишалися відбитки від тарілок із супом та чашок чаю, незчисленні кружальця накладалися одне на одне, — то від рідини, яку бабуся розхлюпала своїми тремтячими руками. Хвороба з’їла її тіло, і коли жінка підвелася, спідниці висіли на ній, як вітрила без вітру. Відтоді рюкзак залишався у шафі. Бабуся воліла сидіти у великому кріслі, яке Еліза щоранку виносила їй на веранду, і дивитися на Сімох Жеребців. Вона чекала вечора, тієї миті, коли червонясте призахідне сонце перетворить скелі на прудких коней. Іноді їх оповивав такий густий багрянець, що здавалося, ніби вони страшенно розлючені; у такі миті Еліза спостерігала, як бабуся з посмішкою рухала губами, але не промовляла жодного слова. Тоді дівчинка ходила по хаті навшпиньки, так, ніби Авґусті міг зашкодити навіть найменший звук.

Почалася спека, бабусині рухи сповільнилися ще більше, тож Елізі довелося самій виконувати майже всю роботу в садку і на городі. І поки Авґустин простір активних дій дедалі звужувався, її онука влаштовувала вилазки далі й далі. Вона спускалася до річки, збираючи камінці, комах і квіти. Тепер вона вже сама долала далекий шлях до клена, і щоразу, коли досягала узгір’я, дерево простягало їй свою гілку-руку. Дівчинка притулялася спиною до стовбура, відчуваючи товсту порепану кору, і розглядала долину через бабусин бінокль. Еліза знаходила колишній склад і впізнавала Авґусту — маленьку фігурку, що сиділа у кріслі на веранді з незмінною люлькою в роті. Одного разу вона підняла руку, й онуці здалося, що то бабуся їй помахала. Дівчинці було весело від того, що вона могла гратися з бабусею — наближувати до себе, віддаляти і змінювати її розмір за своїм бажанням. Варто було нахилити бінокль — хата з бабусею і вся місцина ставали на ребро. Бінокль був продовженням її очей, і їй здавалося, що вона може охопити всю місцевість. А коли вона рвучко повертала в інший бік голову разом із біноклем, пейзаж зливався перед її очима: колишній склад, Сім Жеребців, дерева — все змішувалося, і реальність перетворювалася на незчисленні малесенькі різнобарвні цятки, перемішані між собою.

Щовечора Авґуста брала зі столу велику мушлю — Тритонів ріг — і виходила на альтанку. Тримаючи її обома руками, вона щосили сурмила у гострий кінчик, відшліфований, наче мундштук. Низький пронизливий звук було чути по всій долині, він долинав навіть до клена на узгір’ї. Для Елізи то був знак, що час повертатися додому. Цю мушлю дідусь привіз зі своєї мандрівки до Південного моря. Авґуста розповідала, що тамтешні острів’яни використовували ріг із мушлі як інструмент, щоб передавати сигнали на далекі відстані. Еліза любила тримати білу мушлю в руках. Вона дивувалася з її пористої поверхні, зі спіралеподібних борозенок ззовні і цілком гладенького перламутру всередині, який залежно від освітлення мерехтів рожевим або голубим. Вона притуляла мушлю до вуха і слухала, як шумить її власна кров. Їй здавалося, що звуки не походять із її тіла й не належать до нього, а є чимось далеким, ніби голосом майбутнього, яке кортіло відшукати.

Еліза вірила, що в усіх речах хтось живе: каміння, грудки землі, навіть повітря здавалися їй живими істотами, що взаємодіяли з іншими. Про це вона розмірковувала, лежачи на скелі біля річки чи на лузі, занурившись обличчям у траву.

Коли вечоріло, поклик мушляного рога прокладав місток до її самоти і кликав дівчинку назад, до бабусі і колишнього складу. Спершу Еліза відчувала полегшення, зачувши цей гук, та з часом він дедалі частіше переривав її вилазки. Глибокий непомильний звук розходився долиною, наче ласо, яким бабуся намагалася її впіймати. Дівчинці здавалося, що кожного вечора він лунав дедалі голосніше і пронизливіше, наче бабуся знала, що онука від неї втікає.

Щодня рано-вранці маленький жовтий автобус об’їжджав кожне подвір’я і збирав дітей до школи. Тепер він зупинявся і перед колишнім складом, і завше в ньому зчинялися лемент і штурханина через місця біля вікон. Що більше дітей сідало в автобус, то сильніше його гойдало під час поїздки по рівній дорозі, і водій марно закликав зберігати спокій. Коли вони нарешті під’їжджали до школи, малі пасажири лежали на сидіннях, попадавши одне на одного. Дівчинка, з якою Еліза сиділа за однією партою, вже на другий день поклала свою лінійку поперек столу. «Це кордон, — сказала вона, — ніколи не заходь за нього. Всі знають, що твоя бабуся несповна розуму!» Потім вона відвернулася і більше не дивилася на сусідку.

Еліза спостерігала, як поміж школярів виникала дружба. Хто до якої групи належав, вирішувалося у перші тижні, а хто залишався сам — зазвичай мав бути одинаком назавжди. На перервах самітники не виходили на подвір’я, як усі інші, а тинялися шкільними коридорами і чекали на дзвінок, щоб повернутися у свій клас. Обидва сини завгоспа полюбляли розважатися: на перерві вони заходили у школу, ловили першу-ліпшу дитину, яка їм траплялася, витягали її надвір, у кущі, і там спокійно її гамселили. Якось у них з’явилася ідея змушувати своїх жертв віддавати їм кишенькові гроші в обмін на спокій протягом місяця. Першого дня кожного місяця брати, наче ловці, ставали праворуч і ліворуч від входу в школу і вимогливо простягали руки учням, які мали платити. Їхній батько, завгосп, щоранку у шкільному підвалі роздавав школярам молоко. Він носив синій робочий комбінезон, наче механік у гаражі чи на автозаправці. Під поглядом його маленьких пронизливих очиць кожна дитина зіщулювалася, швиденько забирала молоко і притьмом бігла геть. Ніхто не сумнівався у чутках, начебто він колись відірвав одному учневі мочку вуха.

Еліза уникала братів. Вона намагалася нікому не дивитися в обличчя, а на перервах часто замикалася в туалеті. Дівчинка ні з ким не розмовляла і, перебуваючи на території школи, уявляла себе невидимкою, безтілесною, наче повітря.

Зима настала рано, раптово, майже без переходу від довгого літа, і температура впала незвично швидко. Земля замерзла, випав сніг, укрив собою дахи будинків і звуки, в селі стало ще тихше, ніж зазвичай. Еліза відкидала лопатою сніг перед хатою, а бабуся, закутавшись у пледи, сиділа біля грубки і дивилася у вікно на Сімох Жеребців. Вона підводилася лише зрідка, щоб зішкребти з шибок морозні візерунки, які затуляли їй краєвид. Вечорами вона почала співати пісень, які, здавалося, походили з давно минулих років. Еліза швидко їх повивчала і підспівувала, тож іноді низький Авґустин та високий Елізин голоси лунали в колишньому складі навіть пізно вночі.

Якось, коли шкільний автобус не зміг подолати замети й уроки на кілька днів скасували, дівчинка лягла животом на підлогу і заходилася малювати мушляний ріг, який уже впродовж кількох місяців німо лежав на столі. Еліза припинила відкидати сніг з доріжки до хати після того, як увесь ранок пробовваніла на морозі, марно намагаючись загнати лопату у злежану кучугуру снігу.

«Зима не хоче бачити людей», — сказала бабуся, коли розчарована Еліза повернулася з лопатою в хату. Вночі дівчинка слухала приглушений плюскіт річки, десь далеко-далеко, наче сніг збільшив усі відстані надворі, а тут, у хаті все навпаки зменшилося. Бабуся лягла спати, не знявши спідниць, а Еліза намагалася не рухатися під ковдрою, аби швидше нагріти місце.

Одного з перших сонячних днів того року якась учителька, затримавшись після уроків, випадково побачила, як завгоспові сини за школою переїхали новонароджених кошенят велосипедом, а потім зі сміхом переможців позакидали тільця у високі кущі. До них узялися, і батько покарав їх двома тижнями домашнього арешту. Про це одразу ж довідалася вся школа, й учні, в яких місяцями забирали їхні кишенькові, голосно раділи покаранню. Через два тижні брати підвищили платню за свій захист, як вони це називали, і почали додатково змушувати інших виконувати за себе домашні завдання.

Сонце стояло в зеніті, коли Еліза, вийшовши зі школи, вирішила не їхати шкільним автобусом додому разом з іншими учнями. Вона зняла черевики і пішла пішки луками вздовж дороги. Земля під її босими ногами ще видихала зимовий холод. З вологої трави прозирали перші жовті і фіолетові крокуси. Земля була м’яка від розталого снігу, й Елізі пригадалося, якою твердою і запилюженою вона була під кінець минулого літа. В селі на вулиці не було видно жодної людини — всі обідали у своїх домівках, із напівпрочинених вікон було чути голоси і бряцання посуду. Дійшовши до продуктової крамнички і звернувши у свою вуличку, Еліза побачила листоношу, що йшов їй назустріч. Дівчинка здивувалась, адже зазвичай о цій порі він уже давно порозносив пошту. Листоноша хитався, наче п’яний, шкіряна сумка, яку він ніс на плечі, з кожним кроком била його по коліну. Проте, впізнавши Елізу, чоловік випростався і пішов їй навперейми. Дівчинка спробувала його обійти, але він став так, що вона мусила зупинитися. Чоловік переводив погляд то на її босі ноги, то на черевики, наче йому щось заважало глянути Елізі в обличчя.

«Вдягни черевики, — сказав він, — і швиденько біжи додому».

Машина «швидкої», припаркована перед хатою, сяяла білим у променях сонця. Фельдшер запитав Елізу, чи вона тут живе. Він нахилився до неї, взяв за плечі і повільним спокійним голосом пояснив, що бабуся хотіла зійти сходами на подвір’я і, мабуть, зашпорталась у власних спідницях. Під час падіння вона зламала собі шию. Листоноша знайшов її на подвір’ї під сходами. На найнижчій сходинці лежала розтрощена пінкова люлька, сотні білих уламків.

II

Будинок Розенберґів височів на краю міста, цей пагорб називали Золотим. На його маківці стриміла церковна вежа. Час від часу по неділях перед церквою з’являлися молодята, вони спускалися старими кам’яними сходами крізь дощ із рисових зерен та пелюсток і з’їжджали з пагорба в колоні гучних авто, святково прибраних білими шовковими стрічками. Влітку спека пригнічувала мешканців міста, робила їх меншими, так, наче сонце змушувало людей колінкувати, і на підземних трасах їм дедалі частіше доводилося аварійно гальмувати, коли попереду хтось метеочутливий втрачав свідомість через погане повітря. У такі дні на пагорбі завжди віяв легенький вітерець, а каштани кидали прохолодну тінь. Вечори повнилися запахами смаженого на вогні м’яса, а з-за живоплотів із олеандру і троянд, що відмежовували один будинок від іншого, аж до рання було чути сміх задоволених людей.

Розенберґи переселилися на Золотий пагорб одразу після свого одруження. Багаті батьки пана Розенберґа повмирали рано, тож щедрий спадок дозволив йому здобути прекрасну освіту. На канікулах, коли інші студенти підпрацьовували офіціантами чи розкладали в супермаркетах товар по полицях, щоб трохи заробити, пан Розенберґ розглядав з літака пейзажі, що повільно розгорталися під ним, і приземлявся в аеропортах великих міст. Досить провокативний вираз розслабленості на його обличчі та ваговита хода викликали в інших студентів подив, проте й чимало заздрощів. Попри це вечірки, регулярно влаштовувані в його апартаментах, були апогеєм їхнього дозвілля, і кожен запрошений почувався членом товариства обраних. У такі вечори ліфт до квартири Розенберґа без упину їздив угору-вниз, гості прибували групами, мружачи очі і змовницьки штовхаючи одне одного, оглядали дороге умеблювання, що бентежило мішаниною з антикваріату і хромованої сталі. Тримаючи свої келихи на високих ніжках, вони вихилялися за балконні поручні, розглядали панораму міських дахів, а коли були досить п’яні, то з дванадцятого поверху поливали пішоходів шампанським. Сам Майк Розенберґ непомітно маневрував між гостями, прислухався до голосів, що заповнювали зазвичай тихі кімнати, голосів, які, здавалося, ще довго відлунювали у квартирі й надавали йому відчуття, наче він оточений людьми, просто невидимими. Якось після вечірок у нього почали зникати речі: пляшка коньяку, порцелянова попільничка, одного разу хтось поцупив із шафи навіть пару його найкращих черевиків із конячої шкіри. Після цього випадку розчарований Майк Розенберґ став уникати товариства і зосередився виключно на своїх мандрах і навчанні. Він більше нікого не приймав у своїх апартаментах. А що він не витримував тиші, то вночі, працюючи над своєю книжкою про розвиток мовних навичок у дітей, він на повну гучність умикав телевізор у вітальні, а ще радіо на кухні. Свій письмовий стіл він поставив там, де частота звуку була найвищою і його оповивала плутанина голосів.

Марія мала біляве волосся середньої довжини, гострі коліна і глибокий повнозвучний сміх. Цей сміх не мав нічого спільного з невротичним хихотінням, кудкудаканням чи раптовим пирхотом, які він чув у їдальні та коридорах університету. Коли Розенберґ учетверте повів Марію вечеряти, він укинув перлину в її келих із білим вином. Вони одружились у вересні, коли сонце було ще теплим, а дерева щойно почали губити листя. Того самого року Розенберґ захистив дисертацію, і його книжка, високо оцінена фахівцями, отримала багато відзнак.

На першому поверсі свого будинку він влаштував свою логопедичну практику і приймав пацієнтів у затишному кабінеті з вікнами в сад. Кількість його пацієнтів щодня зростала, і коли вдавалося увірвати півгодини між прийомами, він вискакував зі свого кабінету і лепетав Маріїне ім’я, наче страждав на вади вимови. Це звучало так по-ідіотськи, що Марія щоразу заходилася реготом, а пан Розенберґ схвильовано мчав будинком на її вдоволений сміх і любив її там, де знаходив.

По вихідних пан і пані Розенберґ ходили в гості до своїх сусідів — лікарів чи торговців картинами — і через кілька місяців вже знали все товариство Золотого пагорба, яке полюбляло випити і зібрати гарну компанію. Марія найбільше дивувалася з дружин успішних чоловіків, які володіли бутиками чи маленькими галерейками. Вони мали щось, що начебто належало тільки їм і ніяк не стосувалося їхніх чоловіків. Поряд із ними Марія здавалася собі простацькою і нудною. Щоразу, коли вони поверталися з чергової коктейльної вечірки, пан Розенберґ спирався на Маріїне плече, бо погано переносив алкоголь і вже з кількох келихів геть п’янів. Спочатку вона підсміювалася, коли змусила докладати зусиль, щоб випхати його сходами у спальню. Пізніше допомагала йому мовчки. У такі ночі вона мовчки тупилася у стелю поряд зі своїм чоловіком, що глибоко спав.

Дитиною Марія любила діставати з шафи мамин одяг і перевдягатися. Коли приходили гості, вона запихала свої дитячі ніжки у мамині туфлі на високих каблуках і дибала по квартирі на потіху гостям. Вона влаштовувала собі намети і печери з відрізів тканини. Марія пам’ятала, як одного недільного ранку після якогось свята зайшла у вітальню. Батьки ще спали, і мамина вечірня сукня лежала просто на підлозі, наче мертва гадюча шкіра. Дівчинка вдягнула ту сукню, занурившись у пахощі парфумів і материної солонуватої шкіри, і дефілювала квартирою, тягнучи тонкий поділ, немов шлейф, й уявляючи, що вона більше не вона, а мама.

