Маркіян Камиш

ОФОРМЛЯНДІЯ АБО ПРОГУЛЯНКА В ЗОНУ

Оформляндія або Прогулянка в Зону

Для Фламінго

Наснаженi оптимiзмами утопiчних гасел i мазафаками химерної радянської суперграфiки, ми будували Мрiю. I у погонi за нею знайшовся Рiг уседостатку — енергiя мирного атома, панацея народного господарства i орiєнтир на шляху до яскраво-червоного, комунiстичного завтра. Iз захватом вiд власної могутi, зi свiтлою вiрою у найкраще, ми будували атомнi станцiї по всьому СРСР.

I одна з найпотужнiших звалася Чорнобильською. Її мiсто-супутник розрослося i зразково-показовим прикладом височiли охайнi висотки, майорiли гордовито гiгантськi лозунги на дахах i галасно гралася малеча на затишних дитмайданчиках.

У мiстi вiдкрили супермаркет i ресторан, а об'яви: «Мiняю квартиру в Одесi на квартиру в Прип'ятi», — нi у кого не викликали подиву. Атомоград виглядав космо-фантастикою серед полiської глушини: все обiцяло швидкий рiст, подальший благоустрiй i шаленi перспективи. Навiть набережну будувати збиралися: з мостами, лiхтарями i пасторалями. Вже закладали новi блоки електростанцiї i апофеоз щастя-радостi маячив на горизонтi.

Аж поки не йобнуло i четвертий енергоблок не розворотило до бiсової мами. Чорнобильщина засяяла Зiркою Полин, перетворилася на отруйний смарагд у коштовнiй дiадемi Полiсся. Суворе похмiлля дiйсностi пiсля довгих рокiв солодких мрiй. Закон ями: скiльки нагору не дерись, на дно впадеш за мить.

Але хоробрi пожежники загасили реактор, вiдважнi вертольотники закидали пекельне жерло свинцем i бором. Вiдчайдухи-лiквiдатори з чистими серцями розгребли найбруднiшi завали на свiтi, збудували Саркофаг i пiшли.

Пiшли, отримавши свої дози, свої проблеми зi здоров'ям, свiй рак, чорнобильськi посвiдчення категорiї «А», «В» i далi за списком. Їхнi дiти отримали право задурно кататися диттаборами i шкiльнi прiзвиська штибу «чорнобилець». Країна отримала шматок територiї розмiром з Люксембург, на якому людям жити не можна.

Мiсто Прип'ять i все навколо — евакуювали вiдразу. Обнесли Заборонену Зону колючим дротом i вояки пильно патрулювали: хижо гасали на БТР-ах у пошуках мародерiв, але буремнi дев'яностi жахнули сильнiше за реактор i кордони Зони ослабли.

Тодi i з'явилися першi нелегали: потрiпанi алконавти цупили консервацiю з погребiв у селах на околицях Зони, тiкали вiд патрулiв аби за тиждень знову прийти, пiйматися i отримати свiй аж нiяк не умовний термiн. Чорнобильщину заполонили вiдчайдухи, бомжi, дезертири, мародери i збіглі зеки. Ховалися в селах мiсяцями, гризли гнилi яблука i мрiяли пересидiти тут всi скрути на свiтi. Зона тодi дiйсно стала тим небезпечним мiсцем, про яке нинi пише жовта преса.

Траплялися хiппi. Випливали поодинокi згадки в газетах про дiтей-квітів: тi смiючись купалися в рiчках, попадалися мiлiцiї i виганялися подалi iз суворими настановами бiльше нiколи, бiльше нi разу. Столична шпана теж заскочувала — мародерити настiннi годинники в Прип'ятi i парити їх на Андрiївському узвозi. Тодi ще ганяли по венi i тягали з собою стволи. Потiм пiшли — спопелилися у вихряві вiнтячого драйву i стали цiлком нормальнi сiмейнi люди: власники дрiбного бiзнесу i люблячi батьки тих, хто нинi засирає фотками снiданкiв вашi френдлєнти.

Були i одинаки: не лишали слiдiв i пили хороший коньяк. Ловили рибу в рiчках просто заради Сонця в ясному небi: плювати, що тут нiхто не живе i можуть схопити. Аж ген пiдросло поколiння ровесникiв Аварiї. Для них Зона стала землею спокою i застиглого часу.

Я — один з них.

***

Що нинi Чорнобильська Зона? Для когось — страшна згадка з напiвзабутого дитинства, зi щасливої радянської юностi, коли за кiлька днiв життя сиплеться на друзки, i сам ти, i всi твої сусiди — розбiгаєтесь свiтом шукати новi домiвки на автобусах евакуацiї. Для когось Чорнобильська Зона — радiоактивне гiвно, яке розгрiбаєш у травнi вiсiмдесят шостого. Для когось — Terra Incognita, сповнена мiфами про зомбi i вiйськових на темно-зелених БТР-ах. Для когось — офiцiйнi екскурсiї, на яких нахабнi комерсанти пiд пафоснi промови заробляють на розґавлених туристах. Для когось — локацiї вiдомої комп'ютерної гри про суворих мужикiв iз автоматами Калашникова, якi хавають тушонку i перемотують бинтами дiрки вогнепалу серед туману ранкових болiт. А у когось все взагалi погано, i Зона для нього — мiсце подiй фiльму «Chernobyl Diaries».

У мене — ще гiрше. Для мене Зона — мiсце релаксу. Замiсть моря, Карпат, териконiв, замiсть пересипаної засмаглими шалавами i залитої прохолодним мохiто Туреччини. Разiв двадцять на рiк я — нелегальний турист у Чорнобильську Зону, сталкер, пiшохiд, самохiд, iдiот, — називайте як хочете. Мене не помiчають, але я — є. Я — iсную. Майже як iонiзуюче випромiнювання. Як це виглядає? Я збираю рюкзак, приїжджаю до колючого дроту i розчиняюся в темрявi полiських лiсосмуг, просiк i соснових ароматiв, зникаю серед паморочливих хащ, i нiхто, нiзащо на свiтi мене не помiтить.

Це про сталкерiв. Не тих, якi збирають дитячi протигази бомбосховищами районного значення, не тих, якi фотографують засцянi недобудови в житлових масивах. Про iнших. Про хлопцiв i дiвчат, яким не осоромно закинути за плечi рюкзак i топати холодними дощами до покинутих мiст i сiл, де можна напиватися бюджетною водярою, бити шибки порожнiми пляшками, матюкатися вкрай голосно i утинати iншi штуки, якi рiзнять мiста живi i мертвi. Про тих, хто не боїться радiацiї i не гребує пити з отруйних струмкiв i озер. Про тих, хто робить класнi фотки з прип'ятських дахiв, якi потiм потрапляють до National Geographic i Forbes.

***

Iнодi я думаю, що нас не iснує. Нема цих сорока чоловiк, якi регулярно тиняються чорнобильськими болотами. Ми були, та давно розчинилися серед трясовин, розклалися на ряску, комиш i сонячне свiтло. Ми привиди болiт, ми тиснемо руки бiлобрисим нацистам, до яких ще не дiсталися археологи. Вони пригощають нас цигарками Rheni, насипають у кишенi патронiв i тихо шепочуть напутнi слова.

Нас навiть мухи не помiчають: кружляють навколо, дзиґотять у своїх справах i облiтають стороною. Ми — тьмяний вiдблиск телебрехнi у головах спiввiтчизникiв, просто купа байок про радiацiю, зомбi i телят з трьома головами. У млявих нiчних сутiнках ми годинами шукаємо броди крiзь непролазнi болота, а вдень — тягнемося по пояс у п'явках.

Я щойно повернувся. Мiй останнiй тиждень — то шлях крiзь темряву, тривожне виглядання свiтла фар i жаринки затяжок. Тодi була надiя на лiжко без матраца i крижана вода з мерзлої рiчки, був холод i тамування спраги. Був патруль, який я помiтив в останнiй момент. Була трава: ламка, суха i жовта. А потiм — тiльки мертвий сон, аби ранком бiгти далi на Пiвнiч, пiрнати у мрiї, у чарiвну країну покинутих хат, каналiв i аграрних iнфраструктур.

Пальцi плутають кнопки на клавi, курсор несамовито гасає екраном, а смак снiкерсу i пепсi, похапцем зажованих на АС «Полiсся», не вiдповiдає дiйсностi. Тiльки ковток свiтлого пива вiдомої марки приводить до тями. Притягує за бари.

Непогано, як для восьмої нуль-нуль у четвер. Але менi сьогоднi можна. Таке буває у всiх. Археологи називають то «пост-експедицiйний синдром», геологи — теж якось. У всiх професiй, побутовi обставини яких передбачають затяжнi розлучення з цивiлiзацiєю, є назва для такого стану. Та навряд моє заняття можна назвати професiєю. Я зараз не надто думаю про такi речi. Зараз менi хочеться тiльки двох речей: класного пива i добре просмаженого м'яса.

З чого почати? Мабуть, з доброї поради: нiколи не навантажуйте наплiчник до позначки сорок кiло. Не ходiть у походи на тридцять днiв i не берiть iз собою гiгантських надувних човнiв, на додачу до сорока банок консервiв. Я постiйно повторював собi цю мантру, але я мазохiст.

Iнодi то необхiдно. Коли йдеш в Зону на три днi — постiйно думаєш: ось-ось уже повертатися. Як iдеш на п'ять — жалкуєш, що тiльки два днi був у Прип'ятi. Коли на тиждень — думаєш: «От би ще день». Але хоч на скiльки пiдеш — все одно постiйно долдониш мантру: «Ось, треба за вiсiм годин вийти з Прип'ятi i бiгом до колючого дроту. Ось, треба о пiв на шосту стояти на зупинцi: буде маршрутка, i нiхто тебе не спалить, i не доколупаються менти, мовляв ти прийшов з Чорнобильських лiсiв». Ти постiйно поспiшаєш. Постiйно, окрiм моменту, коли скинув рюкзак i гуляєш покинутим селом пiд пахвою бiлоруського кордону, i сидiти тобi в ньому ще три доби. От тодi не поспiшаєш. Цього разу я нiкуди не поспiшатиму. Це буде славна подорож. I дуже довга.

Будуть нiчнi асфальтовi траси, скелети опор ЛЕП-iв i покинутi села, казковi серед нiчних туманiв. Удень там гарячкують апогеї сонячного дрьому, а вночi — вогкi димки падають на землю i замотують все у павутиння сiрих тiней. Нiщо не розганяє димку, нiщо її не тривожить: тiльки свiтло налобних лiхтарiв, пляма Чумацького Шляху i нескiнченнi багатозорянi сяйва.

***

Цi яскравi моменти шаленої юностi я згадуватиму у хворiй на печiнку старостi... Ось я тиняюсь серед ламаного шмаття стiльцiв, серед холодних нутрощiв кинутих будинкiв, серед втраченого життя й нiчийних уламкiв. Ось я пiдкорюю всi вершини цiєї дурної Зони: Прип'ятськi дахи, антени Чорнобилю-2, верхiвку реакторного цеху п'ятого енергоблоку ЧАЕС, лiсничу вежу i просто перевернутий догори дриґом остов розмародереного ЛАЗа. Я, направду, не знаю, з чого почати. Зi зливи.

Нiколи не забуду тiєї зливи. Всi колись гуляли пiд зливами. Пiд такими, де дихати складно, i всi одного разу потрапляли пiд таку, яка у внутрiшнiй iєрархiї брала найгорiшню планку за всю решту дощiв на Землi.

Мене тодi знову несло до Прип'ятi. Стояла глуха нiч, i я топав повз поворот на п'ятий енергоблок ЧАЕС. Там роздорiжжя i саме зручно запаркувати патрульну машину, аби ловити таких як я. Ловити сталкерiв, шаталкерiв, нелегалiв, пiшоходiв, туристiв, — називайте як хочете. Я нагострив вуха i пiшов навшпиньках тихо-тихо, аж поки не вискочив на патруль — впритул. Добре, що зараз — друга ночi, i хлопцi сплять у затишному салонi. Далi — тiльки пряма дорога на Прип'ять. I злива.

Злива зависла чорними примарами грозових хмар у нiчному повiтрi i блимала загрозливими електрозблисками небес. Праворуч — ЧАЕС, зовсiм близько, якийсь кiлометр. Блискавка дiстала горизонту якраз за трубою четвертого енергоблоку. Потiм ще. Тодi була ще стара труба, за якою всi нелегали плачуть, бо її зрiзали, безбожно розiбрали символ наших походеньок, на тлi якого було просиджено молодiсть на прип'ятських дахах.

Що головне в Зонi? Правильно — труба. Фалiчний символ катастроф. Ти, смердючий i спiтнiлий, приходиш до холодних прип'ятських бетонок, вломлюєшся до квартири, збираєш розкиданi стiльцi, падаєш на диван, скидаєш наплiчник i довго втичиш в одну точку пiд помаранчевi блими свiчки. Робиш какао, виходиш на балкон, пiдкурюєш «кемел» з видом на внутрiшнiй дворик, який перетворився на Амазонiю i непролазнi хащi. Потiм дрiмаєш i за пiвгодини трясця холоднечi будить тебе, ти знаходиш сили доповзти до спальника i запихаєшся туди в одязi. Ти вирубишся i гучно-голосно хроптимеш, перевiряючи на мiцнiсть кiстяк цiєї трухлявої висотки. Тобi насниться труба. I коли ти вiдпочив, i цiлком нормальний кiнь — тобi закортить бухати. Нормально бахнути i закусити тушняком.