Ці спогади Марія прокручувала в голові безсонними ночами, наче безкінечний фільм, і що частіше вона про це думала, то більше переконувалася щодо своїх бажань. Одного разу за сніданком вона звірилася своєму чоловікові, що хоче створювати одяг і навесні зможе представити власну колекцію. Пан Розенберґ якусь мить запитально дивився на неї, потім підбадьорливо поплескав по плечу і того ж таки тижня викликав робітників, щоб облаштувати порожнє горище для дружининих потреб.

Марія сиділа за скляним столом перед папером для викрійок і відчувала велике порожнє приміщення у себе за спиною. Вона встала, пройшлася туди-сюди по горищу, дерев’яна підлога рипіла під її ногами. Крізь маленьке дахове віконце косо падало світло, і Маріїн погляд прилип до ясного прямокутника. Минуло два дні, проте Марія так і не намалювала жодної лінії. Вона пересунула стіл у центр горища, проте тепер почувалася наче виставленою на огляд, затиснутою в лещата пустоти. Зрештою вона поставила стіл назад до стіни й уявила собі, буцімто її прикуто до стільця, так, що годі встати. Олівець торкнувся паперу — невпевнено-серйозно і кривулясто. Через кілька годин навколо її стільця півколом лежали десятки листків паперу, зібгані у жмути. Кожен обрис, який їй вдавалося завершити і прикласти до тканини, розкладеної на підлозі, був маленькою перемогою. Перед тим, як зшити окремі деталі, вона розглядала розкроєну тканину, що лежала на підлозі, наче тінь від тіла. Потім Марія сідала за швейну машинку й уявляла собі тіло, яке колись змусить цю тканину зарухатися, вдихне життя у клапті, що нині перебували в її руках, віддані швидкому цокотінню швейної машинки.

Навколо Марії на столі й підлозі лежали ножиці, голки і шматки тканини, присутність цих предметів робила приміщення меншим. Тепер вона рухалася впевненіше і спокійніше, і коли жінка розкочувала на горищі новий сувій тканини, їй здавалося, що то килим для неї одної.

Час від часу пан Розенберґ запитував — почасти через справжню цікавість, почасти через бажання поглузувати, в якому він нізащо б не зізнався, — як просувається її робота. На коктейльних вечірках Золотого пагорбу швидко пішла поголоска, що Марія Розенберґ готує власну колекцію. Незабаром за чуткою з’явились і сусідки, які приносили Марії свої ескізи і просили пошити їм сукні. Ці пані зазвичай засиджувалися з господинею у вітальні з келихами різнобарвних напоїв. На ґанку пацієнти пана Розенберґа зустрічалися з клієнтками Марії Розенберґ. Ця активність у власному домі викликала у пана Розенберґа дедалі більшу стурбованість. Одного разу, в гостях у друзів, він кинув щось про її діяльність, наче щедро вибачав їй цю дивну забаганку, до якої сам ставиться не надто серйозно. Друзі погідливо запосміхалися, мовляв, він щойно продемонстрував їм одну зі своїх чеснот. А Марії, котра сиділа поряд, спало на гадку порожнє приміщення, що днями зяяло в неї за спиною. Вона розсердилася, що її чоловік так легковажно і зневажливо казав про те, чого сам не знав, і здивувалася, що друзі так просто проковтнули його слова, навіть на мить не засумнівавшись у їхній правдивості.

На третій рік шлюбу Марія завагітніла. Пан Розенберґ заспокоювався від споглядання того, як її нервове тіло поступово важчало і сповільнювалося. Коли хлопчик з’явився на світ, Марія сп’яніла від любові до маленької беззахисної істоти. Вона годувала його і без міри пестила, скерувала всю свою енергію на дитину, яка всотувала її любов і не могла нею насититися.

Тепер на вихідних вони лишалися вдома. Пан Розенберґ почав менше пити, а натомість більше їсти. Він з’їдав Маріїну порцію, поки та намагалася якомога краще нагодувати дитину і забувала про власний голод. Коли вони святкували другий день народження свого сина Джорджа, Марія схудла на вісім кілограмів і скаржилася на виснаження і хронічну втому. Щоб дати їй перепочити, пан Розенберґ вирішив найняти няньку. Юлія — тридцятисемирічна жінка з густим темним волоссям — оселилась у кімнатці на першому поверсі, одразу біля кухні. Вона мала кмітливі маленькі очі, а свою ніжність вділяла дитині дозовано, наче акуратно відміряними шматочками. Марія не без розчарування дивилася на свого сина, який раптом лежав у чужих обіймах, тихий і задоволений життям. Пан Розенберґ просив її нарешті розслабитися, більше прогулюватися і почати знову виїжджати у місто. Проте Марія стривоженою твариною тинялася по будинку і здалеку наглядала за тим, як нянька виконує свою роботу.

Це сталося однієї зимової неділі. По обіді сім’я затишно вмостилась у вітальні за келихом вина. Надворі лише починало сутеніти, і Маріїн син втішено повискував у Юлії на колінах, яка робила йому коника. Уважна, як завжди, нянька поцікавилася, як просувається робота пана Розенберґа. Він з готовністю відповів, що саме працює над своєю другою книжкою — продовженням наукового дослідження про розвиток мовних навичок у дітей. Попри те, що Юлія не розуміла жодного слова з його розповіді, вона зацікавлено слухала і час від часу кивала головою. Марія сиділа навпроти них, потягуючи своє червоне вино, і мовчки спостерігала за цією трійцею, а надворі падав сніг. Їй хотілося кинути щось ущипливе, неприємне, проте вона мовчала і дивилась у вікно, в шибках якого відображалося трійко з вітальні. Сама вона сиділа віддалік, тож не потрапляла на картину. Помітивши це, Марія кивнула вікну і людям, дивно викривленим шибкою. Потім рвучко встала і, не прощаючись, втекла від чоловіка, дитини і няньки на горище. Там вона знову, вперше за два роки, пропрацювала до ранку.

За мовчазної згоди сімейства Юлія перебрала на себе сина, роботу і владу у домі, поки Марія сиділа на горищі і спускалася лише, щоб їсти і спати. Вже через три квартали вона успішно презентувала свою колекцію. Щойно Марії вдалося накопичити достатньо грошей, вона орендувала собі студію на п’ятнадцятому поверсі багатоповерхової «скляної» будівлі у місті, найняла секретарку, двох кравчинь та асистента.

Протягом багатьох років горище залишалося порожнім, кути заснували павуки, скляний стіл припав пилом. Тепер Марія отримувала запрошення на вечірки від сусідів, які не знали навіть імені пана Розенберґа, і складалося так, що подружжя дедалі частіше з’являлось у товаристві поодинці. Іноді вони випадково зустрічалися посеред ночі перед власним будинком, коли Марія саме виходила із таксі, а пан Розенберґ ішов пішки алеєю. Одного разу вона проїхала повз нього і розглядала із заднього вікна машини, як повільно і натужно він пересував ноги, весь оповитий димом її таксі. Він її впізнав, помахав рукою і голосно крикнув її ім’я кудись у темряву. Коли машина спинилася, Марія вискочила з салону і швидко зайшла у будинок, ніби нічого не чула.

У вправних Юліїних руках хлопчик процвітав, і що старшим він ставав, то більше шанував свою матір, яка у своїх розмаяних шатах з’являлася в домі, наче гостя. Він почав відчувати огиду до теплих, завжди вологих няньчиних рук. Коли Марія приходила додому, він кидався до неї, притискався всім тілом до неї, загорнутої у вишукані тканини, немов коштовність. Він обіймав її за ноги, а коли піднімав очі, то бачив материну руку, що височіла над ним, наче далека біла хмарка. З котячим муркотом він терся головою об її долоні і насолоджувався, коли вона гладила його по голові. У цей час батько з Юлією стояли у вітальні і сміялися з цього шаленого вибуху почуттів зазвичай тихого, заглибленого у себе хлопчика.

Лише одного разу Юлія злякалася за дитину. Вона побачила, як він, сидячи у ванні, намагався втопити свою гумову качечку. Він запихав її під воду, проте каченя щоразу вистромлювало голову в іншому, неочікуваному місці і зринало на поверхню. Спочатку Юлію це розсмішило. Проте Джорджеве обличчя дедалі більше похмурніло: «Чому вона не тоне?» — розпачливо закричав він і спробував іще раз утопити качку. Зрештою, він з диким криком заходився бити навколо себе руками, тож Юлії довелося витягнути свого вихованця з ванни. Його маленьке тільце дрижало в її руках від розчарування і злості; він іще довго плакав, а нянька запихала йому в рот солодощі, щоб заспокоїти.

Коли Джордж пішов у школу і більше не потребував няньки, пан Розенберґ запропонував Юлії залишитися при ньому економкою та куховаркою. Марія цілком і повністю віддавалася кар’єрі, тож пан Розенберґ хотів, щоб у будинку жив іще хтось, хто оживляв би безлюдні кімнати і заповнював їх звуками. Приймаючи рішення одружитися з Марією, він сподівався, що колись буде оточений цілою купою дітей, які голосно гралися б і шуміли. Проте Марія дедалі частіше кудись їздила і телефонувала з готелів, щоб, як вона висловлювалася, дізнатися про самопочуття свого сина. Колись, переїжджаючи у цей будинок, Марія повісила у спальні білі гардини аж до підлоги, і тепер, лягаючи спати, пан Розенберґ відчиняв вікно, щоб вітер розвівав їх, наче прапори. Пан Розенберґ казав собі, що коли налетить буря, то від завіс залишаться самі стьожки. Глупої ночі він вставав і друкував щось на своїй старій шумній друкарській машинці, розганяючи тишу.

П’ятнадцятирічний син його уникав; щоразу, намагаючись зазирнути йому в очі, пан Розенберґ почувався, наче ковзає по кризі.

Одного разу, прийшовши додому, він почув, як Джордж ходить на другому поверсі. Проте кроки одразу ж зачаїлися і спустилися сходами лише після того, як батько зайшов до свого кабінету і зачинив двері.

Якщо Марія не вечеряла вдома, Джордж забирав тарілку і ховався у своїй кімнаті. Пан Розенберґ лишався за столом сам на сам з Юлією, яка терпляче розпитувала його про роботу і пацієнтів і час від часу кивала головою. Одного разу, лягаючи спати, пан Розенберґ отямився перед зачиненими дверима свого сина, куди його вочевидь погнало бажання поговорити. Проте на думку не спало жодної теми, на яку він міг би розмовляти з Джорджем. З-за дверей лунала швидка монотонна музика. Якусь мить пан Розенберґ розпачливо роздумував, що б то сказати чи запитати у сина, але зрештою відчуття, що для цього вже запізно чи ще зарано, не дало йому постукати у двері.

У літні місяці здавалося, що Золотий пагорб вимер. Більшість сусідів виїжджали у свої приморські будиночки. Марія працювала над своїми ескізами, пан Розенберґ писав книжку, тож впродовж літніх канікул сімейство Розенберґів залишалося на пагорбі. Джордж щоранку катався на велосипеді у прохолодному затінку каштанів. І весь час роззирався, наче щось шукав. «Це не Золотий пагорб, а Пагорб примар», — промовив він сам до себе і засміявся зі своєї ідеї, не припиняючи розглядати вікна за спущеними жалюзі, за які погляд не проникав.

Перед церквою він зупинився, сів на кам’яні сходи і витягнув з кишені сорочки фотографію, витерту від частого розглядання. Старе фото його матері. Зроблене батьком під час їхнього медового місяця. На ньому Марія Розенберґ стояла на ґанку сільської вілли, між колон тераси. Спершися правою рукою на колону, вона стояла обличчям до сонця і вдивлялася кудись у далечінь. Син уявляв собі, що вона дивиться кудись у безкраї золотисті пшеничні поля. На ній була біла сукня з короткими рукавами і солом’яний капелюшок, тінь від якого затушовувала її очі. Голову вона тримала рівно, аж можна було роздивитися м’язи шиї. Він знав кожну тінь, кожну складочку на її сукні. Того дня, коли зроблено цю фотографію, мав віяти добрячий вітер, адже сукня аж липла до її тіла; під тканиною виразно проступали груди і стегна. Син думав про теплий вітер і про те, як той лащився до її тіла. Потім його погляд рефлекторно перемістився далі, до темного місця у нижньому кутку знімка. То була тінь його батька, що стояв по інший бік фотоапарата, — прикра, груба помилка, і син не раз уже думав, як би то ретушувати фото й усунути зайву пляму. Подумки він завжди уявляв себе на батьковому місці поряд із цією жінкою під час їхнього медового місяця. Він думав, як узяв би її за руку, і вони разом побігли б у стиглі пшениці. Посеред поля він зняв би з неї капелюшка, підкинув його високо в повітря, наче фрісбі, і поцілував її.

Джордж сидів на церковних сходах, з фотографією в руках, і плакав. Його мучив неосягненний факт: як могла ця жінка на знімку, яка, здавалося б, мріяла лише про Джорджа, котрий забрав би її і повів кудись у хліби, як вона могла вже через секунду після того, як клацнув фотоапарат, піти разом із його батьком-тінню. Батько напевне не бігав із нею полем стиглої пшениці, ймовірно, що він те поле навіть не помітив, а, зробивши знімок, швиденько спакував свій фотоапарат і поспішив на автобус.

Спека нещадно палила Джорджа, він розглядав, як ящірки шмигали по сходах, беззвучно зникаючи у щілинах між камінними плитами. Подолом футболки він витер обличчя, мокре від поту і сліз, сховав фотографію до нагрудної кишені і застрибнув на велик. Юлія якраз поїхала на закупи у місто, батько сидів у своєму кабінеті. Того дня Джордж, наче примара, тинявся будинком, уявляв себе інопланетянином, що випадково приземлився у цих кімнатах. Із подивом роздивлявся усі предмети, кілька разів зазирнув у холодильник, проте нічого не вийняв, відкрутив і закрутив крани. Коли він відчинив двері на горище, звідти вдарило теплим затхлим повітрям, характерним для приміщення, яким давно не користувалися. Його ніколи особливо не цікавила материна робота, і це було вперше, коли він переступив поріг горища. Сонячні промені ледь пробивалися крізь брудне дахове віконце й окреслювали на підлозі майже непомітний світловий прямокутник. На скляному столі накопичився пил. Отже, це тут сиділа його мама, поки Юлія з ним у візочку проходжалася пагорбом. Він спробував уявити Марію в її ательє, проте ні знайому йому жінку, ні ту, з фотографії, він не зміг ототожнити з цим занедбаним горищем. Поринувши у свої думки, він стояв біля столу і писав на пилюці своє ім’я.

Джордж почув, як унизу гупнули двері. Незабаром звідкілясь іздалеку до нього долинули голоси батьків. Вочевидь, мати раніше повернулася додому. Джордж вийшов на сходи і, скільки міг, перехилився через поручні, аби бачити вітальню. Батьки сиділи одне навпроти одного. Хлопчик спустився іще на кілька сходинок, дослухаючись, про що вони говорять. Усвідомлення, що вони думають, буцімто розмовляють наодинці, а насправді він сидить тут нагорі і дивиться на них, сповнило Джорджа злою радістю. Мама тримала спину рівно, її волосся було гладенько зачесане назад. Джорджеві було видно рівну лінію її проділу. Батько сидів на краєчку дивана, сильно нахилився вперед, немов столик між ними здавався йому завеликим. Раптом він схопився, пересів до неї, нахилився і прошепотів щось на вухо. «Ні», — відповіла вона, знімаючи його руку зі свого плеча. Він примостився на бильце крісла і з посмішкою взяв її руку, наче не почувши відповіді. Потім він уп’явся в неї, наче вперта дитина в іграшку, якої ніколи не матиме. Вона продовжувала сидіти, не змінюючи пози, і знову сказала: «Ні». Це прозвучало приязно, майже жалкуючи — тоном людини, яка мусить відмовитися від десерту, бо вже й так переїла. Пан Розенберґ обережно поцілував її у проділ, проте потім його настрій раптово змінився — він наче тільки тепер осягнув, що її чемність була зневажливою. Пан Розенберґ відкинув її руку і почав ходити туди-сюди поряд із кріслом. «Тоді ми візьмемо прийомну дитину. Це моє останнє слово!» — владно заявив він і поспішив назад до кабінету, втікаючи від її відповіді.