I ти сунеш на ще один прип'ятський дах, дiстаєш з радiального рюкзака пляхан i починаєш квасити. Кладеш на руберойд бутерброди з паштетом, розливаєш i поступово ти, i твої пасажири, котрих ти пiвдоби пер сюди через гiвно чорнобильських болiт стаєте найщирiшими i найлюб'язнiшими на свiтi людьми. Коннектiнг пiпл...

У цi незабутнi митi накочує ностальгiя, лiрика i все на свiтi. Ти втичиш на найтеплiшi променi жовтогарячого диску у крайньому заходi, та потiм Сонце сяде, i все одно повернешся до цiєї довбаної труби реактора. Ти пам'ятаєш час, коли вона маячила вогниками на тлi чорних небес, коли слугувала дороговказом натомленим туристам серед злиденних хащiв, серед глухої ночi. Туристи сунули безлюдними трасами, помiчали її i знали — близько Прип'ять, близько дiм. А потiм — її розiбрали. Труба всьому. Свiт слiп, дiар труба.

Але коли я чекав на Зливу, тодi труба ще була. То був 2012-й: рiк кiнця свiту, великого футболу i нескiнченних прогулянок в Зону. Тiєї ночi блискавки били щосекунди, я бiг вперед, а важкi краплi дощу стукотiли об дощовик. Я вже не мрiяв про сухий вечiр в квартирi, не мрiяв про затишний чай з двома ложками цукру, нашвидкуруч зварений на туристичнiй пальничцi перед сном. Я не мрiяв про сухий спальник. Я мрiяв не втопитись. Але дiйшов до кордону Прип'ятi i почав тонути.

Ось я задихаюся пiд дощем, але повiльно, супроти поривiв зливного вiтру, повзу вперед пiд високовольтними лiнiями електропередач. Що п'ять секунд поряд гримає глухотворний грiм, i блискавки розсiкають чорноту небес своїми блакитними венами. За двi хвилини я мокрий наскрiзь, i плювати на дощовик з Нiмеччини, який не має пропускати. Але тодi я нiби переплив в одязi Київське море, нiби на мене вилили всi вiдра крижаної води з усім вiдомого флеш-мобу.

Попереду бовванiла Прип'ять — мета новачкiв, якi ще не навчилися цiнувати покинутi села i хочуть полапати лакмусовий папiрець, вiзитiвку абандонiв усього свiту. Не знаю, чи був я тодi новачком, але то була моя п'ятнадцята прогулянка в Зону. Ось я спускаюся пiд мiст — ховаюся вiд яскравого прожектора КПП. Старi-битi сходинки тягнуть донизу, просто на залiзничний переїзд, i пiд проливною серпневою зливою менi не встояти. Я перебiгаю колiї, пробую утримати рiвновагу, хапаючи повiтря i краплi дощу, падаю на величезне, гостре камiння бiля залізничного насипу i кричу найстрашнiшi на свiтi прокльони. Кричу вiд болю, але дощ глушить все довкіл, i я навiть не чую власного крику.

Але ж бо фiнал — радiсний, хоч i з матюками: я пробираюся крiзь чагарники, i нiзащо бiльше не пiду сюди — весь мокрий, як завжди. Дiстаю з кишенi дивом суху пачку сигарет i пробую пiдкурити. Поки тримаю в зубах цигарчину i шукаю запальничку, курево так змокає, що палити вже нiяк. Вулиця Огнєва, але нiякого вогню: по колiна у водi я тягнуся до мiської пристанi — там на мене чекають центральна частина мiста, квартира i гарячий чай. Мене зараз нiщо не врятує. Спальник — мокрий до жопи. I який рейнкавер захистить вiд такої зливи? Але такi звiстки мають радувати — тепер у мене є право грiтися водярою. Доброї ночi...

Коли я залишаю позаду всi зливи, канали, комишi й ароматнi болотянi прiрви, коли у марафонi крiзь хащi обганяю Чугайстера i легiони його болотяних демонiв, тодi зупиняюсь отак на нiч серед iмпровiзованого прип'ятського благоустрою. Тодi викидаю з кишень всю ряску, яка встигла облiпити мене смарагдовою лускою. Тимчасом пiдсихають дiрявi кросiвки i палають тихо на пропан-бутанi бюджетнi китайськi пальнички. Тодi закiнчуються всi на свiтi зливи i на моторошнi пустки, на покинутi села падають ковдри багатозоряного неба, а я провалююсь у раптову, нескiнченну тишу.

***

У життi нелегальних туристiв iснує не тiльки Прип'ять. Є i Чорнобиль-2 — гiгантськi залiзяки, величезнi радари, руїна колишнього свiту, металевi мачти якої стирчать на пiвтори сотнi метрiв ближче до неба. Там магiчнi хвилини застиглого сонця дрiмоти дрiмот. Височеннi iржi i зорянi барви на сталевих ногах невiдомих Гiгантiв змушують клiпати очима, гепатися на землю, хапати руками повiтря, мрiяти iснувати поряд iз чимось таким велетенським. Вiчно.

Навеснi я завжди хапаю чарiвнi дрьоми Чорнобилю-2 у променях березневого сонця: прохолодних, блiдих, та вже настирливих. Знаходжу розкладачку в нормальному станi i влаштовую курорт: дiстаю пепсi зi схованки, ставлю лежанку на дах i засмагаю, потягуючи прохолодне, дрiмаючи зi снами про загоризонтну радiолокацiю, мачти якої просто пiд носом: нескiнченнi уздовж i стрiмкi у стрибку до яскраво-синiх небес.

А пiсля заходу сонця — потопаю у в'язких нiкотинових смолах i фонтанах мiцних напоїв. Потiм прокидаюся о третiй ночi. Пробую пиритися в темряву, намагаюся встати, силкуюся пригадати вчорашнi катаклiзми i деталi похмiльних завзять. У проблисках мiсячного сяйва в кiмнатi висить густа пелена сигаретного диму. Лiхтарик сiв два днi тому, смартфон заглох доби як чотири. Наодинцi з накуреною в димову шашку темрявою в голову лiзе всяка дурня. Я тiкаю вiд диму в сусiдню кiмнату, тягну за собою розкладачку, перечiпаюся через дохлого вовка, який років два пiдгнивав серед облiзлих шпалер в сусiднiй кiмнатi. Падаю просто на тушу. Пахне як тiрамiсу, до речi. Там i засинаю. Люблю Зону, тiльки неприємно, коли мертвi вовки поруч. Сплять.

***

То вкотре був Чорнобиль-2, i я бренькав пiанiно недалеко вiд мiсця, де кинув лахи. Грати я не вмiю, але нотну книжку поставив над клавiшами, вiдкрив навмання: «Зови зими». Нiби замовлення.

Отож, замовив я собi «Зови зими» i вирубився потужним сном натомленого туриста. А зранку прокинувся вiд того, що хтось грав на пiанiно. Першою думкою було «Вона», але вона ось — лежить поряд: засмагла, гаряча та гола і мирно дихає в ранок. Вона дiлить зi мною брудний паркет, холодний спальник i аромати життя, далекого вiд лялькового ґлему i несправжнiх посмiшок. Значить, не вона. Тодi хто?

«Зови зими» стихають i мене починають тривожити кроки поряд iз нашою затишною нiркою. Тихо пiдводжуся, сiдаю на табурет i закурюю першу, в очiкуваннi гостей. Цiкава штука ця Зона: хтось грає «Зови зими», аби я тут тривожно сидiв на стiльцi, поки вона спить: гаряча, засмагла i гола. Поки я тут чекаю на неминучу зустрiч, розтинаючи тишу ранкового Чорнобилю-2 рипами стiльця пiд своєю стривоженою дупою.

Але обiйшлося i за кiлька годин ми знову пiшли шукати потаємних болiт. I нам не допомiг би надувний човен, GPS-навiгатор i додаткова пачка «Терафлю». Це просто доля. Хтось мерзне, ганяючи на лижах, хтось дубне, торгуючи в мiнус двадцять на китайському ринку, а хтось шукає броди. Просто це доля, життя i бажання: валятися у прiрвi пропасницi i бачити кольоровi кошмари, салатовiшi за ряску на болотах, чорнiшi за п'явок, гарячiшi за моє обличчя, коли трясця пропасницi валить з нiг на старий матрац у прикордонному селi, у руїнах колгоспiв, серед радiоактивного залiзяччя у хащах хижого лiсу.

Але човен тодi був i навiть два. Перший ми принесли з собою, а другий — надибали в селi Городчан глухої ночi, коли шукали пiдходящої хати, аби впасти на м'яке горище i заснути мертвим сном. Аби завтра йти в Чапаївку i подивитися на ще одне село пiд пахвами держкордону. На пострiляний знак «Автобусна зупинка», на розтрощений фельдшерський пункт iз симпатичними табличками, на зруйновану школу i обов'язковий пам'ятник солдату-визволителю. Але то буде завтра, а зараз ми вломилися у пiдозрiло прибрану хату з чистими диванами, i я випадково став на дошку, звуки якої видали порожнечу. Увiмкнув налобний лiхтар на максимальну потужнiсть i вiдтягнув дошку в бiк: човен зi старої ґуми, насос i весла. Шару пилюки на схованцi зовсiм нема, а олдовiсть човна натякає на мутнiсть i муторнiсть його власникiв. Та i до чого туристам ловити коропiв у цiй глушинi?

Але це може бути i звичайний рибалка, з яким привiтаєшся, стрельнеш сигарету, потрiщиш за життя i потопаєш далi на свою срану Чапаївку, а може бути i муторного вигляду мародер, а може цiлих троє, i навряд вони зi мною розiйдуся миром, особливо коли я спросоння, i коли вона лежатиме поряд — гаряча, засмагла i гола.

Звiсно, можна їх налякати, але тодi треба виглядати як повний псих, так аби люди вiдразу показували на тебе, коли їх просять впiзнати серiйного вбивцю на груповому фото. Так, аби вони з переляку говорили без матiв i вiддавали з пачки останню «ватру». Просто дiставали з нагрудних кишень цигарчини i вручали урочисто, вимикали налобники i зникали у темрявi, зникали у пошуках мiдного кабла, теплих буржуйок i найкольоровiших на свiтi металiв, яких не проґавити навiть серед чорної прип'ятської ночi. Аби вони зникали кудись у свої гнiзда. Там де iржi старих гойдалок пiдтакують пасмурам неба, а зiв'яле листя на баскетбольних майданчиках — твiй килим i ортопедичний матрац. Десь у хащi далеких сiл, де солдат у кам'яному плащi застиг серед галасливого птаства. Iмператор, архiмаг Болотяного Братства: спокiйний серед злив травня i незворушний пiд грозами серпня. Кудись, де поваленi лiнiї електропередач стирчать хребтами забутих чудовиськ. Де звитi мародерськi кубла з уривкiв радянських газет, чорно-бiлих порножурналiв i упаковок «ватри» — чорнушнi натюрморти вкраденого щастя забутих руїн.

Гаряча, засмагла i гола зима

Зима у Зонi — чарiвний час, коли серця нелегальних туристiв стукотять швидше. То магiчнi митi, зiтканi зi снiгу, вовчого вию i мокрих до скону нiг. Зима гарячить i паморочить нашi голови. Ми знаємо про iдiотизм таких походеньок, але все одно — беремо наплiчники, хапаємо теплу одежу i сiм кiло запасних шкарпеток, аби топати у нескiнченну заметiль. Аби тонути серед гiгантських заметiв.

Методичними руйнацiями зима дозволяє ухопити плиннiсть. Час не гребує вiдшматувати кахель вiд стiн, зiшкрябує штукатурку i рясно сипле її на схiдмайданчики сотень прип'ятських пiд'їздiв. I саме Вона старається бiльше за всiх. Саме Зима лупить кулаками кахлi i колупає обличчя старим радянським фрескам. Взимку волога падає чорнотою на артефакти минулого: валяє стiльцi, роздуває паркети, здирає шпалери i скидає їх на пiдлогу. Вона не зупиняється нi на мить.

Тодi i звертаєш увагу на фрески: вони осипаються просто на очах, падають вниз дрiбними шматками рiзнобарвної штукатурки. Ти приходиш щораз на одне й те саме мiсце i застаєш дедалi менше артефактiв пройдешнiх епох.

Коли я вперше потрапив до школи Чорнобилю-2, там свiтило сонце середини вересня, а битi шибки на пiдлозi скреготiли пiд ногами. Вiд тих звукiв птахи розлiталися порожнiми класами i сiдали на гiлля берез, якi рясно росли на пiдвiконнях класних кiмнат.

Облупленi коридори школи прикрашала фреска солдата-визволителя у гордовитiй позi на червоному тлi кровi i перемоги. Невблаганний час встиг зжерти ноги i пiдбирався до голови. Колись я повернуся i побачу на мiсцi фрески тiльки голi стiни i нiмий бетон.

***

Хащi Чорнобилю взимку — то Рiздво серед хуртовин. Давно колись на православне Рiздво ми пiрнули у хащi якнайглибше. Я i ще один такий самий турист iз жагою пригод, багажем проблем i штормовими вiтрами в гарячiй головi.