III

Після Авґустиної смерті Еліза припинила говорити: коли вона розтуляла рота, з нього долинало лише незрозуміле затинання. У притулку її відправляли до різних лікарів. Коли їй виповнилося тринадцять, дівчинка мала за плечима безліч усіляких тестів та оглядів, проте її стан не покращився. Шкільні екзамени вона складала лише письмово. Еліза ходила, тримаючи руки схрещеними на грудях, немов обіймаючи саму себе. Під очима в неї залягли темні кола, і часом вона здавалася зарано постарілою, втомленою від життя.

У спальні, яку вона ділила з іншими тридцятьма дітьми, лягаючи спати, Еліза щоразу молилася, щоб завтра не прокинутися. А коли потім через кілька годин розплющувала очі й розуміла, що залишилася там, де й була, дівчинка з відчаєм хитала головою і звіряла подушці свої прокльони. Денний розпорядок сирітського притулку був жорстко унормованим. Уже зранку Еліза знала, якими будуть її день та вечір. Мешканці сиротинця дуже обережно ставилися до дружби, кожне слідкувало за іншими, бо ніхто не знав, кого першим заберуть у сім’ю.

Щопершого дня кожного місяця до притулку навідувалися подружжя обирати дітей. Коли когось забирали, ця звістка поширювалася всім будинком, наче вогонь. Діти приязно прощалися, вдавали, що радіють від усього серця, проте в душі не бажали щасливцям нічого доброго. Варто було обраній дитині вийти за поріг, як колишні товариші починали вигадувати її подальшу біографію, сповнену катастроф та нещасних випадків, і слали ці вигадки їй навздогін, немов прокляття.

Елізині шанси бути обраною були не надто високі через її мовленнєвий розлад. Здавалося, кожна дитина точно знала, до якої категорії належить, і цих категорій було лише дві: діти, що не мали особливих талантів чи страждали на якісь вади, отупіло спостерігали за іншими, хто нервувався, чекаючи на новий день відвідин. Зранку цього дня вони особливо ретельно милися і відштовхували одне одного від дзеркал у душових. Еліза належала до групи байдужих, а якщо таки траплялося, що якась подружня пара зверталася до неї із запитанням, вони тільки мовчки хитала головою. Спочатку вона принаймні намагалася якось відповісти, прокручувала у голові речення, які хотіла б сказати. Проте варто було їй розтулити рота, як фрази розліталися на друзки, наче хтось розбив їх великим молотом, розсипалися на окремі слова, а ті — на букви. Еліза панікувала, їй забивало дихання, і дівчинка могла лише повторювати ті самі звуки, забувала своє речення і зрештою замовкала. Її співрозмовники співчутливо дивилися на неї згори донизу, а інші діти стихали, наче під час нещасного випадку.

Один раз на тиждень всі вихованці збирались у великому залі на хорові співи. Із трьох високих, загострених угорі вікон відкривався прекрасний краєвид, іноді Еліза спостерігала через них за хмарами і пташиними зграями, що пролітали повз. Тільки співаючи, дівчинка без зусиль вимовляла слова і речення, вона посилала свій голос до вікон й уявляла собі, що її слова підхоплять хмарки або пташине крило і понесуть далеко-далеко. У залі діти стояли на сцені і високо підносили свої голоси, відправляли їх, як посланців, кудись перед себе, сподіваючись, що колись по них таки прийдуть прийомні батьки і вони знайдуть своє місце ззовні, у великому світі. Еліза чітко бачила, як дитячі голоси сплітались у звукове море, перетворювалися на хвилі, що здіймалися й опускалися самі для себе. Немов спів, що затоплював увесь будинок, лунав із одних вуст. Його було чути в кожній кімнаті, він вихлюпувався надвір, де перехожі іноді спинялися на мить, щоб послухати, і розглядали стіни притулку і вікна великого залу.

Подружжя Розенберґів забрало Елізу одного холодного сонячного дня. Дівчинка пригадала, скільки було розмов про Золотий пагорб. Сама лише назва викликала шалене збудження. Ці слова приховували в собі обіцянку, таємний дарунок, навколо якого безбатченки сторожко сновигали, розглядали, знаючи, що їм ніколи не випаде його відкрити, бо він призначений іншій.

Еліза сиділа на задньому сидінні великого авто, за вікном пропливали розквітлі каштани. Машина зупинилася в кінці алеї, перед білим будинком кубовидної форми. Так, наче це було саме собою зрозуміло, пан Розенберґ поклав руку Елізі на плече і повів показувати будинок. Кімната Джорджа Розенберґа здавалася нежилою. «Він саме поїхав на рік за кордон», — пояснив пан Розенберґ і додав: «Щоб вивчити іноземну мову». Марія посміхалася до Елізи якоюсь нетутешньою посмішкою, здавалося, вона думала про щось своє, коли вітала дівчинку «у нашому гостинному домі». Елізі подобалось, як рухалася пані Розенберґ — легко, наче насправді вона зайшла сюди випадково. Потім вони гуртом піднялися на горище; Розенберґи облаштували його новими меблями, від стін іще не вивітрився запах свіжої фарби. Юлія поспішила за ними зі стосом свіжої білизни у руках. Її кроки звучали чітко й рутинно, і коли Еліза побачила економку, то подумала, що будинок більше належить їй, ніж Розенберґам.

Дівчинка привезла з собою бабусин рюкзак зі своїм одягом, мушляний ріг вона загорнула у старий светр. Залишившись одна у своїй кімнаті, Еліза впала на ліжко і приклала до вуха мушлю. Десь здалеку до неї долинув шум власної крові. Десь там, де шумить, має бути й бабуся, — подумала дівчинка. Заплющивши очі, вона побачила перед собою Авґусту в її шурхітливих спідницях. Потім Еліза поклала мушлю навпроти віконця в даху, точно на висвітлений сонцем маленький прямокутник на підлозі.

Щовечора після вечері Еліза мусила йти до кабінету пана Розенберґа. Вони сиділи одне навпроти одного, розділені важким англійським письмовим столом, на якому стояли диктофон та коробка з алфавітом. Кожну букву була вирізьблено на окремому дерев’яному кубику.

Еліза боялася глянути на обличчя пана Розенберґа, вимогливо обернене до неї. Схрестивши руки на грудях і відкинувшись на спинку стільця, вона дивилась у вікно повз його голову. Воно було напівпрочинене, вітерець у розміреному ритмі завівав до кімнати і рухав портьєри, які то надималися, то знову здималися. Еліза рахувала секунди між окремими повівами. Тим часом голос пана Розенберґа виповнював собою все приміщення, голос з такою знайомою дівчинці наполегливою м’якістю, з якою зазвичай лікарі звертаються до жертв нещасних випадків. Еліза ще жодного разу на це не зреагувала. Говорити — то для інших. Є на світі люди, які обмінюються реченнями, щоб викликати посмішку на обличчі одне в одного. І є речення, випущені з такою швидкістю, наче вони беруть участь у перегонах і не мають жодної іншої мети, крім обійти своїх суперників. Проте насправді не мало жодного значення, хто що і як каже, для Елізи це все було грою, за якою люди збувають час. Вони жонглюють словами, наче скляними кульками, а якщо якісь із них падають і розбиваються, то люди просто беруть інші, це все нічого не означає. Еліза мовчала і пишалася собою, коли проживала день, не промовивши жодного слова. З бабусею ніхто не розмовляв. Мешканці села западали у крижану мовчанку, варто було їй бодай наблизитися, проте миттєво починали пащекувати, навіть якщо вона ще не встигла повернути у свою вуличку до колишнього складу і чула їхні голоси. Еліза була переконана: бабуся померла саме через це. На похорон не прийшла жодна людина з села, і кожне своє речення над Авґустиною могилою пастор мусив говорити сам до себе, жалкуючи, що доводиться когось ховати такого ясного весняного дня. Весь цей час Еліза дивилась у відкриту могилу, на труну. Земля, якою її засипали, жорстко і дзвінко вдарялась об дерево, і якоїсь миті дівчинка мало не попросила копачів припинити їхню роботу.

«Елізо! — кричав пан Розенберґ дедалі голосніше. — Елізо!» Його голос був сповнений нетерплячки. Обома руками він сперся на край столу.

«Ти замріялася», — докірливо сказав він, наче нагадуючи їй про сувору заборону. Пан Розенберґ виклав із кубиків з буквами її ім’я. Він порпався у скриньці і викладав кубики посеред столу, наче будуючи стіну.

«Можеш це вимовити?» Еліза швидко похитала головою і знову задивилась у вікно. Надворі сутеніло. Тепер портьєри звисали нерухомо. Пан Розенберґ піднявся і показав рукою на двері, мовляв, заняття закінчено.

Одного ранку Еліза спустилася з горища раніше, ніж зазвичай. Розенберґи ще спали, тільки на кухні світилося. Юлія вовтузилася з посудом і готувала сніданок. Із сонно-розгубленим поглядом Еліза підійшла до неї і простягнула закривавлене простирадло. Дівчата у школі досить часто про це говорили, і кожна, в якої почалося, гордовито інформувала своїх подруг. Існувала неназвана межа між тими, в кого вже почалося, і вони поділяли цей досвід, наче спільну таємницю, та іншими, до яких іще не прийшло, і в очах утаємничених вони виглядали дурними, вартими зневаги дівчиськами. Якщо якась дівчинка стверджувала, що в неї вже почалося, на перерві кілька старших товаришок ішли з нею до вбиральні, щоб побачити докази. Одну дівчинку навіть побили за спробу обману: вона вимазала свої труси червоною фарбою.

Проте Еліза сприйняла це як катастрофу. «Звикай, — сказала Юлія, — це повторюватиметься щомісяця. Я заварю тобі чай, а потім повертайся в ліжко».

Юлія зраділа, що дівчинка прийшла з цим до неї, а не до пані Розенберґ. Адже економка вважала себе берегинею таємниць цього дому, тож про все, що траплялося, вона мала дізнаватися першою.

Відтоді Еліза почала розглядати своє тіло з дедалі більшою увагою. Раптом воно перетворилося на вередливу, незрозумілу істоту, яка може змінитися буквально за ніч. Тепер її тіло стало ворогом, з яким Елізі доводилося боротися за владу. Вона змушувала себе митися під холодним душем, щоранку виривала своє тіло зі сну й витягала його, неповоротке і сонне, на бадьоре ранкове повітря. Вона бігала доріжками повз будинки і сади, обнесені парканами, поки її пришвидшене дихання не виганяло з неї залишки сну. Піт лоскотав їй спину, стікаючи вздовж хребта. Здавалося, ноги, що несли її тіло вперед, рухалися автоматично. Їй хотілося вміти затримувати прийдешній день, аби передранкові сутінки тривали довше і їй не доводилося так скоро виходити на світло, до людей.

Дівчинка бігала без упину, проте щоразу зупинялася перед церквою на маківці пагорбу і заходила досередини. Там в одній ніші стояли фігури святих із сірого каменю, вона розглядала їхні очі з поглядами, скерованими десь у потойбіччя, їхні кам’яні роти. Рельєф на стіні зображав якогось святого, оточеного птахами, що тріпотіли крильми навколо нього: святий підняв руки, немов розмовляючи з пташками. Еліза навідувалася до кам’яних святих і рельєфу у церкві, наче до старих друзів.

На вечірніх сеансах Еліза займалася тим, що найменших дрібниць вивчала простір за спиною пана Розенберґа і навколо нього. Просто для того, щоб не дивитися на місце, де сидів пан Розенберґ, котрий то м’яким, то раптово сердитим тоном кидав їй якісь речення. Проте вони відскакували від Елізи, наче не мали для неї взагалі ніякого змісту. Одного разу вона випадково перехопила його погляд, і пан Розенберґ аж зіщулився від виразу її очей, у яких прочитав, мовляв, на жаль, він невиправно помиляється і будь-які спроби змусити її заговорити приречені на невдачу. Раптом він розреготався з її нахабства. Еліза продовжила далі обнишпорювати поглядом кабінет. На поличці, де пан Розенберґ зберігав теки зі справами своїх пацієнтів, стояла фотографія в рамці, яка завжди привертала увагу дівчинки. На ній була зображена Марія Розенберґ з сином на руках, хлопчику було років три. За ними з гордовитою посмішкою пишався пан Розенберґ, поклавши руки, наче катети прямокутного трикутника, на плечі дружині.

Цього разу пан Розенберґ зрозумів, що Елізина мовчанка була не розладом мовлення, а свідомим рішенням. Усі методи, системи і стратегії, які він успішно застосовував до своїх пацієнтів, не приносили з дівчинкою жодного результату. Коли вона наступного разу прийшла до нього у кабінет, фотографія з полички зникла, верхнє освітлення було вимкнуте, вікно — зачинене, а портьєри зсунуті. Лише одна невелика лампа ясною теплою кулькою світилася на столі. Пан Розенберґ показав рукою, щоб вона сіла. А потім він мовчки втупився повз неї у темряву. Недбало склавши руки на грудях, Еліза розкуто відкинулася на спинку стільця. Вона вперто працювала над своїм мовчанням, носила його, як повний обладунок. Дівчинка подумала про кам’яні фігури у церкві. Вона вміла вести розмови, не розтуляючи рота. Пан Розенберґ не витримав і заходився розглядати її, як якесь рідкісне явище. Вона була худа, тонкі зап’ястя виглядали ламкими, а чорні, здебільшого широко розкриті очі на блідому обличчі з високими вилицями здавались дивно старими. Він запитував себе, чи не розважається вона бува, коли інші вважають її обмеженою лише через те, що вона не говорить, а насправді думки у неї дуже ясні, і вона ними ні з ким не ділиться. Тепер вона здавалася йому захопливою і гідною заздрості, адже могла жити отак, зовсім не розмовляючи. Вочевидь, вона занурюється у ті прошарки, куди йому ніколи не дістатися.

Вони промовчали цілу годину, і мовчання пана Розенберґа було дилетантським.

Кожні кілька хвилин він вовтузився, постукував ногою, змінював позу і нервово ковзав по стільці, натомість Еліза не робила жодного руху і дивилася просто перед себе з по-совиному напівопущеними повіками.

Раніше він сердився, коли Марія зачинялася на даху, щоб працювати, відсутня і недоступна для нього, і лютився ще більше, коли потім до неї приходили її гамірні клієнтки, сусідки, які залишалися плескати язиками в їхній вітальні аж до вечора. Вночі, поки Марія була десь у місті, а він лежав у ліжку сам, пан Розенберґ думав про Елізу, яка тепер жила на даху, у своєму царстві мовчання.

Порожня кімната сина Розенберґів притягувала Елізу. Двері Джорджевої кімнати не були замкнені, тож коли Юлія йшла з дому і вона не могла стежити за всіма, Еліза спускалася зі свого горища і заходила до цієї кімнати. Кожного разу обличчя Джорджа Розенберґа в її уяві змінювалося. Вона сідала на край ліжка і розглядала постери на стінах: мотоцикли, нахилені до землі на поворотах під небезпечно низьким кутом, знімок Місяця, зроблений із супутника, велику карту світу. У шухляді його столу, в яку вона одного разу зазирнула з цікавості, дівчинка знайшла пачку фотографій з Марією Розенберґ. На них вона була молодою, ще неодруженою дівчиною. Еліза запитувала себе, чому Джордж збирав усі ці фото, вона відчувала в цьому якесь потьмарення і знала, що знімкам не місце в цій шухляді, що він забрав їх звідкись, де їх тепер бракує, але ніхто цього не помічає.

Пан Розенберґ розплющував очі рвучко, проте на його обличчі завжди проступав страх, якщо він тільки прокидався, а Марія вже сиділа біля нього, цілком бадьора. Відколи його дружина заснувала власну фірму, щоранку вона прокидалася дуже швидко й без переходу одразу ж вискакувала з ліжка. Раніше Марія любила поніжитися. Попервах пана Розенберґа ображало, коли його так лишали самого. Попри те, що йому можна було вставати пізніше, знову заснути він уже не міг.

Марія Розенберґ спакувала валізу ще звечора. Вона їхала на три тижні за кордон презентувати свої колекції. Цього разу вона також поспіхом відкинула ковдру, розбудивши пана Розенберґа, спустила ноги на підлогу і на мить застигла у такій позі. Пан Розенберґ розглядав її спину, поки вона — не без докору в голосі — цікавилася, чому це Еліза досі не розмовляє. «Вчора, коли я зустріла її на сходах, вона навіть не змогла привітатися».

«Можливо, вона зрозуміла, що це не має сенсу». Це була одна із тих відсторонених фраз, які пан Розенберґ останнім часом часто кидав своїй дружині і які вона примудрялася послідовно ігнорувати. Марія помчала у ванну. Плюскіт води і невелика виямка на подушці, де щойно лежала її голова, пригнічували його. За чверть години босий, у шортах, він виніс її валізу на ґанок і помахав услід таксі, яке повезло Марію крізь передранкові сутінки до аеропорту.

Навколо Елізи було темно і тихо, коли вона вперше глянула панові Розенберґу в обличчя. Освітлені лампою, його риси мали в собі щось примирливо-тепле. Він дивився на Елізу так, наче намагався закарбувати у пам’яті її образ. Його руки безвольно лежали на столі, наче він про них забув. Раптом Еліза швидким рухом просунула свої долоні під його. Вони сиділи за столом, немов на острівці, оточеному темрявою, і пан Розенберґ гладив її нігті — маленькі білі напівмісяці.

Пізніше, посеред ночі вона почула на сходах чиїсь кроки. Двері за собою він не зачинив. Місячне світло, що падало крізь віконце в даху, окреслило силует пана Розенберґа. Еліза глянула в його напрямку, не маючи змоги роздивитися його очі. Ковдра безгучно відлетіла набік. Його руки просунулися під її тіло і підняли її вгору. Коли він зносив її на низ, його руки впивалися в її тіло, наче він перестав приховувати свій розпач. Її голова опустилася на подушку, більшу і м’якшу за її власну; вона здивувалася, що пан Розенберґ закрив очі, видихнув: «О Боже» і «Шшш», і затулив їй рота, наче почувався спійманим на гарячому.

Вони лежали поруч — дві половинки однієї таблетки. Еліза поклала голову йому на груди, що розмірено рухалися вгору і вниз, їй снилися кораблі, початок шторму, тріпотливі вітрила.

Наступного ранку, коли Еліза піднялася з подушки, з її вуст зірвалося: «Кров». Вони здивовано переглянулися — слово стояло сторчма між ними, — обоє здивовані зі слова і крові на простирадлі.

Того дня Юлія втомлено бігала будинком, розпашіла від свого таємного знання. Уночі вона почула, як хтось крадькома ходить по верхньому поверсі. Вона швиденько встала, побігла навшпиньки до сходів і встигла побачити, як пан Розенберґ зникає у дверях подружньої спальні з Елізою на руках. Тріумфуючи від відчуття, що контролює навіть найтихіші звуки цього будинку, Юлія ще цілу годину простояла внизу в коридорі, чекаючи на продовження цієї незвичайної події. Проте цієї ночі двері більше не відчинилися. Під час сніданку вона, як завжди, розмовляла з паном Розенберґом про його роботу, а Еліза похапцем ковтнула свій бутерброд і побігла у школу. Пізніше Юлія по-змовницьки перестелила ліжко у подружній спальні.

Голос пана Розенберґа коркотягом уґвинчувався в Елізу й відлунював у ній. Вона не розбирала слів, вони були лишень сполучниками, що тримали його голос купи і стишували його в ній, як у найкращій ревербаційній камері.

Мовлення прийшло несподівано, зі слів вона спорудила місток через стільницю. То був радше співучий шепіт, і панові Розенберґу довелося нахилитися, щоб її зрозуміти. На цьому сеансі вона розповіла про Авґусту і поклик мушляного рога, що вечорами закликав її додому до колишнього складу, про завгоспових синів, що переїжджали новонароджених кошенят велосипедом і викидали трупики у кущі, про похорон бабусі, на якому була лише вона, і про порожнистий гул, з яким земля падає на дерев’яну труну.

Здавалося, пан Розенберґ не вбачав нічого поганого в тому, щоб Еліза ночувала там, де зазвичай спала його дружина. А для Елізи це було неочікуваним, бентежним прибуттям у невідоме місце. Вона розглядала, як вітер розвіває по спальні широкі білі гардини Марії Розенберґ, і вдихала чистий терпкий запах її постільної білизни. Тепер вона ділила своє тіло з паном Розенберґом, який уважно його розглядав, і несподівано стала почуватися легшою. Частина за частиною вона віддавала йому своє тіло, наче щось зайве, чого сама більше не потребувала, з відчуттям полегшення від того, що нарешті може його спекатися. Вона почала вимовляти короткі речення і часто заходилася сміхом без жодної зрозумілої причини.

Пан Розенберґ притягував до себе її худе тіло, тулився обличчям до її голови, й іноді Елізі здавалося, що він тихо плаче в її волосся.

На те, що Еліза кожного ранку виходила з подружньої спальні й намагалася непомітно прошмигнути до своєї кімнатки на горищі, Юлія реагувала тихою посмішкою. Розбурхана цією подією і неначе перенасичена інформацією, яку вона могла помислити, проте не промовити вголос, вона і далі виконувала свої обов’язки. З кожним днем Елізині кроки пришвидшувалися і лункішали, вона бігла на горище, перестрибуючи через дві сходинки, і відчиняла всюди вікна, щоб по кімнатах гуляв вітерець.

Останнього ранку перед поверненням Марії пан Розенберґ прокинувся рано-вранці. Еліза спала поряд, лежала на боці спиною до нього. Він розглядав її відстовбурчені лопатки і думав про руки, які в майбутньому будуть торкатися її спини, руки, молодші, ніж його. Попри те, що вона зараз посопувала поряд, не виникало жодних сумнівів, що її присутність тут дуже швидкоплинна. Тепер, коли вона почала говорити, час у ній більше не зупинявся. Пан Розенберґ ковзнув поглядом по власному тілу, яке поряд із нею здалося йому ще старішим й, охоплений раптовою тривогою, вискочив з ліжка.

Джордж і Марія Розенберґи приїхали на Золотий пагорб одного дня. Юлія ще зрання стояла біля плити і готувала вечерю. В обід Джордж відчинив двері, поставив валізу прямісінько посеред вітальні і кинув свої торби на диван. Юлія вийшла з кухні, кинулася його бурхливо обіймати і побігла слідом за юнаком, не припиняючи ляскучих розпитувань, хоча на свої запитання отримувала відповіді крізь зуби.

Пан Розенберґ з усіх боків обдивився сина, який стояв посеред вітальні у джинсах і чоботях. «Ми ж писали тобі про Елізу», — промовив пан Розенберґ, коли дівчинка спустилася з горища, зацікавлена гостем. «Твоя названа сестра», — додав він, вказуючи на Елізу. Це прозвучало так, наче він спеціально підготував сюрприз до синового приїзду. Джордж відповів на це щирим сміхом, і коли він обійняв Елізу, їй здалося, що його сміх стер ці слова на порох.

Вони сиділи втрьох за столом, і Юлія саме подавала гаряче, коли спустилася Марія. Вона приїхала на Золотий пагорб ближче до вечора й одразу зникла у ванній. Джордж підскочив і вклонився їй, як королеві, всі засміялися, а Юлія навіть весело застукала ложкою об свій келих. Марія вдягнула елегантний чорний костюм, між вилогами якого було видно її рельєфні ключиці та світлу тінь під ними. Всі решта в її присутності виглядали недоречно і погано вдягненими. Товариство кинулося розмовляти, голоси перекривали один одного, поки пан Розенберґ не підвівся і не проголосив, що сьогодні вони святкують не лише Джорджеве повернення додому, а й дивовижні успіхи Елізи, адже тепер вона може припинити ходити до нього на терапію.

«Мабуть, довелося добряче попрацювати, — сказала Марія, підморгуючи дівчинці. — Ще донедавна ти була такою мовчункою». За це всі випили. Джордж сидів поряд з Елізою і легковажно цокнувся своїм келихом об її. На запитання пана Розенберґа про закордон хлопець заходився відповідати докладно, розмахуючи руками, мовою, яку ніхто не розумів. Потім, коли вже почало сутеніти, він сказав, що хоче перевідати ще когось у місті. В кухні він відрізав для свого друга Кінґа Зора добрячий шмат запеченого ягняти і поклав собі в сумку. Перед ґанком Джордж скочив на свій мотоцикл і поїхав геть від батьківського дому. На Золотому пагорбі у нього друзів не було. Він зневажав своїх співмешканців з пагорба, які, як йому здавалося, усі мали специфічні легкі зморщечки навколо кутиків рота. Свого часу Джордж годинами стояв перед дзеркалом, гримасував і тренував м’язи обличчя, аби лишень уникнути зрадливого виразу на своєму лиці.

Тепер він посміхався під мотоциклетним шоломом, вільно маневруючи між машинами, що сигналили, застряглі в корку на швидкісній трасі при виїзді з міста.

Відколи Марія повернулася додому і знову стала володаркою своєї спальні, пан Розенберґ почав уникати Елізи. Він розмовляв із нею, наче з малою дитиною, його обличчя застигало на сурову маску, що не терпіла заперечень.

Помітивши рішучу зміну у ставленні пана Розенберґа, Юлія і собі відвернулася від Елізи. Одного разу, коли дівчинка хотіла відчинити вікно у вітальні, економка підійшла до неї, похмуро розмахуючи ганчіркою для прибирання. «Іди до себе на горище і відчиняй вікно там!» — роздратовано кинула вона, наче віддавна мала через Елізу неприємності.

Дівчина лежала у ліжку на своєму горищі, немов відстріляна гільза. Через віконце в даху було видно клаптик нічного неба, десь далеко поміж зірок блимав літак. У темряві вона впізнала зубчасті контури мушляного рога, що від дня її приїзду лежав на тому самому місці на підлозі. Еліза уявила собі бабусині руки, як вони змикалися на мушлі, щоб покликати онуку. Дівчина відчинила віконце. Її видих проструменів у білий хітин і послав у ніч низький трубний звук. Він пролунав над Золотим пагорбом, як сигнал, і, немов злякавшись, Еліза на витягнутих руках обережно понесла мушляний ріг назад на його місце на підлозі. Потім, у ліжку, вона спробувала пригадати старі пісні, яких навчилася від бабусі тієї зими, коли шкільний автобус не міг проїхати через замети, і тихо наспівувала їх собі, поки не заснула.

Щовечора о тій самій порі Еліза чула, як Джордж виводив із гаража свій мотоцикл і кудись їхав. Лежачи в ліжку, вона напружено прислухалася до дедалі тихших звуків двигуна, наче трималася за них, а потім розірваною гумовою стрічкою летіла назад, коли звуки стихали. Еліза прокидалася від кроків, коли він глупої ночі повертався назад. Одного разу вона набралася сміливості і пройшла сходами йому назустріч, ніби випадково. Вони зупинилися одне напроти одного; від нього пахло димом і деревом, здавалося, він довго сидів десь біля багаття. Джордж здригнувся, помітивши у темряві прийомну сестру. «Не можу заснути», — швидко промовила вона, майже вибачаючись, і хотіла прошмигнути сходами вниз. Раптом вона сама собі здалася дивною і засоромилася, що намагалася перестріти його.

Я також, — відповів Джордж, — якщо хочеш, зайди до мене на кілька хвилин.

Вони навшпиньки пройшли повз спальню його батьків, Еліза швидко припала вухом до дверей, проте не почула з того боку жодного звуку. Джордж запропонував їй свій єдиний стілець, а сам став біля вікна.

Куди ти весь час їздиш, так пізно вночі? — поцікавилася вона.

До одного друга. Кінґа Зора. Він живе у розбитій автівці під автобаном, і я вожу йому їсти.

То він не працює?

Ні, він береже вогонь. Він каже, що поки він живий, його багаття не може погаснути.

Еліза засміялася:

Звучить божевільно.

Він — мій друг, — швидко відказав Джордж, наче вже й так розповів забагато.

Відтоді Еліза щоночі зустрічала Джорджа на сходах. У його кімнаті вона сідала на край ліжка, бовтала ногами і сміялася, коли він показував їй, як звучить якась іноземна мова, і звертався до неї, шалено розмахуючи руками. Одного разу Джордж обійняв Елізу, притиснув до себе і пояснив, що не вважає своїх одноліток вартими уваги, це прозвучало, наче зізнання, яке турбувало його самого. «Але ми з тобою — друзі, найкращі друзі. Я люблю тебе тут», — сказав він, постукавши пальцем собі по лобі. Потім він підійшов до вікна і подивився на пагорб, на море вогнів, якими світилося місто внизу.

Вітер шарпав її за волосся. Еліза зчепила руки на його пласкому животі. Повз них пролітало біле дорожнє маркування, перед кожним поворотом дівчинка думала, що спереду має бути прірва, в яку вони неодмінно впадуть. Проте дорога вела їх далі, від швидкості Елізі млоїло в животі, і вона тулилася головою до Джорджевої спини, як до живого захисного муру. Вони зупинилися на краю лісу і побігли вдвох між деревами, тільки сухе листя шурхотіло під їхніми підошвами. Було тепло, тож на узліссі вони поскидали свої футболки і попадали з голими торсами у високу траву. Еліза зірвала квітку кульбаби і встромила її Джорджеві в губи.

Південь прекрасний, — сказав він.

Вона повернулася до нього, підперши голову рукою.

Варто лише раз побувати — і вже ніколи не припиниш про нього думати, — промовив Джордж.

Наступного разу візьмеш мене з собою?

Він засміявся, здавалося, ця ідея його розсмішила:

Одного дня я заберу тебе з собою.

Сподіваюся, до того, як я помру.

Джордж погладив її по щоці, наче дитину.

Мала, ти — божевільна.

Потім він знову перекотився на спину і заклав руки за голову.

Я люблю тебе як свою молодшу сестру, — промовив Джордж.

Я знаю, — розчаровано відповіла Еліза і влучним щиглем відправила маленький камінець кудись на луг.

Так, я візьму тебе з собою на Південь, тож дивись мені, щоб із тобою нічого не сталося.

Джордж сів, біляве пасмо упало йому на чоло, він підтягнув ноги до грудей та обійняв коліна своїми засмаглими руками.

Ти колись бачила, як хтось помирає?