З чого починалися такi прогулянки? Нас зiбралися проводжати знайомi, ми сидiли на наплiчниках серед заснiженого Подолу, серед зимового Києва. Там були вiдмовляння i залякування страхами Зими, але синька надавала рiшучостi нам — двом новачкам-нелегалам, яким кортiло пройти дiйсно суворий обряд iнiцiацiї. Але все могло зiрватися: два злобних ППС-ники з собакою в наморднику спiймали нас за алкоголь у громадських мiсцях, вони ж нас i вiдпустили — ми ж бо тиснули i кивали на наплічники, розказували, що у нас потяг за годину i, якщо на нього не встигнемо, все одно прийдемо до них у райвiддiлок ночувати, де нам ще залишитись на нiч серед холодного сiчня? ППС-ники пiшли, ми рушили у бiк Зони, все вiщувало бiду.

Схопили чаю на автостанцiї «Полiсся» i впали у маршрутку на Овруч, у маршрутку на закинуту пiвнiч, на бруднi мiстечковi готелi, у яких ночуєш тiльки раз i нiколи не повертаєшся. Мали вискочити в Iванковi, але я заснув. Вирубився мертвим сном слiпої курки, провалився на сотнi кiлометрiв у м'яке сидiння, у прiрву безтурботних снiв про покинутi мiста i битi шляхи, засипанi густим шаром сухого сiчневого снiгу. У сни про щасливе Рiздво. Дякувати, напарник мене розбудив.

Iванкiв — мета параноїка. Чому параноїка? Чому б не доїхати до колючого дроту на маршрутцi, сказати водію гучно-голосно «Дякую» i не випхатися назовнi з матюками, свiтлом лiхтаря i подібними урочистостями? Водiї здавали нас. Ми зачиняли за собою дверi, а вони набирали зi старих «Сiменсiв» номери знайомих капiтанiв i здавали кепських i невдалих туристiв, яких за чотири кiлометри видають камуфляж i здоровеннi рюкзаки з карiматами, закрiпленi фастексом лiворуч або праворуч. Тому вiзьмемо таксі.

Вийшли i мовчки палили у темряву. Напарник розпихав пачки «кемела» у боковi кишенi рюкзака, я викликав таксі. Скоро пiдгрiб знайомий бомбила: все допитувався, що нам треба в тiй Зонi. Я вiдмовчувався, потiм розказував як красиво похмурi хати зяють бланшами розбитих вiкон серед нiмої полiської ночi. Бурмотiв про пейзажi натоптаних трактiв i затишок ночiвель у покинутих селах. Про м'яснi консерви, прихованi у кожну закуть. Про адреналiн, коли ганяють мiлiцейськi патрулi i хапають натомленi тiла: витягають зi спальникiв i ведуть до «бобикiв», до адмiнiстративних протоколiв, до тривожного сну на пiдлозi у вiддiлку i вранiшнiх пивасiв перед маршруткою на Київ. Таксист мовчав.

Ти постiйно щось їм розказуєш до колючого дроту. Їхати — тридцять хвилин, а говорите без упину. Минулого тижня вiн возив пару таких як ти, а мiсяць тому — чеха iз провiдником, який водить за бабки. У дев'яносто восьмому — сам мародерив по-серйозному, поки не впаяли рiк умовно за двi тонни чормету з Рассохи.

Приїхали. Напарник сказав вимкнути свiтло в салонi, побiг на розвiдку, повернувся за десять хвилин, розрахувався i ми зiбралися виходити. Таксист увiмкнув свiтло i мене заслiпило. Наостанок перед мороками нiчного лiсу i глибинами сiчневого снiгу. Все в порядку, не буде там засiдки: тiльки нiчнi асфальти, хуртовина, а потiм — Чумацький Шлях на чорнiй сорочцi неба.

Ми вибралися з таксі i намагалися не шумiти, бо КПП он там — метрiв двiстi максимум. Водій привiтав нас з Рiздвом. Сьоме сiчня двi тисячi одинадцятого року.

Ми мiсили снiг i я тихо травив старих легенд про далеку далеч смарагдових болiт, колючi хащi i незайманi безлюди тутешнiх теренiв. Там десь стирчить драконячою спиною залізничний мiст, стирчить примарою далеких епох i геройських вчинкiв. Атаку дракона вiдбили хоробрi пожежники у блискучих касках колись давно, а той — впав у рiчку Прип'ять i згас назавжди у холоднiй водi. Кiстяк його i досi високо здiймається над водою, розлякуючи iноземнi делегацiї i автобуснi тури. Люди проклали залiзничнi маршрути його спиною i забули про пекельнi вогнi.

Ми теж забули про вогнi, ми потонули в заметах з головою i проклинали весь бiлий свiт.

***

На Чорнобильську помийку я завше вдягався як похмурий бомж iз партизанських загонiв Пол Пота. Що було того разу? Рванi боти з «Зари», купленi за двi пiдвищенi стипендiї багато рокiв тому, колись за студентства, iсторичних документiв, нудних i цiкавих монографiй та конференцiй, на яких я спав i на яких виступав. У ботах — дiрка на всю п'яту. Я тягав їх у ремонт тричi на рiк, а потiм забив i почав ходити з дiркою. Кажуть, бомжi мають бути колоритнi, тому якщо взуття з дiркою — то тiльки з «Зари». Я надягнув на ноги пакети з супермаркету («два великих, будь-ласка») i знову взувся. Сподiвався не замочити нiг. Наївний.

Перелазити колючий дрiт взимку завжди якось дивно: рипить пiд ногами снiг, шурхотять пакети в чоботях, ти слухаєш тiльки цi звуки i зовсiм не переймаєшся з приводу мiлiцейської засiдки. I не дивно: який iдiот стоятиме серед чорнобильського лiсу, якщо тут — по пояс снiгу i мiнус сiм? Тому все нормально, тiльки волати не треба.

Акуратно протискуюся в щiлину, всотуюся до тенет колючого дроту i слухаю приглушене матюччя напарника, потiм — дзвонить телефон, i я рвучко сiпаюся в бiк, зависаючи на дротi, розриваючи куртку i рюкзак. Зависаю серед мiнусових позначок, холодних вiтрiв, безiменних урочищ i хуртовин Чорнобильської Зони. Зависаю надовго. Слава Богу — алкоголь ще діє.

***

Тодi було страшно: вперше в Зонi — зимою. П'ята моя прогулянка. Ми чекали зустрiчi з вовками, якi обов'язково мали гнатися за нами, беззвучно торкати лапами чорнобильський снiг i зиркати очиськами-проваллями. Очиська мали відблискувати, якщо свiтити на них лiхтариком. Ми мали пiдпалити фаєра, скинути рюкзаки i вiдступити на дерево. Залiзти якомога вище, тремтiти вiд страху, звати маму, дзвонити на КПП, грiти руки запальничкою, в якiй газу катма, i смертельно дубнути. Вовки мали сидiти пiд деревом до ранку, а потiм, зi звуком перших автiвок по трасi Київ—Чорнобиль, вiдступити до тенет бiлоснiжного лiсу з гарчанням i мрiями про реванш. Але того не сталося. Звiсно не сталося, кому ми потрiбнi? Два п'яних бовдури серед ночi по дорозi на Чорнобиль.

Ми вже давно вийшли на асфальт. Так завжди буває. Випльовуєшся мiж КПП i селом, перелазиш колючку, пробiгаєш полем, всiма його ямами i матюкливим спотиканням до АСКРО — будки, яка мiряє радiацiю, — i бережи мене Бог наводити тут її нудну повну назву. Далi — асфальт. Прямо по дорозi цiлих десять кілометрів. Ми летiли стрiмголов до мети, пiдтиснутi часом, холодом i вовчими фобiями. Попереду — Чорнобиль-2.

Як з'ясувалося згодом — не тiльки: ще були купи снiгу, собаки на пiдприємствi i раптовi автомобiлi, якi розсiкали хуртовину яскраво- жовтими фарами. Ми тiкали вiд них на узбiччя i пiрнали в обiйми снiгiв, жували пригорщами, аби втамувати суху зимову спрагу, аби економити воду на чай, який вип'ємо вже бiля мети. Там була прогулянка по пояс у кучугурах, де ми з переляку спiвали пiсень про ведмедiв, а за кожним кущем чекали шерегу вовчих пащек та iклiв, якi будуть бiлiшi за снiг, бiлiшi за всi сiчневi поля тiєї зими.

Був мародер у сутiнках, якого зустрiли в селi Запiлля, вiд якого втекли, а він тікав вiд нас. Була тривожна нiч серед рохкання кабанiв, якi залишили безлiч слiдiв навколо хати, у якiй ми спали мертвим сном. Були справжнi проблеми. Справжнi, як смак господарського мила. Сiмдесят два вiдсотки справжнього життя серед стертих i мокрих нiг, спальника i водяри перед сном. Хропiння напарника i тривожного ранку, коли мали вирушити до мети. I дiйти. I ми дiйшли. Перед цим я двiстi разiв впав у полi, загрузнувши у снiгу. Перед озером Забара ми ховались вiд косуль, яких плутали iз людьми i щохвилини у ранковому лiсi тривожно дiставали компас, страхаючись заблукати i лазити лiсами, аж доки на нас не впаде морок ночi, i у нашi зимовi куртки не влучать гострi iкла несамовито хижих сiромах, якi завжди поряд.

У приємному передчуттi ми знов i знов спiвали на всю горляну, на всю тридцятикiлометрову Зону Вiдчуження, i злiпили снiговика на трасi, аж доки не дiстались Чорнобиля-2.

Залiзнi велети, махiни, гiганти — називайте як хочете, але його антени заввишки пiвтори сотнi i завдовжки у вiсiмсот метрiв серед глухих полiських лiсiв — то восьме диво свiту, не менше. Башти Петронас? Фiгня. Уявiть собi тридцять Ейфелевих веж у щiльну шерегу. Ось i масштаби, як i масштаби вражень.

Ми скинули наплiчники i мовчки полiзли догори. З висоти шiстнадцятого поверху в обличчя дмухав вiтер, руки промерзли до скону, бо ж вiдлига напнула свою мокрiнь на iржавi кiстяки Антен, i мої рукавички промокли наскрiзь. Напарник клацав панорами далеких снiгiв на старий телефон. Сто мiльйонiв вражень не запхнеш у два мiльйони пiкселiв.

Пiд склепiнням неймовiрних конструкцiй мiрiади крапель розбиваються об холодний метал. Кожна мить повниться новими й новими звуками. У мiльйони байтiв диктофонних записiв не вкладеш мiрiади падаючих крапель. Якби Ерiк Сатi зiграв у Прип'ятi на всiх пiанiно водночас, то не вразив би моє похмiлля так сильно. Не вiддубасив би так мою пам'ять вiдбiйним молотком яскравих вражень.

Ми спустилися донизу, заварили на старому стiльцi чай серед снiгу i вiчної пустки. Попереду — дорога додому, вiчна нiч серед снiгiв i заметiв, у яку ми пiрнемо бадьоро i з радiстю: ми мiсили снiг не дарма. Того разу я повернувся додому цiлковито щасливою людиною.

Але все це було давно. Дуже давно. Нинi я ходжу з маленьким наплiчником, беру з собою три цукерки, двi мiвiни, чекушку, хлiб, чашку сала i пачку цигарок. У мене взагалi нiчого з собою нема. Навiть спальника нема. А на збори — рiвно двадцять хвилин. Я можу ганяти в Зону двiчi на тиждень i маршрутка до колючого дроту стала чимось схожим на похiд у магазин за пивом. I немає для мене нiчого приємнiшого за вiдчуття самотностi серед нiчного лiсу, в якому давно не живе страх. На нормальних людей покинутi будинки навiвають сум, а таких як я — присипляють i замирюють. Я знайшов тут спокiй. Спокiй замiської дачi, якої у мене нема.

***

Дивина, та менi завжди комфортно ночувати у покинутих будинках. Хай то холодна висотка в Прип'ятi чи порожня вiд меблiв квартира на Чорнобилі-2. Менi завжди спокiйно в домiвках, де руберойд вкритий мохом, де несамовитий травневий дощ перетворює дах на болото, в якому плодяться комарi i пуголовки, у якому ростуть дерева. У цiлковитому спокої менi радо шукати висотки у джунглях i знайти потрiбну: до неї колись вели акуратнi асфальтовi дороги i бордюри, прокладенi пiд лiнiйку комiтетами благоустрою. Тепер там не пройти, тепер бiля лавочок ростуть сосни i все сховав грубезний шар моху i старого листя. Тi шари товстiшi за земну кору. Вони линуть глибоко пiд землю i магмою спогадiв про старе зiгрiвають кинутi мiсця, не дають їм змерзнути i перетворитися на крижаний палац пустки i безлюдi.

Я завжди заспокоююся, розкладаючи карiмат серед шпалерових звалищ. Тi звалища ранньою весною просiдають безформними купами аж до плiнтусiв. Я писав на тих шпалерах найзаповiтнiшi бажання, прокльони i мрiї, я пiдкладав акуратно вiдiрване шмаття пiд денця непочатих пляшок i, коли ми пили у свiтлi налобних лiхтарiв, серед сигаретного диму й аромату м'ясних консервiв, я точно знав: жодна лиха доля не спiткає мене i моїх друзiв серед цих покинутих стiн.