Ні, — відповіла Еліза, — бабуся зламала собі карк, впавши зі сходів, але коли я прийшла додому, її вже занесли у «швидку» і накрили простирадлом.

Я не зміг його врятувати, — розповів Джордж, відриваючи по одній жовті пелюстки з кульбаби, вони безгучно падали між його ніг у траву.  — Він був моїм найкращим другом, єдиним, з ким я подружився за цілий рік на Півдні. Одного разу ми вирішили зранку проїхати мотоциклами через перевал. Ми думали, буде так класно поїхати назустріч сходу сонця. З цим другом можна було таке утнути, він розумів, як прекрасно в’їжджати у новий свіжий день. Проте на трасі він погнав уперед, і коли ми подолали вже дві третини перевалу, на повороті він злетів з дороги. Мотоцикл знайшли далеко від його тіла. З рани без упину лилася кров, я й не думав, що в людині може бути стільки крові.

Він загинув?

Так.

Мабуть, огидно помирати, лежачи у власній крові. Я краще заплющила б очі і більше ніколи не прокинулася. Дитиною я про це молилася, — сказала Еліза. Вони трохи помовчали і заснули на затишному узліссі.

Гроза насунулася разом із кількома темними хмарами, неначе тінь, що повільно вкриває землю. На Золотому пагорбі в цей час сонце вже знову світило на сади і мокрі каштани. Елізу і Джорджа розбудили краплі, що стукотіли по їхніх голих тілах. Повідкривавши роти, наче риби на березі, вони лежали і пили дощ.

Наступного разу, поїхавши на узлісся, вони прихопили ковдру і кошик з їжею. Хлопець і дівчина по-пташиному годували одне одного шматочками хліба. А потім сито полягали поряд і курили, дивилися в небо, спостерігали у віконці між хмарами, як літак набирає висоту і як повільно розсотується його білий слід, наче білий шов, який на мить зшив собою небо.

«Будь ласка, не дорослішай. Я вб’ю кожного, хто тебе до цього змусить», — сказав Джордж. Еліза поклала голову йому на груди, що пахли шкірою і потом, і раптом подумала, що вони лежать на чомусь живому і привалили своїми тілами ціле королівство рослин і комах.

Зізнання прорвалося з неї, наче сельовий потік, слова лилися якось неконтрольовано, вона майже механічно повторювала те саме, обривала себе, і здавалося, наче її голос винаходить щораз новий протест і протягує речення крізь пересохлі губи.

Джордж побіг навпрошки через узлісся і ліс, гілля дерло його обличчя і голі ноги. На краю лісу він скочив на мотоцикл і помчав геть.

У голові пекло і шуміло. Він звернув з дороги і поїхав полем пшениці, думаючи про батькову тінь на фотографії, яку він відрізав. Однієї ночі йому спало на думку видалити ту тінь, та й по всьому. Працюючи ножицями, він не міг стримати сміх — так це було просто.

Джордж дивився на темне дозріле золото перед собою, колоски застрягали між шпицями, суха земля порскала з-під коліс. Коли рішення було прийнято — раптово, як удар сокирою на ешафоті, — у голові одним махом проясніло. Він відчував, як внутрішньо схолонув і заспокоївся. За мотоциклом на полі лишалася вузька смуга. Він скинув швидкість і, повернувшись на дорогу, майже розмірено поїхав у напрямку міста.

Джордж зупинився на північному краю міста і зайшов до капелюшної крамниці поряд зі скляним офісним палацом. Затиснувши коробку під пахвою, він сів за столик у кафе на протилежному боці вулиці. Розглядав тіні хмар, що пропливали високо вгорі біля фасаду офісного монстра. Колись у дитинстві батько привів його сюди, щоб показати, де працює мама. В її ательє було багато чужих людей, і вона представила його як коштовність, свого маленького принца, буцімто вона завжди його так називала. Проте ні до того, ні після вона більше жодного разу так до нього не звернулася. Наче щупальці поліпа, над його головою враз зарухалися руки, які хотіли його попестити. Десь збоку стояв розгублений батько, і з того, як мама повернулася до пана Розенберґа спиною, Джордж зрозумів, що вона його соромилася.

Коли почало сутеніти й офісні споруди перетворилися на стовпи світла, Джордж розплатився і вийшов із кафе. Йому здалося, що фойє офісного центру поменшало. Посередині фойє стояв фонтан. Дитиною він захоплено застиг перед ним, слухав, як плюскотить вода, й уявляв себе у справжньому замку. Цього разу Джордж навіть не глянув на фонтан, проходячи повз нього зі своєю коробкою під пахвою.

На п’ятнадцятому поверсі він вийшов із ліфта, швидко пройшов коридором і зайшов без стуку. Марія Розенберґ працювала на комп’ютері за своїм скляним столом. Вона здригнулася перед монітором, почувши, як захряснулися двері. І полегшено, проте здивовано опустилася на стілець, коли побачила сина.

Що трапилося? — запитала Марія, розглядаючи його брудні чоботи. Руки у Джорджа були подерті, наче він упав у шипшину.

Був на пшеничному полі, мамо.

Вона дивилася на нього, нічого не розуміючи, як дивляться на чужу людину.

Ти забула свій капелюшок, мамо.

Він поклав коробку на стіл, відкрив і простягнув їй капелюха.

Та сьогодні ж не мій день народження, — пролепетала вона і спробувала всміхнутися. То був простий солом’яний капелюшок.

Вона ще розглядала капелюх, невиразно пригадуючи, що колись давно мала точнісінько такий, як Джордж став перед нею, вхопив за плечі і рвонув до себе, аж стілець від’їхав убік.

Весь шлях додому Еліза пройшла пішки і, не роздягаючись, виснажено впала на ліжко у своїй кімнаті. Було вже далеко за північ, коли Джордж відчинив її двері й заходився міряти горище нервовими, проте сповненими рішучості кроками.

«Треба було б висадити в повітря клятий будинок разом із предками. Я звалюю. Якщо хочеш зі мною, пакуй речі».

Еліза зіскочила з ліжка, не вагаючись, загорнула мушляний ріг у светр і запхала в бабусин рюкзак кілька сукенок.

Над містом розливалося синє світло. Незадовго перед сходом сонця мотоцикл із ревом поїхав із Золотого пагорба.

IV

На краю міста фермер перекинув лемехом свого тракторця останню смугу землі і, сидячи в кабіні, озирав свіжозорану ниву. За його хатою і пласким сріблястим хлівом для бройлерів стриміли у небо міські хмарочоси. Сідаючи, сонце перетягнуло небо яскравою червоною стрічкою, а зубчасті силуети багатоповерхівок пробили в ній тисячі чорних дірок, немов з нижнього краю стрічки хтось повисмикував нитки. Селянин скерував тракторець до обійстя, поспішаючи до темряви сховатися в хаті. Не так давно всі сусіди за короткий час «прогоріли», він єдиний утримався завдяки своїм бройлерам, і тепер йому бракувало товариства. Раніше через усі пагорби, поля і навіть далі його пов’язували з громадою віддалене дирчання сільськогосподарських машин і собачий гавкіт, який вітер доносив аж на його подвір’я. Окрім військових літаків, що дедалі частіше з’являлися нізвідки і з розлюченим комашиним дзижчанням прошивали тишу, чути було хіба розмірений гул автобана, який проходив неподалік. Гуготіння машин охоплювало всю місцевість і прокладало навколо неї невидимий кордон. Торохтіння власного трактора раптом здалося фермерові непристойно гучним, і посеред ландшафту, який він досі формував і до якого належав, селянин відчув себе таким уразливим і болюче-втраченим, а сонце тим часом ковзнуло донизу і сховалося за містом, прихопивши з собою всю небесну червінь, наче списане військо.

Тієї миті, коли фермер заходився зі шланга відмивати лопасті плуга, заліплені вогкою землею і травою, за хлівом для бройлерів з’явилися двоє молодих людей, які, тримаючись близько одне до одного, наче тварини під час утечі, швидко перетинали поле.

Рамон, татуювальник, шаркітливо волік негнучку ліву ногу, яка здавалася виснаженою і безсилою.

«Навіть не знаю, що Кінґ Зор робитиме без нас», — сказала Сью і нервово провела рукою по білявому волоссю, цей рух вона повторювала щоп’ять хвилин, механічно, немов її руку було запрограмовано.

«Мабуть, помре з голоду, — відповів Рамон. — Окрім Джорджа тільки ми приносили йому таку-сяку їжу».

Сью витягла з нагрудної кишені своєї сорочки фляжку і відпила з неї маленькими ковтками. «Коли я з ним познайомилася, була хіба якась жменя людей, що приходили під міст. А тепер навколо нього зібралося чимало люду. Він ніколи нікому не відмовляв. Тому їх стає дедалі більше».

Рамон кивнув: «Уяви собі, це саме новенькі прогнали мене із труби. Я вже спав, коли вони прилізли, напідпитку, розштурхали мене і вигнали геть». Рамонів голос дрижав від обурення, коли він згадував цю сцену. Татуювальник додав: «А я ж уже скільки років там ночував і вважав, що труба — це майже моя домівка».

Поле закінчувалося вказівником виїзду на автобан. По-конячому повитягавши шиї, Сью і Рамон вдивлялись у напрямку, звідки їхали машини, дочекалися відповідної миті і за сигналом дружно помчали через дорогу, сповзли донизу по схилу і потюпали вузькою протоптаною стежиною, що вела під міст до Кінґ-Зорового королівства.

Територія Кінґ Зора простягалася на всю довжину автобанного мосту й обмежувалася його підпорами. А далі, трохи збоку, на майданчику з утрамбованої ріні лежала велика бетонна труба колишньої тепломережі.

Коли Рамон і Сью зайшли під міст, Кінґ Зор сидів навпочіпки перед уламками машини, в яких ночував, і, занурившись у свої думки, порпався довгою палицею в червоних жаринах. Навколо вогнища розмістилася ціла група молодиків. Вони неохоче посунулися, коли Сью з Рамоном захотіли до них приєднатися. Дедалі більше горлаючи і перебиваючи один одного, вони заходилися обговорювати свій вечірній маршрут. Зрештою один із них вигукнув щось так голосно, що звук іще довго відлунював під склепінням мосту, після чого вони всі повставали, порозбирали свої рюкзаки з фарбою-спреєм і посунули за відлунням своїх голосів у напрямку міста.

Кінґ Зор зі співчутливою посмішкою глянув услід верескливій групі, яка крокувала, наче маленька, сповнена ейфорії армія, щоб увічнити його ім’я на білих стінах міста, поїздів, метро і пам’ятників. Ніхто й ніколи не чув, щоб Кінґ Зор попросив їх про це. Проте молоді люди захоплено взялися за справу, наче їм заплатили. Коли гамір від групи стих удалині, над головами знову стало чути глухий ритмічний гул машин. Бетонний міст здавався довгим сірим дахом, що давав їм прихисток. Сью пригостила всіх сигаретами. Її хлопець нещодавно загинув від нещасного випадку, коли під час трейнсерфінгу надто вихилився із приступки між вагонами метро й розбився об опору. Відтоді Сью здебільшого приходила сама до Кінґ Зора під міст, приносила йому щось поїсти і годинами мовчки сиділа біля вогнища.

Кінґ Зор підкинув дров у вогонь. За своєю машиною він поскладав уламки деревини і гілля, назбирані по околиці. У світлі вогнища Сью було добре видно його ясне обличчя з гострими рисами, тільки кутики повік були трохи опущені, від чого він здавався сумним.

Несподіваний гуркіт їх усіх налякав; Кінґ Зор здригнувся і випустив з рук деревину. Кілька реактивних винищувачів один за одним розбили тишу над головами.

«Гадаю, це війна. Бачила заголовок у газеті», — мовила Сью.

«Свої бомби вони скидають на Півдні і зранку летять назад», — сказав Рамон, наче заспокоюючи самого себе.

Раптом заговорив Кінґ Зор, який досі мовчав: «Я завжди мріяв жити у церкві. Тут акустика така сама, як і в готичному соборі».

Рамон і Сью не розуміли, про що саме йшлося, проте кивали й усміхалися, наче почули жарт.

Джордж із Елізою весь день провели в місті. У банку вони зняли всі свої гроші і пішли в парк, де Еліза годувала білок арахісом. Вони безцільно тинялися вулицями, тримаючись за руки й опираючись спеці. Джордж стискав Елізину долоньку у своїй і відчував полегшення. На якомусь узбіччі вони знайшли пташку, що більше не могла літати. Еліза взяла її в руки, птаха дихала, у маленькому тільці шалено стукотіло серце. Коли Джордж побачив, як вона гладить пальчиком м’який пташиний живіт, хлопця охопила дивна злість.

Кинь її, — сказав Джордж.

Але ж вона ще дихає.

Будь ласка, поклади її назад, — в його голосі звучала нетерплячка.

Еліза не знала, що їй робити, тож обережно посадила пташку на сходинку перед будинком. Джордж постійно озирався, пекло сонце, і хлопцеві здавалося, що за спиною лунають чиїсь кроки. Коли вони піднялися у скляному ліфті на найвищу багатоповерхівку міста, Джордж почувався, наче у вежі, безпечній, поки зачинені двері. Із круглого майданчика нагорі відкривався краєвид на всі сторони світу.

«Он!» — вигукнула Еліза. Золотий пагорб лежав далеко-далеко — манюсінька зелена цятка.

За ними у небеса здіймалася будівля, в якій розміщувалося ательє Марії Розенберґ. Підлога під їхніми ногами ледь помітно погойдувалася. Еліза вдоволено пройшлася майданчиком, розглядаючи краєвид з усіх боків. Джордж побачив, що вона раптом відкрила свій рюкзак і дістала велику білу мушлю. Повз них пролетів вертоліт. Джордж стояв у центрі круглого майданчика, і гул від ґвинтів над головою здався йому схожим на посвист тисяч пташиних тушок, які дощем сипалися з неба. Яскраво-біла на сонці мушля сліпила очі. «Я просурмлю, просурмлю на весь світ!» — радісно вигукнула Еліза, схилившись на поручні з мушляним рогом у руках.

Джордж обхопив голову руками, наче крик ішов від усього його тіла, збирався у черепі і проривався крізь рот. Той пронизливий крик заскочив Елізу зненацька, аж вона налякано здригнулася. Дівчина підбігла до Джорджа. Його тіло тремтіло в її обіймах.

«Тут, нагорі, надто гаряче, — сказала вона. — Ходімо кудись, де прохолодніше».

У ліфті Джордж притиснувся блідим обличчям до стіни. Еліза взяла його за руку і завела у перше-ліпше кафе, яке змогла знайти. Джордж виснажено розкинувся на стільці. «Треба звідси тікати», — промовив він голосом, що здався Елізі розважливим, й одним духом випив замовлену склянку води.

Еліза з Джорджем їхали мотоциклом занедбаною індустріальною місцевістю. Сільська дорога, якою вочевидь ніхто не користувався, привела їх до якогось поля та ферми, яка тут, поблизу міста, здавалася несправжньою і чужою. На протилежному боці поля Еліза роздивилася виїзд на автобан, а далі — сіре склепіння великого мосту. Джордж зупинився біля ферми. Вони перейшли через поле до огорожі. Джордж вистромив голову, почекав, поки з поля зору зникнуть всі машини, і, тримаючи Елізу за руку, помчав через автобан. На іншому боці вони спустилися з придорожнього насипу і попрямували на вогник, що освітлював темне склепіння мосту. Джордж потис Кінґу Зору руку і представив йому Елізу. Кінґ Зор радо привітав дівчину. Коли прибулі вже збиралися підсісти до вогнища, під міст повернулася група, що ходила в місто. Її члени були схвильовані, наче після виграного бою, стрибали навколо вогнища і тріумфально футболили банки з-під фарби в опори мосту. Порожні бляшанки з брязкотом котилися по землі. Хтось поставив біля Кінґ-Зорової машини каністру з бензином. Увімкнули на повну гучність бумбокс, швидкі ритми перекрили навіть шум від машин нагорі. Всі заходилися танцювати, тільки Рамон лишився біля вогню. Він сидів на землі, дивився на танцюристів, які вихилялися, тупали ногами, розкидали руки, наче в польоті, і йому здавалося, що група — це єдине велике тіло, ампутованою частиною якого був він. Рамон знав, що його тут терпіли тільки тому, що Кінґ Зор за нього заступався. Тепер вони танцювали навколо вогнища і нього. Полум’я відкидало тіні їхніх розгойданих тіл на підпори мосту. Хтось підкинув іще дров, здійнялися язики полум’я. Рамон відчував, як пече обличчя, і розглядав дим, що клубочився під склепінням.

Час від часу танцюристи мовчки зиркали згори вниз, на Рамона. Хтось наступив йому на руку, буцімто випадково, і він швидко запхав її в кишеню штанів, наче намагався сховати. Раптом він зрозумів, що група оточила його, і коло, дедалі більше стискалося. Він спробував стати на ноги, проте хтось штурхнув його в плечі, і він упав.

Джордж, Еліза і Сью відібрали його в розлюченої юрби і відволокли на вкритий рінню майданчик. Там усі четверо по одному заповзли у трубу. Рамона, коли він намагався підвестися, хтось стукнув поліном по голові, з невеликої рани на чолі текла кров. «Нічого, нічого страшного», — сказав він і відмахнувся від Елізиної пропозиції прикласти хустинку. Рамон зняв свою куртку, зібгав її і вмостив собі під голову. У трубі було темно і холодно. Музика з-під мосту долинала сюди далеким відлунням. Час від часу високо в небі літаки розбивали тишу. «Якщо війна таки докотиться аж сюди, труба — то найкращий сховок, ніхто не шукатиме нас тут», — мовила Сью. Під бетонним склепінням її голос здавався лунким і порожнім. Усі сіли тісніше, обіймаючи руками коліна. Їхні запалені сигарети були єдиним джерелом світла, й Еліза подумала, що вони схожі на крихітні жовті місяці, що пливуть у темряві.

Вони так і заснули сидячи, кожне поклало голову на сусідове плече. Тільки Рамон лежав на повен зріст, закинувши ноги Джорджеві на коліна. Він провів тут уже безліч ночей. Засинаючи, Рамон уявляв собі, як його сни по трубі доходять аж до міста, наче по судинах, проникають у будинки і тисячі квартир, течуть мережею опалення й водопостачання. Його заспокоювала думка, що так він підтримує контакт з людьми, хоч і перебуває десь дуже далеко, і ніхто про нього не знає.

Джордж сидів із заплющеними очима, без сну. Він відчував полегшення від того, що Еліза не запитувала, що трапилося між ним і матір’ю тієї останньої ночі. Хлопець пам’ятав лише, як тремтячими руками вчепився в материне тіло. Пахощі парфумів на її шиї, відчуття м’якої тканини її одягу в долонях. Пам’ятав, як спробував розірвати цей одяг, і як раптом йому стало недобре, і він опустився на землю. Як лежав біля її ніг і рюмсав, наче маленький. Він не знав, скільки минуло часу, коли вона штурхнула його в бік своїм черевичком: «Уставай!» — сказала вона, владним тоном, яким дають накази собаці. Наче з цебра, облила його ляскучим: «Устань та опануй себе!»

Сьогоднішнього вечора, розглядаючи, як його тінь, відкинута полум’ям, витанцьовує на підпорі мосту, він відчував полегшення від того, що це лише тінь серед багатьох інших.

Еліза зіщулилась у дуплі дерева, коли глибокий звук, подібний до сурми, розітнув тишу навпіл. Було темно, хоч в око стрель, проте вона знала, що то бабуся, десь далеко, кличе її до себе. Дівчинка швидко поповзла до виходу з дупла, а поклик усе наближався, гучнішав і, зрештою, вирвав її зі сну.

З отвору труби Еліза визирнула у сірий ранок. Десь здалеку лунав гучний звук мушляного рога. Вона похапливо роззирнулася за своїм рюкзаком, а потім згадала, що вчора вночі залишила його біля вогнища. Мабуть, досі його вже хтось знайшов. Поспішаючи, дівчина вилізла з труби, перелазячи дорогою через тіла своїх товаришів, які ще спали. Під мостом уже нікого не було, навкруги лежали самі порожні пляшки і бляшанки з-під фарби; полум’я вигоріло, лишивши тільки купку жару. Еліза пішла на звук мушлі, який розходився хвилями, наче сурмач давав сигнал до наступу. Дівчинка пробігла під мостом, видерлася на насип. Там якийсь хлопець сперся на огорожу і, роздимаючи щоки, сурмив у її мушляний ріг. Усі інші пританцьовували й ейфорійно, наче п’яні, жбурляли бляшанки у щити автобану. Трохи далі в кущах лежала порожня каністра з-під бензину. Тільки зараз Еліза помітила веселі ясні полиски на іншому краю поля, де стояла ферма, охоплена язиками жовтавого і блакитного полум’я.

У квартирі Сью ніколи не було темно. Вона жила на краю міста, і неонова рекламна вивіска на будинку навпроти щосекунди блимала то червоним, то жовтим, заливаючи кімнату світлом. Сью запропонувала Елізі та Джорджу пожити в неї, поки не підшукають собі якесь житло. Вони спали втрьох на одному матраці, кинутому посеред кімнати на підлогу. Сью раділа, що ці двоє живуть у неї. Щовечора вона готувала їм вечерю, хоч сама вживала тільки дитяче харчування з маленьких баночок і запивала його віскі з молоком. Всюди на стінах висіли фотографії її хлопця та вирізки з газет про його нещасний випадок.

Джордж лежав на матраці і клацав дистанційкою від телевізора, а Сью на кухні розповідала Елізі, що вона зробила б зі своїм хлопцем, якби той не загинув.

Взагалі-то ми збиралися у навколосвітню подорож, — повідомила вона, виїдаючи ложкою овочеве пюре з баночки. — Вже вирішили розпочати з Півдня. Проте все одно нічого не вийшло б. Там тепер війна».

Вона так рвучко перевернула ложку в роті, аж метал дзеленькнув об зуби.

Лишайтеся тут, скільки забажаєте, — промовила вона голосно, щоб і Джордж почув.

Сью, ти прекрасна, я залишуся назавжди! — відгукнувся зі спальні хлопець.

Станемо однією сім’єю, — сказала Еліза і заходилася прибирати зі столу.

Підемо всі працювати, а як назбираємо достатньо грошей — купимо собі будинок.

На Золотому пагорбі! — засміялася Сью.

Я щойно звідти звалив, і ніхто на світі не змусить мене туди повернутися. Там живе остання наволоч! — сердито відказав Джордж.

Багатії, — виправила Сью.

Остання наволоч, — наполіг хлопець і вимкнув телевізор.

Сью рвучко змінила тему:

Ці ідіоти з-під мосту просто так спалили фермерове обійстя!

Може, заявити на них?

Тоді наступними вони спалять нас, — відповів Джордж і знов увімкнув телевізор.

Щоранку Сью їхала автобусом в аеропорт, де працювала помічницею в ресторані. Її маршрут проходив прямою вулицею, що вела за місто, повз гравійні кар’єри, трактори, каменоломні і порожні багатоповерхівки. Іноді Сью мріяла про виразні ландшафти, ворожі, загрозливі місцевості. Про ковзку глинисту землю, по якій марно намагалася б видряпатися нагору. Про могутні, хаотично порослі дерева, крони яких заступали б небо і світло.

У ресторан вона не піднімалася на ліфті, як усі інші, а йшла сходами. Вона ставала внизу біля поручнів, уявляла собі, що її хтось переслідує, хоче вбити, потім шепотіла щось і кидалася тікати на п’ятий поверх, перестрибуючи через три сходинки. Це була одна з ігор, які вона вигадувала, аби боротися з відчуттям порожнечі, що завжди охоплювало її дорогою на роботу.

О цій ранній порі ресторан здавався полишеним. У ньому сиділа касирка, гризла нігті і читала газету, розкладену на касі. У маленькій кухні, де працювала Сью, не було вікон, тільки неонова лампа мигала і потріскувала через рівні проміжки часу. Сью чистила овочі, розкладені по великих кошиках. Вона нарізала також і ті, що вже пов’янули чи мали неприємний запах. Першого робочого дня вона викинула у сміття половину овочів, бо ті вже підгнили, проте кухар з прокльонами змусив її їх дістати і вимити. «На цій кухні ми нічого не викидаємо!» — гарикнув він і насипав у них стільки приправ, що ті перебили запах. Час від часу вона тупала ногою, тьмяне жовтаве світло так втомлювало, що лише звуки, спричинені власним тілом, давали їй відчуття певності, що вона взагалі існує. Рівно о пів на десяту у дверях з’являвся кухар, проте вона ніколи його не помічала, адже він мовчав і рухався безгучно. Лише трохи згодом вона відчувала, що позаду неї хтось стоїть, і щоразу здригалася з переляку. Свого першого дня вона навіть скрикнула, проте кухар навіть вухом не повів, мовляв, він аж ніяк не причетний до її крику, і дівчина була засумнівалася, чи все з нею в порядку.

Увечері Сью прибирала пилососом крихти з-під столів у ресторанній залі та відкушені касирчині нігті на килимку біля каси. Вона була переконана, що кухар її ненавидить. Це пригнічувало, тож Сью вирішила наступного дня запитати, чому він так до неї ставиться, проте так цього й не зробила. Зрештою вона вирішила ставитися до нього, як до повітря.

Суботнього ранку всі троє ще спали. Цього дня вони збиралися поплавати разом на озері неподалік. Джордж лежав посередині, ліворуч і праворуч від його голови — ніжки Сью та Елізи. Щоб розбудити дівчат, він ніжно вкусив їх за пальчики. Крізь жалюзі пробивалися перші промені ясного сонячного дня. Пролунав дзвінок, короткими нетерплячими переливами. Лаючись, Сью вискочила з ліжка. Боса, у футболці аж до колін, вона відчинила двері. Двоє чоловіків запитали про Джорджа Розенберґа. «Він іще спить», — відповіла Сью і вже хотіла зачинити двері. За мить поліцейські забрали Джорджа.

То був перший день, коли Еліза щось з’їла після зникнення Джорджа. Зрозпачена Сью готувала щодня, носила супи і каші до Елізиного ліжка. Нечіпана їжа холола біля матрацу, проте Сью невтомно готувала далі.

День перетворився на безкінечну відстань, яку Еліза мусила подолати. Вона боролася з нею сном. Коли дівчина прокидалася, то повзла на кухню, випивала склянку води і знову поверталась у ліжко. Вона розглядала світло за жалюзями, червоні й жовті полиски неонової реклами. Еліза розрізняла тільки день і ніч. Години розчинялися у сні, час скручувався в рурку. Лише коли приходила Сью з новими тарілками, Еліза знала, що це, мабуть, настав вечір. Іноді вона помічала біля себе тіло Сью. Та приходила й ішла через однакові проміжки часу, дотримуючись незбагненної для Елізи логіки. Одного разу, глупої ночі дівчата одночасно прокинулися, налякані гуркотом у небі. «Це пусте», — сказала Сью і закрила Елізині вуха руками, захищаючи її.

Удень Еліза, крізь напівсон, іноді чула віддалені голоси. Десь дзвонив телефон. Хтось захряснув двері. Із заплющеними очима вона спостерігала за простором навколо себе. Тарілки й миски стояли біля її матрацного острівця, наче принесені припливом. Повернувшись з роботи, Сью найперше крокувала на кухню, готувала щось і пила з високих склянок віскі з молоком. Потім приносила Елізі теплу їжу замість схололої, ковзала ласкавим поглядом по фотографіях свого загиблого хлопця і насипала розкришеного хліба на підвіконня, подумки прикликаючи пташині зграї, що пролітали повз.

Одного дня, пізно по обіді Еліза розплющила очі. Сонце ясно освітлювало кімнату. Працював телевізор, кольори на екрані були бліді, але водночас різали око.

З кухні пахло пирогом і свіжим хлібом. Еліза відкинула простирадло і підвелася. Сью була напідпитку і накривала на стіл. Всюди у кухні стояли порожні склянки.

На столі пишався святковий пиріг із дев’ятнадцятьма свічками, котрі вже майже догоріли, на пиріг маленькими крапельками постікав віск. Еліза схилилася над столом і задмухала свічки.

Вони сиділи у маленькій кухні, наче ховрахи у своїй хатці, їли ще теплий пиріг, руками відламували від нього шматки і вологими пучками збирали зі столу крихти.

Сью розклала на підлозі подарунок до дня народження. Еліза здивовано розглядала два водолазні костюми, ласти, підводні ліхтарі, балони з киснем.

«Тепер пірнальницьке спорядження мого хлопця — твоє. Я навчу тебе пірнати».

Було темно. Еліза в гумовому костюмі стояла на місточку, з кисневим балоном за плечима, як із рюкзаком. Місяць плавав у воді, наче маленьке світле коло. Еліза сфокусувала погляд на блискучій цятці, обернулася і впала задки просто в Місяць, який під нею розлетівся на друзки.

Дослухаючись до власного сопіння і гучного шуму крові у вухах, Еліза висвітила ліхтариком Сью. Та трималася за оброслу водоростями скелю. Із отвору між камінням випурхнула зграйка малих брунатних рибок, мигнула перед самими пірнальницькими окулярами і зникла в тіні. Сью показала рукою вниз. А потім пірнула, щільно притиснувши одну руку вздовж тіла, іншою освітлюючи тьмяну глибінь. Скеля за спинами була їхнім єдиним зв’язком із земною твердю — слизький хребет, від якого вони поступово відпливали і про який з кожним метром забували, як і про верх і низ, занурюючись у темне озеро, в дедалі більшу незначущість. Їхні ліхтарики кидали дві світлові кульки у чорну воду. Озеро спало, здавалося, тільки Сью та Еліза рухаються в ньому. Вони посвітили одна на одну й зареготали, аж із ротів випорскнули низки повітряних кульок, наче дивні рослини. Еліза уявила собі, що вони — дві планети і кожна рухається своєю орбітою навколо іншої. Потім вони разом швидко спустилися ще глибше — не могли дочекатися, щоб торкнутися дна. Останні метри вони пропливли, допомагаючи собі інтенсивними ударами ніг. Дівчата приземлилися на випростані руки, від їхніх долонь у воду здійнявся пісок й оповив їх хмарою, наче це озеро видихнуло їм назустріч. Пірнальниці лягли животами на водорості і, за сигналом Сью, синхронно вимкнули ліхтарики.

Еліза уявила собі, що ґрунт на дні озера — це шкіра. Вона занурила у неї свої пальці, щоб учепитися, поклала голову на кущ водяних рослин і стала чекати видінь, які завжди приходили, коли вона лежала в цілковитій темряві. Вона бачила себе на Золотому пагорбі, як бігла під каштанами, у церкву, до кам’яних скульптур — своїх друзів. Бачила дітей, що співали у святковому залі сирітського притулку, їхні груди здіймалися й опускалися, сповнені надії, що і для них знайдуться батьки. Мушляний ріг у старих Авґустиних руках, кров на простирадлі у спальні пана Розенберґа. Десь тут має бути й Джордж, — казала вона собі, проте бачила тільки його кімнату і себе, як прокралася туди, залюблена в її порожнечу. Еліза думала про фотографії в його шухляді і про те, що їм там не місце, а ще — що там усе було не на своїх місцях, а пан Розенберґ сидів у кабінеті і навчав чужих людей говорити.