I навiть на гнилих горищах села Городчан, де до республiки Бiлорусь можна докинути порожньою пляшкою, хати дарували менi спокiй. Я падав на горища, розкладав бомжацькi пожитки i вирубався потужним, тривалим сном. Снилися труби ЧАЕС, запали, мiлiцейськi автiвки й погонi, вiд яких ми, смiючись, тiкали навсiбiч, аби за пару годин зустрiтися у потаємному мiсцi за попередньою змовою.

Тим паче у Прип'ятi. Вона ж бо — велетенська i зовсiм крихiтна. Крихiтна для мандрiвникiв i екскурсоводiв, якi за сотнi вiзитiв вибудували в своїй головi тривимiрнi мапи кожного закапелку. Якi помiчають мiкроскопiчнi змiни — i он там минулого разу штукатурка ще не опала, а там валявся чормет.

Велетенська — для патруля з КПП, який без особливого на те приводу не вилiзе з теплої нiрки. Охоронець не буде тинятися дворами з лiхтарем, шукаючи мародерiв, навряд вiн хоче тремтячою рукою тримати ствола i кричати: «Стаять, блядь, стрєлять буду!». Навряд. Як i кожна нормальна людина. Тому вночi Прип'ять — нескiнченна локацiя кущiв i застиглого бетону, i цi нещасні пiвтораста будинкiв, та кільканадцять тисяч квартир перетворюються на стiльники, на мiрiади прихисткiв для металiстiв i мандрiвних бомжiв, якi пхаються сюди добивати залишки чорметiв, пити i лазити дахами надвечiр.

Мертве Мiсто. Ага, мертве. Двiчi. Вдруге — з появою тисяч фоток i гiвно-черг офiцiйних екскурсiй. Прип'ять розстрiляли дзеркалками нудьгуючi хiпстери, столичнi мажорки затерли гнилi дивани своїми татуйованими спинами i картографували кожен клаптик Терри Iнкогнiти в Iнстаграмi. Таємниця втрачена, втекла, розчинилася в мережi, i ореол мiстики розвiявся прахом на всi сторони свiту, розлетiвся мережевими закутями до далеких iншомовних країн. Пiсля цього у квартирах не може бути страшно.

***

Але у казармах частини протиракетної оборони однiєї серпневої ночi менi спалося тривожно, i заснути я довго не мiг. Це неясне передчуття тривоги, яке накриває зненацька, коли вирубаються лiхтарi, коли догорають свiчки i гаснуть газовi запальнички. Мiсце — незнайоме, а кiмната — схожа на камеру. Та i дверi зачинити нiчим. От i лежиш собi у спальнику вiтчизняного виробництва з температурою комфорту плюс п'ять. Та комфорту — катма.

Там не лишилося меблiв, а з куточкiв благоустрою найбiльш мальовничим i затишним була кiмната зi сталевими ґратами, якi я закрутив тонким мiдним дротом. Порожньо i вогко. Краплi зi стелi ляпають на розбухлий лiнолеум, нагадуючи про рясний дощ, який падав на нашi бомжуватi голови вчора, за двадцять кiлометрiв звiдси.

Я відчував, що тiєї ночi до нас хтось має прийти. Не турист, не вовк, не мiлiцiя — хтось чужий i небезпечний. Хтось, хто стривожить мене впевненими кроками, хтось, хто зайде до кiмнати i мовчки увiмкне лiхтар. Мене заслiпить свiтло, i що буде далi — вiдомо тiльки моїм страхам. У такi моменти складно дати вiдсiч: ти роздягнений, а блискавка спальника акуратно застiбнута. Ти — ембрiон, лялечка, нiкчемний хробак, i тобою зараз грiх не поласувати. I найстрашнiше, що поряд — вона, i ти вiдповiдаєш за неї.

Я лежав тихо i слухав стукiт крапель. Прокручував параноїдальнi сценарiї рiзних штибiв i рiвнiв жаху, рiзних ступенiв плачевностi. Шорхався щораз, коли падаюча крапля вiдлунювала якось нетипово.

З часом, пiсля десятої прогулянки в Чорнобильську Зону, отримуєш незрозумiлi навички та iнстинкти. Розрiзняєш тони трiску гiлок серед нiчного лiсу; звуки вiтрiв хвойного лiсу вiд вiтрiв лiсу мiшаного. Ти спокiйно слухаєш звуки протягiв i гупання дверей глухої ночi у багатоповерхiвках мертвих мiст, ти мирно засинаєш пiд рипiння i скрегiт дверних гакiв, бо знаєш — мертвим будинкам властиво говорити до гостей. Властиво вкладати в їхнi душi старi молитви i благання жалю. Ти знаєш, як звучить краплина, що впала на шпалери, на лiнолеум, на зогнилi дошки, на паркет, на що завгодно. Ти дослухався до цих звукiв довгими ночами тисячi разiв. До крапель. I звiрiв ти теж розрiзняєш, i як вони ходять — знаєш, але тi краплi були дивнi. Марширували собi казармою у мiй бiк, i я тривожно сiпався, очiкуючи на лiхтарне свiтло, чийсь силует i нескiнченну темряву.

Але нiхто не прийшов. Буває i таке. Чуйка нелегального туриста — простий забобон, на який не варто звертати увагу. Небезпека — реальна, але страх — мiй вибiр, формат вечора. З цими думками я вирубився, i спав тiєї ночi без жодних снiв.

А потiм був ранок. Свiтлий, пташино-цвiрiньковий, трелиний вiд спiву i радiсний вiд яскравих променiв сонця. Вони повiльно впали на присипанi штукатуркою дошки i спальник, вони розбудили i нагадали, що Зона не завжди похмура й недобра. У такi моменти всi тривоги розбiгаються навсiбiч i ховаються у вогких, засмердлих пiдвалах, навiть якщо ти прийшов сюди вперше i нiкуди далi свого дому все життя не ходив.

Ми позiхали, потiм — заварили зелений чай у пакетиках, скурили по двi сигарети i знищили пiвкiла тушняка. Час гуляти. Крiзь заростi кущiв, крiзь орди клiщiв, крiзь хмаровиння комарiв, крiзь сосновi шишки, старi дiжки i биту цеглу. Тут особливе мiсце. У двох годинах пiшого ходу вiд Антен. Та ходять сюди не часто. Не дивно: кому кортить дивитись на рештки типового зенiтно-ракетного комплексу з порожнiми ангарами та металобрухтом, коли поряд височiє гiгантське полотно решiтки Чорнобиль-2?

Тут все розтрощено i старi казарми дмухають холодом, а кiстяки ангарiв — свiтяться у вранiшнiх сяйвах. Пiд ногами валяється залiзяччя, а на однiй металевій трубі безiменний радянський солдат ще до Аварiї впевнено вивiв червоною фарбою гасло у вiчнiсть:

«Мы победим тебя, Рейган!».

Чарiвна казка в Новорiчну нiч

Коли збираєшся туди вперше — обов'язково хочеш впасти на хвiст комусь досвiдченому. I це перша i найбiльша помилка. Бiльша навiть, нiж iдея йти в Зону у мiнус десять без спальника, з надiєю палити багаття i спати бiля нього, перiодично прокидаючись, ламати на дрова всi паркани в радiусi ста метрiв навколо i знову куняти на карiматi, проклинаючи бiлий свiт.

Тому, коли зберешся вперше, обов'язково iди сам-один. I головне — якомога менше готуйся до походу. То буде справжнє вiдчуження: ти торуватимеш невiдомi стежки, тонутимеш у болотi без компасу i карти, орiєнтуючись на зiрки, про якi не знаєш анiчогiсiнько.

Ти маєш жахатися хижих звiрiв, а верески косуль i лосiв сприймати за рик розлючених ведмедiв. Ти маєш дохнути, падати без сил, але доповзти до Прип'ятi, кинути костi i пiвдоби спати глухо, аби потiм прокинутись i вибратись на дах будинку, зрозумiвши: ти тут не дарма. Ти маєш бiгати мiстом у примарнiй надiї знайти бичок, аби нарештi закурити, або шукати батарейки, аби зробити пару аматорських знiмкiв. Ти гасатимеш за офiцiйними екскурсiями i збиратимеш недопалки, нiби справжнiй бомж. Ти i є бомж — житель апокалiпсису.

Що треба для першого разу? А нiчого. Дiйсно нiчого. Вiзьми лiхтар, нiж, консерви, спальник, рис i пачку льодяникiв. Все. Звiсно, ти можеш мiсяцями вишукувати iнформацiю про правильну комплектацiю аптечки, пакувати карiмати, фляги, мультитули, палатки i решту всякого туристичного гiвна, та це вiдволiкає вiд головного. У покинутих мiстах ти маєш натирати ноги, пити воду з бацилами, лаятись на здохлi батарейки й економити рис, що несподiвано закiнчується. Але звiсно, набагато крутiше, якщо ти це робиш не з моєї поради, а просто тому, що ти — деградант. Адекватним людям на радiоактивнiй помийцi не мiсце. Пам'ятай про це.

***

I жоднi поради тобi не потрiбнi. Всi цi пiврiчнi збори, добирання штанiв пiд камуфляжний вiзерунок рюкзака i флектарнова резинка на Петцль — просто спроби якнайдалi вiдкласти дату старту. За цей час виникне безлiч проблем, якi прогулянцi завадять: вiзьмеш кредит, залипнеш iз бабою або розпочнеш, нарештi, ремонт. З тисячi людей, сто вштирює тема i вони роблять репост, збираються десятеро, а йде троє. Їдь краще в Грецiю. Нас i так забагато.

Пам'ятай, що радiацiю нiхто не вiдмiняв. У мене старий був лiквiдатором: три виходи на дах четвертого блоку у травнi, в саме пекло, поки ще шкварило. I не солдатик з-пiд палки, а мнс iнституту теоретичної фiзики. От i хапався за голову вiд демонстративного пофiгiзму срочникiв: дуже просто рвати на грудях сорочку, якщо тебе не шпарить в пукан фiзiчний бiль. Радiацiя як бухло i драйв по угару: нажерся — розвали комусь кабiну i потягай бабу. Прикольно, але похмiлля — страшнiше за Чорнобильську катастрофу. Може з'ясуватись, що кабiну рознесли тобi, а баба залетiла, не кажучи вже про токсикашку. I нелегалам не допомагають навiть радiацiйнi лiкнепи для дебiлiв у доступнiй формi: тотальна бiльшiсть кладе болт на будь-якi норми i заряджається всiєю нижньою частиною таблицi Менделєєва.

I не розводься про свою виключнiсть: в Зонi жлуктити з калюжi нефiльтровану каламуть iз гострим болотяним пiслясмаком — аж нiяк не екстраординарна подiя. Бiльшiсть вчорашнiх радiофобiв днiв через три завзято сьорбають стрьомний нефiльтрат з озерця, де миють ноги пiсля гульок по лiквiдаторських касках-робах, якi досi свiтять натхненно i жваво. Ласкаво просимо.

Деякi з нас давно поїхали дахами наввипередки в онкологiчну прiрву i вишукують найотруйнiшi мiсця аби лягти там спати, жують пiсок з Рудого лiсу i порпаються в ящиках з катастрофiчного фону радiоактивним шлаком, вишукуючи навпомацки уламки графiтових стержнiв. Радiацiйний фетишизм як урочистий обряд iнiцiацiї в касту дебiлiв. Той випадок, коли премiю Дарвiна можна вручати прижиттєво.

У мене пiд домом радiологiчна лабораторiя — недопалком з вiкна дострельнути можна. Ну справдi: набери води з Ужа, з Вереснi, з Сахану, з Iллi набери, з пiдвалiв на Чорнобилі-2. Ти ж випив сотнi лiтрiв. За п'ять рокiв, за свої шість десяткiв разiв, за свої сім тисяч кiлометрiв пiшки Зоною ти всотав у себе всю отруту, всi фони i радiонуклiди Чорнобильщини, яка давно вже рiдний дiм. Здай воду на аналiз i отримай свiй рiвень пиздецю на лiтр рiдини.

Мене часто питають, мовляв, як ти не хвилюєшся? Не завжди так було. Спочатку три мiсяцi шукаєш iнфу, мiсяць — готуєшся, мiсяць — хвилюєшся, аби пiти на пару днiв з кимось досвiдченим. Десь на п'ятий раз майже не тремтиш пiд колючим дротом. Пiсля разу тридцятого заброси стають чимось звичним. Ти збираєшся за двадцять хвилин i наплiчник катастрофiчно малий: типовий мiський бег, навiть ноутбук не влiзе, а ти пакуєш туди всього на три доби. Ти не береш спальник. Коли жарять лiтнi днини, просто падаєш на привалi i хропеш, ледве зачувши втому. Не iснує нiякої Зони, нiякої радiацiї: немає дозиметра — нема радiацiї.

Минув час i ми перестали боязко тремтiти пiд колючкою, завели дружбу з таксистами, мародерами i прикордонниками. Пiшло у забуття камуфляжне покемонство i серйознiсть, якi не сходять з пик страйкболiстiв-першоразникiв. Прийшли легкiсть, спонтаннiсть i невимушенiсть, коли збираєшся i просто валиш на вихiднi.

***

Зараз я збираю речi. О двадцять першiй нуль-нуль тридцять першого грудня я i ще один такий самий зоноголiк стоятимемо перед колючим дротом. З приводу цiєї прогулянки у мене не виникає жодних сумнiвiв. Я свято вiрю, що жодна мiлiцiя не сидiтиме цього святкового i синього вечора у голих зимових кущах, не ловитиме дрижаків в очiкуваннi туристiв, якi мають от-от пiти в Зону, аби пити там захований бехер, грiти замерзле пиво над багаттям, розведеним у пiд'їздi з уламкiв стiльцiв i полиць старезних шаф.

Я збираюся неквапом. Спочатку — футляр iз написом «Пепсi». Туди — «Пепсi» i чотири свiчки (по половинi на вечiр — якраз на тиждень вистачить), зубну щiтку, пасту, серветки, циганську голку i мiцнi капроновi нитки чорного кольору. Ними я буду вишивати на лямцi рюкзака слово «хуй», коли вона порветься до бiса, вночi серед зимового лiсу.

Карти? Звiсно, карти. Гральнi карти. Давно не брав з собою топографiчну карту Зони, треба якось узяти, а от без гральних карт — взагалi бiда. Особливо, коли ти вилiз подивитися що там гуде по вулицi Лесi Українки о сьомiй вечора, i коли водiй синьо-бiлого лазу тебе помiтив, бо ти iдiот i вдягнув помаранчевий светр. Нi, тут карти ще не потрiбнi, тут потрiбно чимшвидше уйобувати. Водiй натомлений i злий, як собака. Вiн матюкнеться у твiй бiк, а за хвилину — буде на КПП «Прип'ять», де скаже знайомому лейтенантику про пiдарiв на Лесi. Тут теж карти не потрiбнi. Тут знов треба уйобувати на янгольських крилах i гнати кудись подалi з мiкрорайону, в якому тебе спалили. Краще застрибнути в одну iз висоток i забiгти на технiчний поверх. I якщо завтичити хвилину, можна почути щось типу: «Гав-гав-гав-бля, де цi пiдари? Коль, ти їх чуєш? Давай пождемо». I тут — дуже потрiбнi карти. Гральнi карти. От i кладу їх у рюкзак.

Далi — газбалон, газпальничка: свята двiйця, рятувальний дует вiд холоду, голоду i нудьги. Коли втомлено валитимусь на ночiвлю — думатиму лише про пальничку. Тiльки про те, як зараз я дiстану її з чохла, пiдкурю сигарету i грiтимуся чаєм, запиватиму бехером, втикатиму на палкi знамена помаранчевих вогнiв, пiдкидуючи у багаття черговий табурет.

У такi моменти не думаєш штампами типу «пост-апокалiпсис», «iндастрiал»... Ти взагалi про таку дурню нiколи не думаєш. Просто, буває, ганяєш по Прип'ятi пiвдня у пошуках ножа, бо свiй просрав десь по синiй динi i консерву тепер вiдкрити нiчим. Або навiть шукаєш презервативи. I що найцiкавiше — знаходиш.

Карiмат займає чимало мiсця. Дуже довго я був без нього. Просто падав на тирсу горищ у Новому Мирi, Денисовичах, Варовичах, Кошiвцi, Новосiлках, Зимовищi — скрiзь. Просто вирубався, глухо падав на пожованi часом дивани i хропiв у полiську нiч.

Радiальний наплiчник — важлива рiч. Маленький такий. Його можна зiм'яти в кулак, перемотати скотчем i сховати в рюкзак основний. I коли треба, — кинути туди сигарети, тушняк, мiвiну, газбалон i пальничку, пару снiкерсiв i гральнi карти. Загалом все, що дозволить з комфортом пересидiти засiдку i полювання на твою нелегальську тушу протягом пари дiб. Але нiхто з нас не страждає подiбним жопоголiзмом, i все те робиться задля одного — аби весело сидiти на даху, пити пиво, смачно жерти i палити цигарки. Ми просто беремо нашi радiальнi рюкзаки, полишаємо теплi спальники раннiм прип'ятським ранком i розчиняємось серед голих кущiв, промерзлих калюж, холодного бетону i похмурих висоток. Розчиняємось, аби повернутися пiзно ввечерi, бо ж ми сюди прийшли не бухати i тупити. Ми сюди прийшли... чорт, чого ми взагалi сюди припхалися? Ну, хтось — наробити модних фоточок на свою суперську оптику, хтось — привести групу за грошi i заробити на «Део Ланос». А якого бiса сюди приперся я? Я ж не люблю iндастрiал, навiть пост-апокалiпсис не люблю (мене дратує, коли у маркетi продають неохолоджену колу). Але якогось лисого дiдька, пару разiв на мiсяць — я тут. I навiть якщо цей мiсяць — яйцемерзлий сiчень, лютень чи жопень. Навiть якщо по яйця снiгу, а я вдягнув старi джинси. Я чогось тут.

Навiть коли холодна зима впала заметами на смарагди болiт Чорнобиля i Сонце тiкає за верхiвки ялин без сентиментальних прощань. Коли сутiнки заскочують зненацька i тягнуться вiчнiсть. I кожен проблиск свiтла я зустрiчаю шаленою дякою. Я повзу серед ранкових снiгiв нескiнченними полями i провалююся у снiг, притискаю його до землi нижче за всi вранiшнi дрьоми у свiтi. На коротких привалах замерзають мовчки: жижки дрижать пiсля п'ятої тяги i вiд холоду рятують тiльки рухи. Я гашу синiй «кемел» снiгом i у цi моменти завжди себе запитую: навiщо поперся сюди i потяг цих людей? Я не знаю.

***

Перше сiчня, чотири хвилини Нового року. Я вiдкорковую пляшку шампанського i запускаю салют з мосту через рiчку Уж. Минулого разу я був тут два з половиною мiсяцi тому — на свiй день народження. Тодi мене схопила мiлiцiя. Довго допитували, пробували дiзнатися — де ховаються тi п'ятеро, яких я веду на Антени.

Шампанське гасить гейзером, пiвпляшки вихлюпнулось на асфальт i менi кортить галасних радощiв, я ладен стрибати з мосту у холодну воду, проломивши собою лiд i втопитися найщасливiшою людиною в свiтi. Я просто невдаха, у якого не знайшлося кращих варiантiв, нiж мерзнути серед вовкiв i заметiв. Падає дрiбнiй снiжок, тане пiсля дотику i лиш нагадує про красу здоровенних лапатих снiжин. Ми допиваємо пляшку, гримить салют. Як Новий рiк зустрiнеш, так його i проведеш. Здається, я влип.

На Чорнобилі-2 — холодно, i хтось забив мою улюблену дiрку в парканi, довелося виламувати нову. Все як завжди: тиша i промерзла земля на плато пiд антенним полотном, на якому нiколи не росте трава. Антени тонуть в туманi, їхнi металевi кiстки, вкритi памороззю, заворожують погляд. Ми ганяємо типовими маршрутами нелегальних туристiв. Я фотографую ялинки — все-таки, Новий рiк. Все-таки, перше сiчня чотирнадцятого року. Все-таки, ми тут.

Я мрiю, що вiдразу пiсля одного з таких вiзитiв Антени спиляють, а Прип'ять — знесуть важкою технiкою, не попереджуючи керiвництво Зони i зацiкавлених осiб. Я дiйсно хочу, аби все це скорiше вiдiйшло в небуття. Аби роздивлятися старi фото i радiсно згадувати тi часи. Аби нiзащо в свiтi не жалкувати i радiти, що побачив достатньо.

***

Ти собi такий думаєш: «Ага, значить, я прийду до Прип'ятi i пофiг на снiг, пофiг на мороз. Прийду собi, якось перекантуюся нiч у своєму осiнньому спальнику i буду лазити мiстом. Пройдуся по баянам: заскочу на оглядове колесо, у Палац культури «Енергетик» зазирну, в супермаркет i до готелю. Полажу по пристанi, зроблю пару десяткiв стандартних фоток i пiду до затишної квартири, вип'ю пару лiтрiв свiтлого пива, засну щасливий, проведу так пару днiв свого калiчного життя i потупаю додому — вирiшувати свої проблеми, якi сам створив».

Хуй там. Я собi таке завжди думаю, але щораз опiсля — тремчу пiд галюнами, закутавшись у всi ковдри i клянуся Богом, що бiльше нiколи в ту кляту Зону не пiду, а надто — взимку. Тому що я — бомж, грьобаний бомжара, який лазить там майже без нiчого. У якого немає нормальної термобiлизни, флiсу i мембранної куртки, i я нiколи не куплю собi спальник за три штуки.

Тому замiсть мило гуляти покинутим мiстом, насолоджуватися пасторальними пейзажами i духом вiдiйшлої радянської епохи — я валю у село Новошепеличi. У нiчим не примiтне село, у свою Мекку, Ельдорадо, що завгодно — там є буржуйка. I крiм нас туди ходять тiльки шакали, там спокiйно. Там буржуйка. Буржуйка. Буржуйка. Я — «кардинальна бомжатина».

Буржуйка, яку палитиму двоє дiб, на яку переведу всi поблизькi паркани i тiльки тодi стану щасливий. Я сидiтиму в натопленiй кiмнатi i бздiтиму багаттям, смердiтиму димом, жертиму тушковану свинину, запиватиму пивом — i тiльки тодi подумаю: непогано би десь тут полазити. Все-таки я пхався сюди сорок шiсть кiлометрiв. Я виповзу з просмердлої кiмнати, вийду в коридор, вiдчую рiзницю у десять градусiв по Цельсiю, плюну на пейзажi i знову закутаюсь у спальник, сяду бiля буржуйки, знову грiтиму промерзлi кiстки i розумiтиму всю безглуздiсть вiзитiв у цю дiру, в цей холод, у цю повiльну i похмуру смерть. У мене жар, i я у маревi дивлюся на стелю, розглядаю вiзерунки трiщин i олдових мародерських написiв. Зараз я хочу тiльки вичухатися i втекти звiдси якомога далi.

Тому ми валимо. Просто збираємося i плюємо на попереднi плани залишатися у царствi Фенрiра ще три доби, плюємо на нуль сiм бехера i навiть забиваємо на два кiло тушонки. Плюємо навiть на неї.

Ми хапаємо останнi жаринки тепла буржуйки у долонi i валимо з триклятої Прип'ятi. Довго йдемо вулицею Лесi Українки, тихо оминаємо КПП, тицяючи середнi пальцi ворогам у темряву, переходимо мiст i валимо, валимо подалi, аби нiколи не повертатися. Аби пройти повз стелу «Прип'ять», бiля якої з таким пафосом люблять фоткатись офiцiйнi туристи, аби нашi спини засвiтила машина, аби тiкати вiд неї в Рудий Лiс i валятися там, усвiдомлюючи свою жалюгiднiсть. Аби дiйти до колгоспного двору в Копачах i бахнути гарячого чайку в автобусi, що непогано зберiгся, як для цiєї сраної помийницi. Ми вийшли тодi і я два мiсяцi повторював собi, що це був останнiй раз i я зав'язав.

***

Думаєте, наступного року я порозумнiшав i вибрав формат галасливого патi в столицi? На жаль... Знову ми валимо у срану Прип'ять. Знову Новий рiк за колючим дротом i салют удесятеро бiльший, i я трохи переживаю за нашi шкури, особливо якщо святковi феєрверки приймуть за пострiли.

У нас була тисяча бенгальських вогнiв, десять хлопавок, три рожевi балаклави, два капелюха Санта Клауса, мiшок iграшок, штучна ялинка i купа блискучої новорiчної мiшури. А ще — два кiло олiв'є, три кiло iспанських мандаринiв, чотири марки i свята певнiсть: цей Новий рiк ми запам'ятаємо.

Справдi, такого огидного свята в мене давно не було. Все карма винна. Того разу вiддалося за всi минулi роки, коли свiженьким бiг попереду i пiдганяв, мовляв, давайте швидше мужики, чого так плетемося? Того разу навiть снiгу по пояс не було, але кiлометрiв за десять я пiшов в аут, мої ноги перетворилися на суцiльнi мозолi, на згустки болю i небуття. Нiби я у новісіньких берцах вiтчизняного виробництва пробiг марафон, нiби топав босяка по всiх асфальтах у свiтi, нiби довго i старанно тер собi п'яти наждаком.

Наостанок я пробив ногу iржавим цвяхом, просив привалiв щоп'ятнадцать хвилин i, дякувати Боговi, менi не соромно за такий стан. Пiсля п'яти рокiв на цiй клятiй помийцi просто не може бути соромно. Нi перед ким.

Зрештою, притопали в Луб'янку — оазу старої Зони: тут ще лiтають духи померлих бабунь, ще стоять годинники у сервантах, але вже не тiкають, тут цiлi глечики i чоботи в ряд у коридорах. Село поки не спостигла пустка i смерть, коли з iнтер'єрiв тiльки порожнеча, шмаття стiльцiв i вибитi вiкна.

Луб'янка лежить осторонь нелегальських трактiв i сюди не загулюють натовпи блогерiв i фотографiв. Вона лишилася схожою на Зону дев'яностих, на тi буремнi часи, коли заходячи в хату вiдчуваєш: вчора тут хтось жив. Жив без води i свiтла. Набирав вiдра з отруйних колодязiв, у свої сiмдесят рокiв рубав дрова i завжди тримав рушницю напоготовi, завжди тримав рацiю для зв'язку з КПП Дiброва неподалiк, — раптом що. Раптом тим, хто лишає баяни в сусiднiх хатах, закортить чогось i в хатах живих. По зброї все як в Америцi: жодних лiцензiй, але при спробi вторгнення стрiлятимуть неодмiнно i з величезним задоволенням.