Світло вмикала Сью. Вона брала Елізу за руку і пливла з нею нагору. Обидві знали, що сама Еліза вже не випливла б.

Молодіжна психіатрична клініка, у яку відправили Джорджа Розенберґа, розміщувалася на південному краю міста. Будівлю завершили лише півроку тому, це був найбільший заклад на всю країну. Округла вугільно-чорна споруда серед офісних будівель і житлових будинків здавалася капсулою космічного корабля, біля неї навіть іноді зупинялися туристи, щоб сфотографувати цей визначний проект.

Через скляні двері, що оберталися, Еліза зі Сью зайшли до залу для відвідувачів. Приміщення ясно освітлювала безліч маленьких галогенних лампочок, які звисали зі стелі. Мармурова підлога блищала, а кожен крок по ній відлунював голосно і порожнисто, тож Сью з Елізою, не змовляючись, пішли тихіше, майже покрадьки, обережно навшпиньки просуваючись до стійки реєстрації. Там за склом перед екраном комп’ютера сиділа пані, яку Еліза запитала про Джорджа Розенберґа. Викривлена переговорним пристроєм відповідь не забарилася: «Джордж Розенберґ дав чітку вказівку, що не хоче нікого бачити», — промовила пані і повернулася до монітора. На виході з клініки, у дверях, Сью з Елізою зіштовхнулися з Рамоном, який шкаргав вулицею їм назустріч. «І не думай. Він не хоче нікого бачити», — хором вигукнули Еліза і Сью.

«Та я в газеті прочитав, що у сина відомої Марії Розенберґ нервовий зрив. Подумав, він зрадіє, якщо я його перевідаю», — розповів Рамон.

Перед аптекою він попросив дівчат почекати, поки забере батькові ліки. Потім вони втрьох пішли далі. Усі збиралися навідатися до Джорджа, тож мали тепер трохи вільного часу і жодних планів на другу половину дня. На площі група молодих людей співала на імпровізованій сцені сектантські пісні.

Гарно співають, — сказав Рамон.

А, шахраї, як і всі інші, — знудьговано відказала Сью.

Знаю, але все одно, гарно ж співають!

Вони трішки постояли перед сценою, бо Рамон хотів послухати.

За співаками у повітря здіймалося високе риштовання з велетенськими екранами, як у кінотеатрі. На них паралельно показували п’ять різних кліпів, на одному якраз були новини. Кілька секунд вони спостерігали, як натовп у подертому одязі пішки чвалає дорогою, з клунками і тачками.

Це там, де війна? — запитала Еліза.

Ні, це біженці, — відповів Рамон.

Тобто таки там, де війна.

Ні, саме там її немає. Це біженці, тож логічно, що вони там, де війни немає.

То де ж це вони?

У дорозі, вони втікають.

Куди?

Та звідки ж мені знати — в гори, мабуть. Вони пішки переходять через гори в іншу країну. Війна пересунулася на Схід.

Та що ж це за війна, чорт забирай? Я й гадки не маю, що відбувається, — нетерпляче втрутилася Сью.

Тоді розплющ очі, — сердито відрізав Рамон і показав рукою на екран. І, наче шкодуючи про свою різкість, примирливо додав: Власне, ми до цього аж ніяк не причетні.

Тоді я хочу знати, чому вони постійно літають нашим небом. Я щоночі прокидаюся від літаків.

Бо небо належить усім. Нічого не вдієш, — знизав плечима Рамон.

Після цього він попрощався, Сью з Елізою бачили, як він на мить зупинився перед сценою і співаками, завагався, наче хотів про щось запитати, а потім повільно, волочачи ногу, пошкутильгав через дорогу і зник за рогом будинку.

Рамон лежав на ліжку у своїй кімнаті. Тугий гумовий м’ячик — бум — ударив по дверцятах шафи, відскочив на підлогу — чпок — і повернувся у його руку. У незмінному ритмі: шафа — бум — чпок — долоня. За зачиненими дверима кімнати його гукав батько, кричав, лаявся. Він вибив Рамонові знеболювальне з рук. «Ти приніс не те!» — горлав він. Хлопець просто віддав фармацевту рецепт, отриманий від батька, проте Рамон завжди приносить не те. Батько вже замахнувся, щоб ударити, проте Рамон утік у свою кімнату і замкнув двері. М’яч — шафа — бум — підлога — чпок — долоня. Батько гупав у двері. Та хлопець не відчиняв — лежав на ліжку і кидав м’ячиком по шафі. Бум — чпок. Нехай собі кричить за дверима, нехай хоч усю квартиру розвалить. Колись у дитинстві батько скинув його зі сходів, відтоді ліва нога не згинається. Ні, двері у свою кімнату він більше не відчинить. М’ячик скочив у його розкриту долоню. Рамон зловив його, кинув, зловив, знову кинув.

За чотирикутником вікна пролітали птахи. Рамон подумав, що десь там надворі має бути і його дівчина, Кріс. Її ім’я він вибив собі на руці, червоною фарбою вписав кожну літеру її імені у свої пори. Якби вона тільки знала, — думав Рамон, кидаючи і ловлячи м’яча, — якби вона тільки знала. Але ж Кріс нічого не знає, вона десь там надворі і нічогісіньки не знає, не знає про нього, Рамона, чоловіка з трояндою. Проте одного дня він її знайде, свою Кріс. Її ім’я вже витатуйовано на його руці. А біля нього — трояндочка. Наколюючи пелюстки на свою шкіру — кожен укол — пекучий біль, — Рамон думав про неї, про Кріс, якій нічого не відомо, яка не знає його. Коли я знайду тебе, — сказав собі Рамон, поки батько гупав у двері, — я всеньку руку вкрию трояндами, і паралізовану ногу також, я все тіло розпишу трояндами.

Вже кілька тижнів Еліза і Сью жили разом. Ділили ліжко, кухню, ванну. Щовечора кухня сповнювалася парою — Сью готувала. Еліза сиділа за столом і писала Джорджу листи. Проте варто було їй дописати, як вона одразу ж його рвала і бралася за новий.

Якщо він не приймає відвідувачів, то й листа не захоче, — промовила вона, починаючи писати.

Все одно можеш йому його надіслати, — долинув із пари голос Сью.

А якщо він його викине?

Ну то викине.

Сью підійшла до столу з великою мискою і тарілками, Еліза відклала папір.

Ти схожа на справжню матір, — сказала Еліза.

А потім вони їли, сидячи навпроти одна одної, обмінювалися тарілками і пили з однієї склянки. Вони вже звикли користуватися однією склянкою на двох, і вона стояла між ними як знак їхньої дружби. Еліза вважала це розумним, тим, що треба зберегти, а ще думала, що вони поводяться, наче пташки, які збирають траву й гілочки, щоб разом звити гніздо.

Ще здалеку Еліза побачила людей, які сходилися до біржі праці. У приміщення заходило набагато більше, ніж виходило. Еліза стала в чергу. Тут пахло вологим одягом і липкою шкірою, дехто з відвідувачів обмахувався проштампованими картками. Біля дверей до приймальної стояв стілець, на який сідав той, кому прийшла черга. Зараз там сидів молодий чоловік, немов готуючись до стрибка. Коли двері відчинились і лампочка над ними засвітилася зеленим, він провів рукою по волоссю, наче хотів пересвідчитися, що воно на місці, і зайшов.

Чоловік за приймальною стійкою подивився на Елізу з сумішшю співчуття і роздратування. Потім він попорпався у паперах, поклав один стос документів на інший, дістав із шухляди замацану каталожну картку і проказав, мабуть, більше до себе самого:

«Ви маєте мінімальну шкільну освіту і свідоцтво, що підтверджує Ваш розлад мовлення. Якби Ви досі страждали на нього, я міг би призначити Вам пенсію, але ж Ви вже подолали свою хворобу…».

Не закінчивши речення, він рвучко повернувся до монітора на письмовому столі. Еліза подумала, що то він шукає для неї якісь варіанти. Чоловік щось швидко і сконцентровано друкував на клавіатурі, потім озирнувся з виразом подиву через те, що вона ще не пішла, і роздратовано кинув: «Зараз я Вам ніяк не можу допомогти, приходьте наступного тижня».

Тим часом у приймальню набилося ще більше людей, вони стояли попід стінами, надворі під дверима курила ціла група молодих жінок, вони з чогось реготали, й Еліза швидко пішла геть, наче вони сміялися з неї.

На вулиці перехожі, зіщулившись від спеки, перебігали від одного острівця тіні від багатоповерхівки до іншого. Елізині підбори вгрузали у розм’яклий від сонця асфальт, проїжджа частина була помережена вибоїнами, тож дівчина, схиливши голову, напружено видивлялася рівні латки. Звідкілясь долинув спів — захоплений, задушевний, як співають лише діти, аж вона роззирнулася, шукаючи поглядом будинок із високими гостроверхими вікнами.

Еліза вирішила сходити в клініку до Джорджа. Вугільно-чорна будівля здалася їй лійкою, яка поглинала все, чого місто не хотіло бачити на своїх вулицях.

Еліза зайшла в автобус, що їхав у південному напрямку, сіла на останню лаву. Якийсь молодик з поглядом голодного хижого птаха прочовгав уперед, до водія, щоб сказати йому кілька незрозумілих слів, шалено жестикулюючи перед скляною перегородкою. Коли він повернувся, хитаючись і хапаючись за поручні праворуч і ліворуч, і потупав прямо до Елізи, пасажири заозиралися на нього. Здавалося, ніхто не хотів пропустити, як він зашпортається і впаде. Розгойдуючись перед Елізою на своїх худих ногах, він запитав, чи не дасть вона йому грошей на їжу. Дівчина, не підводячи очей, швидко тицьнула йому якусь купюру. Він забрав гроші і вийшов на наступній зупинці. Еліза повернулася на своєму сидінні і глянула на нього. Він зупинився просто посеред вулиці і дивився на неї крізь вікно. Його сухі губи розтулилися, щоб прокричати лайку, яку ніхто б не почув, рука стиснулася в кулак, тремкий і миршавий, і він погрозив автобусу, що від’їжджав.

Еліза вдивлялася у вузькі бійниці заґратованих вікон психіатричної клініки. На сонці будівля здавалася ще темнішою. Дівчина ходила навколо неї, наче тварина навколо своєї хатки. Зрештою таки наважилася і запитала на реєстрації, чи можна передавати тутешнім пацієнтам листи і пакунки. Пані за стійкою пояснила їй, що за правилами відділ контролю прочитує всі листи і перевіряє пакунки. Із переговорного пристрою її голос долинав наче здалека, й Елізі здалося, що жінка за склом і голос — то різні істоти, що існують незалежно одна від одної і ніяк не пов’язані між собою.

Сью стояла під жовтавим світлом неонової лампи у ресторанній кухні і чистила овочі. Тепер вона не соромилася потягувати з фляжки віскі з молоком.

«Якщо не повідтинаєш собі пальці — роби, що хочеш», — сказав їй кухар, коли одного разу несподівано зайшов до її комірки і побачив, як вона гарячково закрутила фляжку і сховала її у кишеню сорочки.

Під час перерви Сью виходила у ресторан і сідала біля панорамного вікна, звідки дивилася, як сідають і злітають літаки. Вона вже безліч разів спостерігала, як маленькі автобуси підвозять людей до літака, і мріяла бути однією з пасажирів. Дівчина споглядала, як вони підіймаються по трапу і зникають за дверима машини, наче в череві велетенського звіра. А коли двері зачиняли і літак повільно котив до злітної смуги, вона думала про людей по той бік вузької стрічки ілюмінаторів, про те, що всі вони мають імена, паспорти і мету. Коли ж літак здіймався в повітря і втягував шасі, наче людина — щойно витягнуту руку, Сью почувалася дивовижно самотньою. Повернувшись на кухню до перезрілих помідорів, які вона мусила нарізати маленькими кубиками, дівчина віддавалася відчуттю, що не важить, ким були ці люди і що вони робили — сам факт, що вони там, нагорі, у літаку, свідчив про їхню цілковиту рацію.

Він уже втретє протягом цього тижня під час її перерви обідав за одним із задніх столиків. Сью сідала так, щоб можна було за ним спостерігати. Він зі знервованим поглядом без упину гортав адресну книгу і комусь телефонував, говорив коротко, рваними фразами, що напливали одна на одну. При цьому він час від часу зустрічався з нею поглядом і без бентеги усміхався дівчині через усі десять столиків, що їх розділяли, наче розмова, яку він вів з людиною на іншому кінці дроту, автоматично включала і Сью.

Дівчина саме поверталася на кухню, коли він міцною рукою притримав її за рукав і мовив: «Власне, Ви надто вродлива, щоб працювати на чорній кухні, де Вас ніхто не бачить».

У своєму маленькому авто з гучним двигуном Філ розповів їй, що він — фотограф і саме працює над одним каталогом, для якого шукає моделей, мовляв, вона могла б підійти.

Він повів її в один заклад у місті, де вони їли сиру рибу, Сью замовила собі віскі з молоком. Йому це здалося невротичним, але цікавим.

Після вечері він завіз її додому, а коли дівчина виходила з машини — простягнув їй свою візитівку.

Картка лежала на столі, наче чужинець. Сью без упину ходила навколо неї і розглядала шматочок картону. Відколи дівчина повернулася додому, вона не могла говорити ні про що інше, ім’я Філ безліч разів пролунало в кімнаті. Це слово було всюди в квартирі, Еліза більше не могла його чути, її дратувало, що Сью така збуджена і не може відірватися від візитівки.

Подзвонити йому?

Подзвони, — відповіла Еліза. Вона вважала, що сказати щось інше було б ідіотизмом, хоч і не хотіла, щоб Сью дзвонила.

Якщо чесно, він мав химерний вигляд.

Та подзвони вже і не діставай мене.

Не можу. Я порву картку і викину його з голови.

Не викинеш.

Може, він насправді вбивця, що прикидається фотографом.

Еліза засміялася:

Подзвони йому і дізнайся.

Ну ти й падлюка, — усміхаючись, сказала Сью.

Це ти принесла картку, не я.

Він запросив мене на вечерю. Я зателефоную і подякую за все.

І який у цьому сенс? Він хоче іншого.

Він хоче мене фотографувати.

Уявляєш, як саме?

Ні, й гадки не маю.

Тоді подзвони.

Сью зняла слухавку і зателефонувала.

На кухні Еліза без потреби переставляла посуд. Зі спальні долинув високий голосок Сью. Еліза відкрутила кран, підставила склянку під струмінь і спостерігала, як вода ллється через край. Вона почула, що подруга поклала слухавку і прийшла на кухню. Мовчки.

Ну? — запитала Еліза якомога байдужішим тоном.

Ми домовилися на наступний понеділок. Пробна фотосесія, — спокійно відповіла Сью.

З убивцею, що прикидається фотографом?

Припини. Я сказала, що ти прийдеш зі мною.

Сью сховала картку, і більше вони про це не говорили.

Що ближче насувався визначений день, то чужішими вони почувалися.

Еліза запропонувала поїхати вночі на озеро, попірнати, але Сью сказала, що не хоче. «Я тільки й роблю, що витягаю тебе нагору, бо ти там, внизу, завжди мрієш померти».

Щоранку вона вставала, лаяла кухаря і неохоче сунулася на роботу в аеропорт.

У неділю вони сіли на Джорджів мотоцикл, який жартома називали скромним спадком, і помчали до міського басейну. Там вони знайшли куток, де було найменше людей. Їх уже не раз просили гратися у свої похмурі ігри деінде. Еліза сідала на бортик із секундоміром у руці і чекала, поки Сью стрибне в басейн. Довге волосся останньої розсипалося по воді, як парасолька.

Під водою Сью розплющувала очі і бовтала руками й ногами, наче топиться. Повітря безліччю бульок виходило з її рота.

Потім Сью повертала голову так, що Еліза більше не могла бачити її обличчя. Дівчина повільно гойдалася на воді, розкинувши руки. Над поверхнею виднілася лише її потилиця, немов острівець. Тіло й волосся вільно несла вода.

Еліза щоразу здригалася, коли Сью пирхала і піднімала голову. «Офелія і поряд не лежала», — казала вона і дивилася на годинник: «Тридцять три секунди». Сью з посинілими губами виходила з води, лягала на цегляну підлогу біля басейну і заплющувала очі. Тільки тепер вона чула, як б’ється її серце, і тихий посвист, десь глибоко, за барабанними перетинками.

Цього разу вона злякано розплющила очі, коли група дітей з вереском застрибнула в басейн. Вона спостерігала, як хлопчики топили дівчаток, ті шалено відбивалися. Награвшись і втомившись, діти повилазили з басейну і полягали на теплу цеглу. Незабаром вони вже побігли геть, а там, де вони лежали, лишилися темні сліди — відбитки їхніх тіл. Сью дивилася, як повільно висихали вологі плями. Сонце висушувало відбитки. Робило їх дедалі більш нерозбірливими, випивало з каменю вологу, поки її там більше не залишилося.

Сью реготіла на недоступних для слуху частотах — мурашка залізла їй під коліно і лоскотала. Дівчина лежала у траві на лісовій галявині, у картатій спідничці а-ля учениця старших класів, футболка на ній задерлася, аж було видно живіт, білі гольфи сповзли, а права нога була неприродно вивернута. Чорні лаковані черевички лежали збоку, недбало кинуті у траву. Великі лампи гаряче світили на її блідо нафарбоване обличчя.

Еліза примостилася на пеньку на узліссі і звідти спостерігала за зйомками. Філ проходжався навколо Сью і знімав її з усіх боків, а його асистент — молодий чоловік у кросівках — виставляв світло, час від часу поправляв волосся моделі і припудрював їй обличчя, щоб не блищало.

Усе гаразд? — запитав Філ. — Ми вже скоро закінчимо.

Так. Але мурашка лоскочеться.

Ти — жертва зґвалтування, дитинко. Жодна мурашка на світі більше не зможе тебе залоскотати.

Усі засміялися, і навіть Сью, лежачи на землі. Високо в небі Еліза помітила двох канюків, вони летіли у напрямку до лісу.

Спокійно, не рухайся, ти виглядаєш прекрасно, — сказав Філ і доклацав плівку.

Потім Еліза допомагала заносити лампи в машину, а Сью змивала грим перед маленьким кишеньковим дзеркальцем.

Дівчата їхали на задньому сидінні, повідсувавшись одна від одної якомога далі. Кожна тупилася у своє вікно.

Не сказав би, що ці двоє зазнали багато радості у своєму житті, — промовив Філ до асистента. Той з відсутнім виглядом кивнув і продовжив телефонну розмову:

Для одного виробника одягу, — сказав він у слухавку. — Кампанія «Смертельна мода» чи якось так. Ми шукаємо ще потопельницю, повішену і жертву наркотиків. Ні, цього я справді не знаю, краще запитайте саму Розенберґ, — він продиктував номер і закінчив дзвінок.

А хто ця Розенберґ? — запитала Еліза, не відводячи погляду від пейзажу, що пролітав за вікном.

Марія Розенберґ — це жінка, яка очолює імперію моди і на яку ми всі тут працюємо.

Вони сиділи утрьох за маленьким круглим столиком на відкритій терасі кафе. Асистент щойно попрощався, офіціант прибирав тарілки. Еліза тицяла соломинкою в залишки морозива у своїй вазочці і відчувала, що вона тут зайва. Філ стискав руку Сью і пояснював, що мусить наступного тижня злітати на Південь, у розбомблені міста, щоб зробити там фотосесію для колекції «Мілітері».

Чи ж це не небезпечно? — запитала Сью.

Ні. Гадаєш, інакше я туди полетів би? Там уже все знищили, війна перемістилася на Схід, — відповів Філ і допив свій напій.

Вона завжди, як німа? — прошепотів він до Сью, наче Еліза була неспроможна відповісти сама.

Еліза — моя подруга-сестра-сестра-дочка. Дай їй спокій.

Еліза мовчки перемішувала морозиво.

Вечір не приніс прохолоди. Спека терзала Елізине тіло. Дівчина раз по раз проводила долонею собі по руці чи обличчі, наче намагалася стерти з них жар. Попри пізню пору сотні людей сновигали повз них, здавалося, ніхто у місті не спить. Коли гуркіт літаків розбивав повітря на друзки, перехожі іноді зупинялись і дивились у небо, не бачачи там нічого. Повітря ще кілька хвилин вібрувало, наче після могутнього удару.

Вдалині серед нічної темряви здіймалися колони офісних споруд. Десь там було й ательє Марії Розенберґ — маленьке, ясно освітлене віконце. Еліза відкусила трохи морозива і лише кілька секунд згодом відчула, як занили зуби.

Сью та Еліза не розмовляли одна з одною, відколи у ранкових сутінках вийшли з Філового авто і повернулись у свою квартиру. Обидві не могли заснути. Еліза сиділа за столом і намагалася написати Джорджеві листа, проте, ледь закінчивши два речення, зминала листок. Всюди на підлозі лежали жмути паперу. Сью курила і ходила туди-сюди по кімнаті, підбиваючи ногами папір.

Припини.

Еліза зібгала ще один листок паперу і викинула собі за спину.

Припини бути невротичкою.

Еліза повернулася до Сью і розтулила рота.

Я ж не винна, що він працює саме на Марію Розенберґ. Вони усі на когось працюють, — промовила Сью і знизала плечима, наче вибачаючись.

Еліза повернулася назад до столу, написала: «Любий Джордже», вирвала листок із зошита і викинула на підлогу.

Сью почала знімати зі стін фотографії свого загиблого хлопця.

Перед опівднем Еліза запитала:

То ти поїдеш?

Поїду.

Еліза відклала олівець.

Це цццце огидно. Огидно дддо крику.

Усе життя нарізати овочі, дивлячись на людей, що подорожують усім світом, — також огидно до крику. Піди, попрацюй, тоді знатимеш, як це. І припини затинатися, це діє на нерви, — відрізала Сью, пішла у спальню, не роздягаючись, упала на ліжко, заплющила очі і спробувала заснути.

Пан Розенберґ сидів у синовій кімнаті на краю ліжка і розглядав постер з супутниковим знімком Місяця. У руках він тримав стосик фотографій. Марія школяркою у картатій спідничці і білих гольфах; сімнадцятирічна Марія на велосипеді з розмаяним волоссям з’їжджає з пагорба; двадцятирічна Марія дивиться через плече, глибоким поглядом, наче фотомодель. Один знімок його здивував. На ньому Марія під час медового місяця у білій сукні й солом’яному капелюшку стоїть на сходах сільського будинку. Він пригадав, як вона вискочила на сходи і крикнула йому, що їй хочеться мати точнісінько такий. Знизу фотографію обрізали чітко і рівно. Поверхня знімка була нерівна, наче його колись намочили.

Пан Розенберґ підвівся, пройшов у кухню, кинув фотографії в мийку і запалив. Папір вигинався в язиках полум’я, потріскував від високої температури, брався пухирями, а потім розпався на попіл. Пан Розенберґ подивився на сіру купку, втомлено і на якусь мить полегшено, а потім одним рішучим рухом змив її в каналізацію і пішов у свій кабінет. Там на столі лежали газетні статті, у яких розповідали про випадок з його сином. Відколи його ім’я з’явилося в газетах, пацієнти один за одним пішли від нього, навіть сусіди перестали його запрошувати, як колись.

Тепер кожного ранку, зачувши поштареві кроки, він поспішав йому назустріч і ще у дверях, з вогкими долонями, гортав газети, шукаючи своє ім’я. Так, наче власне ім’я, побачене в газеті, більше йому не належало. Наче на нього напали і пограбували, вигнали з власного будинку, по якому він тепер ходив сторожко і лякливо. Стіни вже були не тими, що оточували його раніше, коли вони з’їхалися з Марією. Іноді він усвідомлював, що піднімається сходами на горище, гукаючи Марію на ім’я. Тинявся кімнатами і шукав її посмішку, хоч і знав, що не знайде, бо вона тепер жила у квартирі у місті. Він розмовляв сам із собою, знову і знову переглядав газети, шукаючи своє ім’я, наче вкрадену річ. Тепер його ім’я належало не йому, а тим, хто його писав, та й будинок усі ці роки не був насправді його, і жінка з дитиною… Він зрозумів, що це те саме, що й смерть.

Тієї ночі Марія прийшла додому дуже пізно і не сказала йому ані слова. Лише наступного ранку, під час сніданку, вона розказала, що вночі — вона ще працювала — його син вдерся до неї в ательє і повівся, як тварина. Слово тварина вона вимовила з жалем і глибокою огидою водночас. При цьому вона дивилася панові Розенберґу в очі, наче він і його син — єдине ціле. Клініка, сказала вона, це її останній виховний захід, остання спроба порятувати сина від себе самого. Можливо, вона й сама не чекала, що вони його знайдуть і змусять лікуватися.

Пан Розенберґ застиг у своєму кабінеті, спершись руками об стіл. Біля рукопису його другої книжки про розвиток мовлення — відоме наукове видавництво його відхилило — стояв магнітофон, яким він записував лепетання своїх пацієнтів і потім давав їм слухати. Метод, який він винайшов, щоб перевіряти, як пацієнти сприймають самих себе. Він завжди вважав, що вони перебувають у глибокій трясовині, заплутались у власному голосі, в хаосі слів і звуків, і його завжди захоплювало, що на світі є люди, для яких вимовити один-єдиний звук — це мука. Він хотів їм допомогти, витягти з трясовини, дати їм можливість заговорити, що, як він писав, подібне до нового народження. Тепер, викидаючи свій магнітофон, він із жахом думав про мовчання, яке Еліза йому протиставляла, мовчання, вагоміше за його слова.

Кожного дня по обіді пан Розенберґ приходив у клініку перевідати сина, хоч пані на реєстрації, здалеку побачивши його у дверях, з прикрістю хитала головою. Пан Розенберґ щодня долав той самий шлях, наче рутину, повсякденний обов’язок, за який був навіть вдячний, адже інших обов’язків він не мав. Він регулярно заходив у кафе неподалік, з якого було видно клініку. Там він розглядав молодого офіціанта. Той мав такий вигляд, наче не збирався проводити тут усе своє життя. Пан Розенберґ чомусь думав про смерть молодого чоловіка, поки той приязно обслуговував гостей, хвацько збирав гроші, і жодна риса його обличчя не свідчила про швидкий кінець. Пан Розенберґ лякався власних думок, відчував, що це непристойно — отак думати про смерть іншої людини. А ще він співчував молодому офіціантові, бо той не здогадувався, що вмирає, тому пан Розенберґ залишав йому на столі незвично високі чайові.

Коли пан Розенберґ ранньою вечірньою порою повертався на Золотий пагорб і крокував алеєю до свого будинку, іноді йому назустріч ішла Юлія з дитячим візочком. Незабаром після того, як Джорджа поклали у клініку, вона вирішила більше не працювати на Розенберґів і прийняла запрошення їхніх сусідів побути нянькою. Тепер вона жила на тій самій вулиці, за три будинки далі, у сім’ї з трьома дітьми. Коли вони розминалися, Юлія віталася з паном Розенберґом якось по-змовницьки, що було йому неприємно, наче він колись, у мить неуважності, забагато їй про себе розповів.

У кабінеті зі стінами, обкладеними білими кахлями, жінка набрала в піпетку крові з Елізиного пальця. Медсестра надягнула їй на руку манжет тонометра, й Еліза заходилася спостерігати, як під круглим склом піднімається вгору червона стрілка. Тиск на її руку поступово зменшувався, і вона відчула полегшення. Після кількох хвилин її запросили до лікаря, який чекав на неї за своїм великим столом.

«Ви — молода і здорова», — сказав він замість привітання.

Помітивши вираз недовіри на її обличчі, він відхилився на спинку крісла і постукав олівцем по своїй порослій волоссям руці.

«Елізо Розенберґ, я вже втретє за тиждень кажу це Вам. Прошу, повірте мені нарешті і більше не приходьте».

Еліза була переконана, що в її організмі — вірус, щось, від чого вона хворіє, що жере її зсередини. Може, його ще просто не відкрили, думала вона. Може, потрібно зробити рентген, щоб його знайти.

Біля практики приватного лікаря була ветеринарна лікарня, і щоразу, коли Еліза проходила повз, до неї долинали гавкіт, удари копитами, від яких гриміли двері, і їй здавалося, що хоч це і лікарня, але тварин у ній катували.

Дома посеред квартири стояла валіза. Всі фотографії та статті зникли зі стін, і Сью збуджено ходила по кімнатах, чекаючи на мить від’їзду.

Терпіти не можу тих, хто пакує валізи, — зайшовши, сказала Еліза.

Подруго-сестро-сестро-дочко! — вигукнула Сью і пригорнула Елізину голову до свого плеча, що пахло віскі і молоком.

Раптом ліжко побільшало. Еліза лягла поперек нього і розкинула руки-ноги, щоб зменшити кількість порожнього місця навколо себе. Наступного ранку вона прокинулася від співу пташок за вікном.

Вона слухала, як тече вода у квартирі над нею, як захряскуються двері. У під’їзді якась дитина кликала маму, не припиняла кричати — довго, нетерпляче, бо мама не йшла. Елізі закортіло забрати те дитя до себе у квартиру, щоб воно нарешті стихло.

Це був Елізин перший робочий день. Автобус віз її тим самим маршрутом, що й Сью, повз гори щебіню і трактори. Тепер Сью була на іншій хвилі, й Еліза знала, що подруга про неї більше не думає, вона потрапила у нове місце і забуває про всіх і все. Еліза їхала її маршрутом, її слідами.

Елізин начальник — кухар — був веселим приземкуватим чоловіком, що не любив розмовляти. Чистячи овочі, вона час від часу зиркала на нього, аби переконатися, що не сама на кухні. Під час обідньої перерви вона обрала собі столик перед панорамним вікном, аби бачити небо і літаки, що населяли його, наче живі істоти. Вона думала про людей, які дбають, щоб у небі все відбувалося організовано і машини розминалися без ускладнень.

Вже кілька днів Еліза не зронила жодного слова. Вона жила сама у квартирі. Неонова реклама жовтим і червоним миготінням освітлювала кімнату. Вночі літаки розбивали спокій на друзки, і після кожного з них на секунду чи дві западала нечувана тиша. Мушляний ріг лежав на столі, як його завжди клала бабуся, тепер її голос жив у мушлі. Більше не було потреби у словах. Еліза повністю вбралася у мовчання. Коли її переповнювала внутрішня тиша, дівчина брала мушляний ріг, відчиняла вікно і сурмила на весь білий світ. Її подих струменів крізь білу мушлю — продовження її голосу — і сповнював усе навколо своїм трубним покликом. Іноді люди на вулиці дивилися туди, звідки долинав гук мушляного рога, наче почули сигнал з іншого світу, і на кілька секунд зупинялися, просто посеред міської товчії.

Content

Цое Єнні
ПОКЛИК МУШЛЯНОГО РОГА

I

II

III

IV