Якось в iнтерв'ю Лiна Костенко сказала: у неї дача в Луб'янцi. Хата, яку вона влаштувала i звiсно нiкому не скаже, де та хата. Поки я її не знайшов. Але знову прийшов у Луб'янку, прибрав на столi, розтопив пiч i зрозумiв — моя дача тут.

I, звiсно, я не скажу, де моя дача. Як i не скажу, кого сюди водив. Телеведучих, акторiв, письменникiв, вiдомих виконавцiв — i не дивуйтеся, якщо раптом дiзнаєтесь, що ваш улюблений спiвак чи група по тихiй водi збирають раз на рiк наплiчники i гасають нiчними трасами у пошуках невiдомо чого. Вiдомi люди своє Чорнобильське хобi волiють приховувати i не постять в соцмережах фотки останньої нелегалочки в Прип'ять з перемазаними i розвеселими пиками на тлi закинутих дивовижiв. За такий архiв непогано заплатить TabloID або якась інша свiтська блювота. Добре тiльки, що я нiколи його не продам.

***

Я п'ю водяру о шостiй ранку. Не подумайте нiчого поганого, просто це — єдина рiдина, яка за нiч не перетворилася на лiд. Я походжаю хатою в самих шкарпетках — ноги вiд мозолiв так розбухли, що в капцi просто не влазять, а кросiвки гарячi i мокрi: парують нiби труби ТЕЦ у двадцятиградусний мороз.

Ми чекаємо Юру, а я закинувся маркою i роздивляюся собi драконiв у пiчцi. Вони спокiйнi i дихають важко, як гастарбайтери пiсля тридцяти рокiв червоної «Магми». Один — рубiновий, iнший — смарагдовий. Я вiдчуваю, як пильно вони за мною стежать. Загалом не переживаю, але Юра не знає дороги: завжди зривається спонтанно i без карти, замовляє кiлька канiстр джину i на тому хвойному пiслясмаку здатен i ладен шурувати через усi болота свiту, через усi торфи i непролазнi багнища.

Менi вкладають в руку мобiльник i волають пояснити, як правильно обходити КПП Дiброва. Чи варто казати, що найперше я акцентую увагу на смарагдовому i рубiновому драконах? Чувак, там два дракони на Дiбровi, будь обережний. Як друга прошу.

Вiн нас таки знайде — прийде на мiст через три години, а ми чекатимемо, грiючись самопальними сумiшами i спогадами про приємне. Зустрiнемось, послухаємо тишу, кататимемося з гiрки на табличцi «рiчка Iлля» i мовчки повернемося в хату.

Треба лiзти на пiч i спати там — так дракони мене точно не знайдуть: вилiтатимуть з жерла i зникатимуть крiзь вiкна. За день ми так натопили пiч, що тоненький бундес-карiмат перетворився на плавлений сирок, спальник скукожився у щось тверде i непридатне. То дракони вночi вилетiли з печi i полювали на мене, але не знайшли i полетiли на Дiброву, охороняти КП.

Лiна Костенко писала, що село Луб'янка для неї — модель всього Полiсся, яке невпинно зникає. Дiйсно, модель. Поодинокi самопоселенцi зливають мастило з останнього трансформатора, ще живий Комендаторе, який настирливо пропонує посмикати йому яйця, мовляв це залiковує вiд усiх недугiв на свiтi. Так само з'являються баяни в кинутих хатах, так само здають випадкових туристiв мiсцевi. Просто беруть рацiю i повiдомляють на Дiброву про непроханих гостей. Ну, а звiдти вже вилiтають дракони.

Невдовзi того не стане: помре остання бабуня, iз трансформатора зiллють рештки мастила, а натовпи офiцiйних туристiв помалу розтягнуть на сувенiри побут тутешнiх. Розгребуть на всi боки мозаїку чарiвного краю Чорнобильщини, яку нiзащо в свiтi нiхто не зможе зiбрати. Тiльки з уламкiв фото, рваного шмаття спогадiв через десять рокiв я знову зазирну у цей дивний свiт. I твердо знатиму — я за ним ще засумую.

***

Жаль, що нам далi на Прип'ять. В ту конуру, де буржуйка i навiть лейтенант з третьої роти хапався за голову вiд того свинарника. Туди топати тридцять кілометрів i я згадую про свої ноги. Молюся, аби ми нiкуди не пiшли. Але збираю манатки i йду. Я сподiваюся тiльки на ту буржуйку — на вулицi плюс один, а в мене нi спальника, нi карiмата. Але є салют, iграшки на ялинку i капелюх Санти. З Новим роком.

Ми дiйдемо до мiста через шiсть годин. Я зi збитими ногами чекатиму серед темряви пiд'їзду — без лiхтарика i сподiвань на приємний вечiр. I в той момент мене цiкавитиме не Прип'ять, не чортове колесо, не парк атракцiонiв i не басейн «Лазурний» — цiкавитиме тiльки, коли мої повернуться з пивом зi схованки i ми посунемо у клятi Новошепеличi: до буржуйки i бруду. Я не висуватиму носа надвiр i нiщо анi краплини не цiкавитиме мене, окрiм помаранчевих жарiв i гарячiв печi. Окрiм драконiв, якi врятують вiд холодної смертi, вiд болючих покусiв Фенрiра.

Буржуйка не змiнилася: така сама бридота. Дим валить у кiмнату, всерединi тiльки сморiд, смiття i кiлька гнилих лежанок. Колись був рукомийник, але з нудьги i вiдчаю я розтрощив його цеглиною рiк тому. Ми розкладаємося, соваємося туди-сюди кiмнатою, перечiпаємося через купи смiття, тихо матюкаємося, вивiтрюємо дим цiєї клятої конури i таки збираємося бiля буржуйки, аби вiдтанути замерзле пиво i вирубитися. Потiм дрова в буржуйцi догорять, посуне холодна сутiнь ночi i холод ляже смертними обiймами нам на плечi — ми спатимемо мiцно i помремо від холоду, не прокидаючись. Вiтер витиме плачем вiдселенцiв, кiмнату заноситиме снiгом, мiсто занесе повнiстю i з неба валитиме, доки в заметах не потонуть найвищi висотки Прип'ятi.

Виходу немає, i я натягаю по самi вуха сантiвський капелюх, кажу всiм, що невдовзi повернуся, дiстаю з наплiчника пляхан i залпом приймаю двiстi. Звiсно, я брешу: повернуся не скоро i навiть злiшим, нiж зараз. На днi алкогольного делiрiю приємнiше нiж у реальностi з мороку, снiгу i диму. Знову безславний фiнал, граблi Мобiуса, на яких стрибатиму до скону, знаючи, що в кiнцi лиш морок села Дитятки i маршрутка о 05:46.

Ми клястимемося, що це було востаннє. Звiсно, наступного року я вимкну телефон, обрубаю мости, тягтиму на святвечiр додому ялинку i мiшок мандаринiв, зустрiну нещасне кошеня, напiвживе вiд голоду, i заберу його з собою. Кошеня засне пiд батареєю, я врублю пiд олiв'є ембiєнт i якийсь повiльний радянський фiльм. Ви у це вiрите?

***

Ми остаточно злетiли з котушок, спалили всi паркани, зжерли всю тушонку i я вже не вiрю, що одного дня ми таки зберемо манатки i звалимо звiдси. Це буде момент щастя. А зараз я валяюся хворий, втичу в стелю i думаю про щастя: чи бродить воно десь у цих отруйних лiсах?

Траєкторiї щастя плутанiшi, нiж крутi повороти гри у квача гарячим лiтнiм днем. Щастям було здати пляшок на пару сотень тисяч купоно-карбованцiв: накупити Фанти i Кока-Коли на виручку. Щастям було тиждень не ходити до школи, аби цупити аличу у сусiдiв, слухати Децла на касетному плеєрi, пiймати його нову пiсню на М1 i записати, аби потiм ставити на реплей до дзвону в головi. Щастям було м'яти батон зi слиною i ловити на нього блискучих карасiв iз крихiтної копанки. Щастям було їхати на велосипедi свiт за очi i цупити плоди лiта з ворожих земельних дiлян. Щастям було вилiзти на свiй перший дах, пробiгти тунелем метро зi станцiї на станцiю, застопити сонного дальнобоя о четвертiй ранку в Приднiстров'ї. Щастям було лазити по дахах i кохати жiнок, вижити на барикадах i отримати смс iз текстом про одну смужку.

Але хуй там. Справжнє щастя — зрозумiти, що колись буде колючий дрiт i ти наминатимеш промерзлу тушонку, рахуючи хвилини до прибуття маршрутки. Вибратися б скорiше i забути цей жах. Звалити б у теплi краї: синiй «кемел», жовтi верблюди, засмаглi бедуїни, блакитнi океани. Життя.

Я рахував... вийшло щось двiстi днiв. Двi сотнi днiв у Зонi — непогана назва для дешевого хорору. Двiстi рокiв, тридцять шiсть тисяч днiв, пару мiльйонiв хвилин серед холодного бетону i гарячих болiт. Всi цi висотки навколо давно впали пiд землю, обвалилися i поцiлувалися з магмою, зависли у її палких обiймах. Але я не можу вибратися звiдси.

Спочатку ми жартували про нашу неголену триденнiсть, потiм просто звалися бороданями, та зараз вже не до жартiв. Зараз бороди тягнуться пiдлогою i замiсть пiдмiтати можна просто пройтися туди-сюди кiмнатою. Пилюка сiдає шарами i ми малюємо на нiй пальцями короткi слова. Ніби пластiвцi-лiтерки у молочному снiданку вишиковуються у слово «смерть».

***

Як все це закiнчиться? Дехто з нас посуне дивитися Прип'ять, а я експропрiюю спальник i провалюся у вiчнiсть, без жодних натякiв на сни, без жодного шансу прокинутись самотуж.

Хтось iз нас зварить собi чаю, вiзьме сигарету i вийде на ґанок покурити. Повз їхатиме лейтенант — велопатруль в компанiї собак. Ну привiт. Вiн може не помiтив би нiчого i поїхав собi далi, але ось чувак сидить: каву п'є, палить. Чого не зайти?

Лейтенант виявиться нормальним дядьком: ми кирятимемо з ним джин i пиво, чекаючи на бусик, наваляємося в гундос, вiн розказуватиме про нахабних бiлоруських металiстiв, якi просять махорку на КПП, i про срачi, якi вiн їм виписує.

Зрештою, пiд'їде ще мiлiцiя: всi вони будуть в чудовому настрої, трохи навалянi i накуренi, ми жахнемо салют i сплавимо їм iграшки, вiдкриємо шампанське марки «Київ», запакуємося у червоний бусик i повалимо на Чорнобиль. Там на нас складатимуть протоколи i зрештою вiдвезуть на автостанцiю, аби в останнiй момент посадити на маршрутку Чорнобиль—Київ i суворо наказати водiю не випускати нас iз салону до самої столицi.

Ми гаситимемо бехер, сидiтимемо в рожевих балаклавах i спiватимемо протокольних пiсень. Найрадiснiшим моментом прогулянки була поява цього лейтенанта. Я вже уявляв, як кульгатиму двадцять кілометрів на Чорнобиль-2 аби впасти мертвим i жалюгiдним бiля ще однiєї буржуйки — шансу не задубнути вiд холоду. I коли прокинувся, коли побачив, що пани синьожупанники таки вшанували наше бомжацьке лiгвисько вiзитом — зрадiв страшенно i з блаженною посмiшкою сказав: «Доброго ранку», — привiтно так.

У Дитятках ми проходитимемо дозиметричний контроль, стрибаючи через турнiкети i граючись пляханом бехера у футбол. Привiт, велика земля. Ми — додому.

Кампарi

Хоч Прип'ять побачили. Могло ж бути i гiрше. Наприклад, водити якихось покемонiв з Барселони. Мене часто питають, як це — водити iноземцiв? Все просто.

Їх завжди звуть якось смiшно: Самуель i Адрiан, наприклад. Вони потягнуть в ресторан «Конкорд» i довго, на калiчнiй росiйськiй, розпитуватимуть про Майдан, Чорнобиль i травитимуть, як класно двiжували в Донецьку на Євро-2012. Про Зону дiзналися з фiльму «Чорнобиль Дiарез», у монстрiв за колючим дротом не вiрують, але прагнуть повтичити на дезестер чернобл кетестрофi власнооч. Тут проїздом i взагалi, мен, у нас справи у Варшавi, тому давай стартуємо завтра. Пиши, чо зi споряги купляти.

Пiдвалює Саня — їхнiй кент, наш перекладач i просто зацiкавлений у чорнобильськiй помийцi окунь. Я чесно його попереджаю, що Зона взимку страшнiша за ню-фотосесiю мiнiстерки культури ЛНР, але не допомагає.

Помалу навалююся за їхньокошт, але швидко тверезiшаю i розумiю, що запахло смаленим: один з них просто за столиком свiтить пiстолетом, який вони збиралися взяти для самозахисту. Хвилин тридцять я переконую, що це дурна справа, пiвгодини вони доводять менi, що стрiльба — це весело i будемо лiпити снiговикiв, будемо прострiлювати їм голови i смiятися. Ще за хвилин тридцять вони нагундосились в чормет i я взяв з Санi обiцянку: нiяких стволiв.

Зустрiлися холодного ранку в центральнiй частинi мiста, приїхав Саня на «лендкрузерi», з похмурого неба рясно падав лапатий снiг. Цi мачо навiть не уявляють, на який арктичний пиздець пiдписалися.

Вони б нiколи не пiдписалися, якби знали iсторiю про Юру i шоколадку. Ми тодi всi морально готувалися. Хтось перераховував здобутки, хтось пригадував обличчя всiх коханок, хтось пробував накидатися в салонi маршрутки аби перший контакт зi снiгом не деморалiзував повнiстю. А Юра накурився i дуже хотiв шоколадку.

Вiн вивалює з буса, проходить сто метрiв по пояс в заметi i провалюється в болото, потiм ще i сiдає в нього — тiльки голова стирчить. Говорить, що нiкуди далi не пiде, поки не отримає свою шоколадку. Ви пливете по пояс в снiгу кiлометрiв десять до ночiвлi, вжарює такий нормальний морозець i голодний Юра тупо не може дiстати свою шоколадку — у нього замерзли блискавки. I щоби вiдкрити рюкзак — треба розводити багаття.

Ми валимо у першу-лiпшу хату, вiн скидає в дрищi мокрий одяг, залазить у спальник, плескає на дно миски крапку води, шукає в рюкзаку пальничку, розвертається, а вода вже замерзла. Юра плює на такi розклади, засинає i прокидається рано i радо — вiдпочивши. Пробує одежу, а вона вся замерзла на хрiн — просто перетворилася на рiзнокольоровий лiд.

Самуель i Адрiан не переживають. Попри всi замети i бiлоснiги цим чарiвним сiчнем вони пiдготувалися серйозно: вдягнули камуфляж. Нормальний такий осiннiй комок iз антимоскiтним покриттям. Бiльшiсть салаг обов'язково вдягають комок. Вибирають суворий вiтчизняний дубок, пустельний Iрак, вудланд, флектарн або мультикам. Беруть тактичнi рюкзаки, зустрiчаються на автостанцiї Полiсся, а тамтешнiй ментячий патруль на короткiй нозi з першою ротою i водiй маршрутки вже набирає кого треба. Просто довбає великим пальцем старi клавiшi i попереджає про гаврiв: пасажирiв видно за чотири кілометри. Вони галасно патякають про Прип'ять, радiометри i маршрути. Можна, вони ж у камуфляжi — нiхто не помiтить.

Ми вантажимо речi в машину i я присiдаю пiд вагою рюкзакiв цих мачо. Хлопцi до справи пiдiйшли серйозно i взяли з собою тридцять лiтрiв кампарi, i лiтрiв двадцять «Чернiгова» мiцного. Враховуючи, що ефект вiд мiшанини кампарi з гiвняним вiтчизняним пивасом схожий на четвертий енергоблок вiдразу пiсля вибуху, я морально налаштовуюсь дивитися весь цей цирк крiзь рожевi скельця драйву.

Заснiженими трасами i полiськими заметами ми повземо в бiк колючого дроту, в бiк чарiвної Оформляндiї, яка забере до себе цих матадорiв i тицьне писками в бiль, снiг i вiдчай. Коли сидиш собi в Києвi i дивишся, мовляв, снiгу нема, в Зонi його буде по колiна. Коли по колiна в Києвi — серед хащiв i полiв Чорнобильщини ти провалишся по груди.

Пiд енергiйне завивання радiоли наближаємося до села Карпилiвка — Мекки новачкiв i їхньої ж пастки. Колись тут було тихо, аж поки iнтернет не дав змогу, снагу i спромогу. Аж поки фотозвiти i маршрути не пооблiтали свiтом. Аж поки всi не дiзналися як спокiйно i без проблем можна залазити через Карпилiвку. Мiлiцiя про це теж дiзналася i пачками хапала наївних першоразникiв.

Зараз я не хвилююся. Зараз в Києвi снiгу по колiна i нiхто не мерзнутиме пiд колючим дротом у цiй нелюдимiй пустцi. Зараз нам стане по пояс i Самуель нарештi зрозумiє, що я був правий i нiхто тут не встигне за двi доби до антен Чорнобилю-2, i ми просто провештаємося селами, повернемося напівмертвi, мокрi i втомленi до машини, i поки Саня рулитиме до Києва — вирубимось. Я казав, що паркувати тут «лендкрузер» — дурна iдея. Навiть називав приблизну кiлькiсть баянiв у кинутiй хатi поряд i Саня навiть правильно переклав їм слово «баян». Але тачку лишив, не побоявшись мiсцевих.

Самуель зрозумiє, що снігу дiйсно по пояс i що бути сталкером його бiльше не пре. Що тридцять кілометрів до Антен за двi доби схожi на баєчку про Дон Кiхота. Вiн вгашує залпом пiвпляшки кампарi, передає менi, i говорить «пуебльо». Мене це влаштовує i я починаю навалюватись. Пiдходить, точнiше пiдпливає по груди в снiгу, Саня i каже, шо ти пий, не соромся, але «пуебльо» Самюель мав на увазi якесь «село», яке недалеко, яке ми подивимось i пiдем назад бо тут жопа, пацан. Так-так, ти попереджав.

Аж раптом цi два клоуни щось закаркали на своїй тi кiєрi путтi, захвилювались i видали, що завжди хотiли глянути на вiдстiйник технiки Рассоха: з гвинтокрилами iз радянськими червонозорями на фюзеляжах, з iржавими БТР-ами i стрункими лавами автобусiв ЛАЗ.

На всi мої перестороги, що вiдстiйник зараз ну просто як моя коханка — не існує в принципi, вони вiдповiдали, мовляв не свисти, малий, щось точно мало лишитися, ми вiдеохронiку бачили.

I коли через три години, через п'ять кiлометрiв снiгу i холодного жаху вони на власні очі переконалися, що вiдстiйник перетворився на абсолютно чисте поле без розсипiв патронних лєнт i агрессiв-стайлу совiет юнiон мiлiтарi, Самуель почав жлуктити кампарi з такою швидкiстю, що менi стало страшно за його здатнiсть ходити. Пуебльо.

I найгiрше з усього те, що єдиний вихiд — село Рассоха, безальтернативний i жалюгiдний. Найгiрше, що взагалi можна побачити в Зонi. У того села взагалi дурна слава. Сюди потрапляють з немочi i вiдчаю пiсля блукання у заплутаних структурах ковшилiвських каналiв новачки, якi не ризикнули йти через село на мiлiцейський патруль. Сюди добрiдають з вiдчаю тi, хто ризикнув залазити в Зону бiля села Орджонiкiдзе i попер через урочище зi зловiсною назвою Топкий мох. Тодi було плюс тридцять п'ять i рюкзак був теж на тридцять п'ять кiло. I я двiчi провалювався по шию в болото, пер iз годину по пояс у рясцi i п'явках, а тижневий запас антимоскiтки випшикав години за три.

По груди в снiгу в —28o? За сiм годин вiд Прип'ятi до колючого дроту без зупинки? Спати у полiетиленовому мiшку на голому бетонi в —4o? Фiгня. Рассоха в сорок шiсть разiв гiрша.

У хатах навiть пiдлоги огиднi: старi дошки повидирали на будматерiали i треба постаратися знайти мiсце, аби бухнутися в спальник, жухнути блискавкою i захропти. Всi села бiля колючого дроту мiсцевi розмародерили iз завзяттям торезiвських пацанiв, якi люто розтягували уламки збитого боїнга на брухтоприйомки: туша, мамонт, здобич, таке.

Якщо бiльшiсть хат Чорнобильщини нагадують домiвку любителя антикварiату, у якого в кiмнатi йобнула фугаска, то Рассоха схожа на потьомiнське село, в якому радувати око здатнi тiльки фасади. Всерединi — твереза i похмура дiйснiсть. Я давно пропонував знести все це, а землю засипати сiллю, аби на цьому проклятому мiсцi люди бiльше нiколи не селились. У моїх iспанцiв тепер травма, жахливий спогад про Зону: Антарктиду похмiлля i дестрою.

Звiсно, село їм не сподобалось. I звiсно, ми повернули назад: вони втомилися i нiчого бiльше не хочуть. Тiльки кампарi. З жалем i спiвчуттям всю важку i заметену дорогу назад допитують мене Адрiан i Самуель: чому зник вiдстiйник? А я все колупаю мiзки Санi, аби вiн правильно донiс до громадян європейцiв iдiоми «порiзали к хуям», «чорняк» i «зачотна мародьорочка».

I менi настiльки добре вiд розумiння того, що скоро нам сидiти в теплому салонi «лендкрузера» i все це пекельне, холодне шестя закiнчиться, що я валю кампарi зi швидкiстю звуку i останнє, що пам'ятаю перед вiдключкою на задньому сидiннi — це Самюель, який бурмоче «пуебльо» i запускає криваво-червону кампарiвську лєнту на стерильно-бiлий снiг.

***

Iспанцi все жалiлися на попиляний вiдстiйник. Уплiтали борщ iз пампушками, пускали слину на довжелезнi лави БТР-iв з фоток десятирiчної давнини, коли Раcсоха ще була о'кей. Коли охорона могла стрельнути попереджувальний. Коли там вирувало життя i вереницi чорметiв тяглися в прийомку села Потоки.

Лишилася Буряковка: п'ятачок завбiльшки з футбольне поле, заставлений вантажiвками, уламками гвинтокрилiв i решти колишньої величi. М'ясозамiнник життя i жалюгiдна пародiя на втрачене.

Але i Буряковка повторить долю Рассохи: вже розставили балони для рiзки металiсти, вже налаштувалися пиляти i тягають голови засмучених МАЗiв туди-сюди вiдстiйником. Пару рокiв i все: гудбай Буря, прощавай, я буду сумувати за тобою, солоденька. Я буду пригадувати тихо-шепотом всi пиятики в каркасах автобусiв пiд проливними дощами. Пам'ятатиму всi любощi дiвчат, якi так просили мене зводити їх у цю кляту Зону, не забуду, як валявся на даху автобусу i втичив на зорi в одну з тих рiдких липневих ночей, коли у смугах помiрного клiмату можна спокiйно спати в футболцi i не прокинутись о четвертiй ранку вiд яйцемерзлої дубачини. Я пам'ятатиму всiх собак, якi ганяли мене, всi подряпини вiд iржавої колючки, крiзь яку протискався в останнiй момент i чимдуж тiкав у бiк хвойного лiсу. Пам'ятатиму всi цi похмурi уламки авiацiї i неймовiрнi луноходи лiквiдацiї. Вони сплять. Тут останнiй притулок металевого щастя, останнiй клондайк, який ось-ось впаде пiд тиском демонтацiй, пiд тиском планiв i норм по заготiвлi чорметiв на наступну п'ятирiчку.

Жаль, що так. Коли я куплю собi кокаїнову гору i кататимуся з неї на сноубордi, тодi i «Буряковку» цю викуплю, i всю технiку з неї розставлю у Прип'ятi. Для антуражу.

Але не Буряковка i не Рассоха символiзують Чорнобильщину. У Зони є символ i чудова фактура — гiгантськi мачти Чорнобилю-2. Скоро пiдприємливi комерсанти друкуватимуть на 3D принтерах маленькi антенки i люди вiшатимуть їх в салони автівок замiсть ароматичних ялинок. Як Ейфелеву вежу.

Потрiбен новий символ: трубу ж розiбрали. I найстрашнiше, що новим символом зони може стати новий Саркофаг — огидний, гiгантський гараж, i менi погано вiд думки, що через рокiв десять пiдросте поколiння, для якого цей несмак символiзуватиме аварiю.

Це буде, коли всi села остаточно прийдуть у стан повного дестрою. Коли не можна буде знайти цiлих вiкон, коли зникнуть всi меблi, коли останнiй стiлець буде спалений нелегалами у ще одну холодну зиму. Тодi вже не знайдеш хорошої хати на вписку i всi будуть топати в остаточно роздестроєну Прип'ять, аби вечорами ганяти чаї мiцних напоїв на дахах, на тлi нового саркофагу: тiєї аркоподiбної блювоти. Вiн менi нав'язливо нагадує про бiодизайн початку столiття i концепт-арти студентiв-архiтекторiв на тему еко-мiст далекого майбутнього. Будувати таке в Зонi огиднiше, нiж знести iсторичний квартал в центрi мiста i натицяти там скляних висоток.

***

Вже в Києвi, коли ми вiдходили вiд кампарi, вони пропонували пiти в гостi до мародерiв. Я сам рекламував, розказував, що якось бiг додому i серед морокiв нiчної Прип'ятi зустрiв мародера: той був привiтний. Як тут будеш непривiтним, коли нас троє — а ти сам. Чувак з налобником i рацiєю — централiзований розпил, але без пропуску. Ми тодi палили його цигарки i травили байки про спокiй i смерть, про метали кольоровi i чорнi, про запали i погонi, про життя. I вiн усе згадував, як стояв внизу i складав ванни, а поряд гуляла мажорна амстердамська туристка з дзеркалкою. I як його поперло, коли напарник швиргонув ванну, а вона попала на асфальт i розлетiлася на друзки. Тепер у Нiдерландах є людина, яка Зону не забуде нiколи.

Навряд цих мачо торкне iдея ванного катарсису. Скорiше буде так, як минулого разу, коли йдеш собi нормальною компанiєю в Прип'ять i знаєш цих пiдарiв з Янова вже пару рокiв. Вони щотижня приганяють з Iванкова кран i тарабанять тонни чорметiв. Чувак на мопедi «Верховина» ганяє вночi по мiсту i вишукує залишки кольорових металів, у нього в кишенi магнiтики i поганяло в нього Америка. Коля Америка.

I ви бухали в їхнiй будцi, жерли кабанятину, нагашувалися травою i напоювалися спиртом, який тягли п'ятдесят кiлометрiв залiзною дорогою зi славного села Радча.

А потiм хтось iз ваших похвалився скiльки коштує нiж i металюги якось перезирнулися. Потiм всi пiшли бухати до вас у прип'ятську квартиру. Потiм повернулися у янiвську будку, аж раптом приїхали дядi в синiй формi: запакували i поїхали з вами за рюкзаками в хату. А рюкзакiв нема. Спиздили. I накурений в гепу нелегал, трясе за плечi сержантика, виючи: «Вони пропа-а-а-а-али! Про-о-о-па-а-а-али!». Сержантик знiмає табель з ланцюжка. Всi замовкають.

Але їм помстилися. Просто проходили повз i спустили балони з газом, насцяли у каски i стирили велосипед «Україна». Потiм напилися i ганяли на ньому по Прип'ятi, поки не спустило переднє колесо.

Ти якось збереш чоловiк десять, заломиш їм люлiв i пiдпалиш там все. Скоро. А так не рипайся. Коли сам проходитимеш повз, просто топай собi по вулицi Лесi Українки i падай на диван, розкладай наплiчник, став чай, вiдкривай консерву, напивайся i спи. Повзи собi сумирно крiзь хащi, шукай вписку серед клонованих дев'ятиповерхiвок, серед уламкiв рам, битого скла i моху на бетонi. Хвилин за десять знайдеш таки пащу пiд'їзду з вiдламаним шматком козирка: якийсь синiй металюга трохи промазав батареєю з останнього поверху — а тобi орiєнтир.

Всi тебе про це розпитують. У свiтi, де сафарi з гранатометом супроти сомалiйських пiратiв стало забавкою мажорiв, всiх цiкавлять найпотаємнiшi закутi з рiзних куточкiв свiту. От як мародерочка. I мене частують салатом з восьминога, iкрою летючої риби, всiма ласощами в свiтi i розпитують про деградантських полiських уриг.

Що треба для нормальної мародерочки? Тачка — твоя найкраща подруга, твоя френдзона. Слухай її соплi про колишнiх i не лiзь пiд спiдницю. Просто дружи i всюди бери з собою: так винесеш набагато бiльше. Просто ходитимеш темними прип'ятськими квартирами без лiхтарика, викручуватимеш крани i пакуватимеш у великий мiшок. Затариш шiстдесят кiло i кинеш на тачку. Тiльки колеса рипiтимуть, коли штовхатимеш її вперед битим асфальтом. Без змазки не катайся — на КП почують. Гнатимуть до Мосту Смертi i ти розженешся до картингових швидкостей, викинеш тачку в кущi, забудеш всi образи i заникаєшся у Колi Америки, кваситимеш до ранку, шкваритимеш драп i жертимеш кабанятину, аби накидатися в три пизди i трiумфально в'їхати в Прип'ять на скутерi. Ганяти пустими вулицями, висолопивши язика, i дути з горла двушку «Чернiгова». Ти біч. Ти просто біч i що би зараз не сказав цим допитливим хлопцям, попсуєш гарних хлопчикiв, якi люблять своїх дiвчаток i пригощають друзiв бiфiтером по п'ятницях, якi просто хочуть пригод. Не псуй. Мовчи.

«Україна». Ще одна подруга. Але тут нiякої дружби: доводиться регулярно трахатись. Ти ж хочеш вивезти мiшок кольорових металів i здати його Алiку? Хочеш не здохнути з голоду? Трахатися треба часто i довго: ти везтимеш мiшок глухої ночi на багажнику, а вiд кожного снопа свiтла — падатимеш у канаву i пiдйоми будуть не приємнiшi за кулеметну чергу над вухом.

Ти тягтимеш свiй мiшок пiвдоби: в ньому всi твої коти, всi страхи i переживання. Приволочеш за колючку i прогасиш все, не вiдходячи вiд брухтоприйомки. Деяким персонажам там вже давно платять денатуратом, похмiлля вiд якого скидається на чорнобильську катастрофу. I коли наваляєшся тою жахливою шмурдловиною, — там тебе i вхопить катарсис, а мiзки звiльнить ще один ресет. Ти стара система, ти просто дев'яносто восьма вiнда: у всiх незрозумiлих випадках iдеш у ребут.

***

Отже, ти вирiшив помародерити, але не знаєш, з чого почати? Завжди звертай увагу на уламки технiки. Взимку бери з собою мотузку. Як прийдеш на Буряковку — вiдiрви капот вiд вантажiвки. Потiм — кинь його на снiг догори дриґом i складай туди все. Прив'яжи до кiнцiв капоту шнур i впрягайся, нiби в плуг: по снiгу навiть навантажений капот нормально ковзає, як санчата.

Якщо снiгу нема, то на велосипед «Україна» можна начепити сто кiло металу у двох мiшках: вези його вночi по асфальту або битими ґрунтiвками: по пiщаних протипожежках буде незручно. В кишенi завжди носи магнiтик — з ним набагато простiше визначити, який перед тобою метал: кольоровий або чорний. Кольоровий набагато дорожчий, i це знають навiть дiти, — нiколи його не пропускай.

Не забувай i про прип'ятськi лiфти. Шахта лiфта в кинутiй висотцi — не тiльки смiттярка i нужник, а й плацдарм для матерiального збагачення. Звiсно, майже всi лiфти опрацьованi давно, але обов'язково звертай увагу на котушки: якщо таку котушку загнати — можна бухати кiлька днiв.

Електропроводина i каблуха — не менш важливi речi. Вони є у багатьох хатах i то цвєтняк. До речi, будь-який кабель треба випалити вiд iзоляцiї, аби вiн займав менше мiсця i став легшим. Для цього завжди носи з собою пляшчину якогось розчинника — так швидше розведеш багаття навiть тодi, коли все мокре, навiть коли навколо тiльки снiг.

Взимку постає проблема заночувати у великi мiнуси без спальника, але не всi знають, що можна розкладати багаття просто в кiмнатi i спати поряд. Треба вибити у кiмнатi всi вiкна, бо коли повибиваєш вiкна, не хвилюйся, спокiйно розкладай багаття i лягай спати: протяг розвiє дим, а ти будеш лежати нижче рiвня пiдвiконня, тому протягне не сильно. Вогонь поступово пропалить дошки пiдлоги: вони жеврiтимуть всю нiч i пiдтримуватимуть тепло. Але можуть зотлiти аж так, що ти провалишся. Це не страшно — в хатах пiд дощаною пiдлогою майже вiдразу пiсок. Взимку краще за все спалювати нiжки столiв, стiльцi, вiконнi рами i паркани — вони сухi.

***

Прогулянка взимку — то мандри вiд буржуйки до буржуйки. Вiд однiєї пiчки до наступної. Маршрути i варiанти стискаються до цятки на мапi, до облаштункiв тепла i обiгрiтих комiрок, вiд яких неможливо вiдлипнути.

Але iснують моменти, коли навiть багаття не допоможе. Тодi починаєш кричати. От i я кричав: «Iгарь! Iгарь!». Вiн повертається подивитися де я, а мене нема. Я провалився з головою у снiг. Тiльки рука стирчить. «Iгарь! Iгарь!». Менi страшно. Ми думали, що тут по щиколотку. Думали, буде весело. В Зонi, в Чорнобильськiй. Не буде.

За годину ми пройшли метрiв вiсiмсот i зрозумiли: бути сталкерами сьогоднi нас бiльше не пре. Звiсно, менi пропонували снiгоступи, але я категорично вiдмовився. Або нiчого не вдягай, або iталiйськi карбоновi снiгоступи, бо «iталiйськi карбоновi снiгоступи», — це звучить крутiше, нiж навiть якби Карл Лагерфельд став поряд на лижi «Снiговик». Тому я вибрав — нiчого. Природа вибрала температуру —28o. Природнiй вiдбiр навiть i не глянув у наш бiк. Ми розвернулися. Години пiвтори пливли назад до колючки i звалили додому. Ну її, таку Зону.

Є i свiтлi моменти: взимку завжди можна зробити чай, навiть коли у флязi порожньо, навiть на зупинцi, коли холодний i голодний вилiз iз Зони. Можна натопити пару казанiв снiгу: жижа буде брудна й огидна, навiть гартований нефiльтратами болотних калюж шлунок вiдмовиться приймати її всередину. Але можна. Я тодi накалатав собi гiвна, зняв змоклi пiд нiагарою мокрого снiгу боти, залiз у спальник просто на зупинцi i вирубився мертвим сном натомленого туриста. Снилися найтеплiшi ковдри свiту i прийшов я до тями вiд дирчання маршрутки. Вона прибуває з точнiстю до хвилини: рiвно о 05:46 пiдпливає на зупинку спасiнням i Божою милiстю. Зараз подирчить секунд п'ять i звалить звiдси. I я вилажу зi спальника, забиваю на взуття, забиваю на шкарпетки i як заправський босяк ломлюся за нею снiгами. В цей момент пiдходять мєнти i бачать, як два біча бiжать за бiлим транспортером, в зубах тримаючи спальники. Встигли. Не знаю, що їм сказав водiй, чого нас не зняли з рейсу i не почали шмонати, в мене не було навiть часу про те подумати: я вирубився через п'ять секунд пiсля падiння в м'яке крiсло, в омрiяний, прогрiтий салон.

Це телепорт. Ось ти, похмурий, нужденний i затраханий нiчним переходом повзеш на вихiд. Ось пiдходиш до засцяної зупинки. Ти млiєш вiд радостi. У нескiнченних хуртовинах i заметах, серед бiлоснiжних снiгiв, потовчених вiдбитками вовчих лап, тонуть страхи i смуток. I коли тебе хапатиме трясця пропасницi, коли провалишся до схололого земного ядра тривожних снiв — прийде порожнеча. Химери, якi вовтузилися в головi, покинуть тебе i думки вiдлетять до галасливих проспектiв i п'ятничних заторiв великих мiст. Прийде пусто-порожньо i одна цятка, в яку втичитимеш. Одна цятка серед мiрiад яскравих зорь на нiчному небi. I це буде ще один ресет. Ти повернешся в Київ, а люди рухатимуться швидше. Ти плаватимеш у вимiрi вповiльнених темпiв. Три доби ти звикатимеш до шалено-мiських ритмiв. Ти прийдеш додому i заснеш цiлковито щасливою людиною. Нiщо не тривожитиме твоїх снiв.

Polesian Zen

Я стою на автостанцiї у кутку бiля смiттярки. Так мене не помiтить наряд i не затримає за палiння у громадських мiсцях. Накрапує дрiбний дощ. Iнодi вiн перетворюється на снiг, потiм — знову на дощ. Сiмнадцять-тридцять i вона не прийшла. Я перетворююся з людини, яка йде в Чорнобильську Зону в компанiї, на людину, яка йде туди сама.

Цього разу зi мною маленький наплiчник i нiхто не тицяє пальцем, гикаючи про туриста, сталкера i екстремала. Я в кросiвках, яскравому помаранчевому светрi i люди думають, що їду в Iванкiв до родичiв.

Я неспiшно виконую всi обов'язковi обряди: купую в «Сiльпо» колу i два бутерброди у фiрмовому фасуваннi. Я шукаю тi, що полежали на вiтринi два днi i тепер на них знижка у п'ятдесят вiдсоткiв. Я не боюся продуктiв. Я п'ю воду з кабельної каналiзацiї, болiт i дощових калюж, тому старими бутербродами отруїтися не можу в принципi.

Купую квиток. Рейс номер 4432, Київ—Губин. Прибуття о двадцятiй сорок п'ять, але доїдемо ранiше. В салонi буде темно i до кiнцевої зупинки лишуся тiльки я. У маршрутчика тихо гратиме росiйська попса. У мене колись був квиток номер 5000 на цей самий рейс.

Водiй мовчатиме, а темрява спадатиме на лiсосмуги, поля i на блiдi води звивистих рiчок. Я втичитиму на зарево i рахуватиму зорi, якi повiльно проступатимуть крiзь м'якi фiолети вечiрнього неба. Втичитиму на поодинокi чаклунськi вежi водонапiрок, скелети колгоспiв i села, назви яких вiдразу забуду. Загрузну у нотах тишi i чекатиму моменту, щоб порушити закон: пролiзти крiзь дрантя колючого дроту, пожалитися голками болю i спогадiв, отрутою мародерського матюччя i браконьєрських гомонiв. Отрутою життя.

Все це буде неодмiнно, та зараз — останнiй ритуал i сакрум: туалет на автостанцiї. Тих, хто показує квиток на рейс — пускають на шару. Причому, сходити можна один-єдиний раз i на входi на квиток ставлять помiтку: за цим квитком ти вже срав. Малюють какашку. Туалетний папiр лежить поряд iз контролеркою. I якщо вiдриваєш, то не багато — iнакше вона матюкатиметься. З собою рулон брати не дозволяє. Не менi. Може, я їй не подобаюся. Зрештою, кому може сподобатися людина, якiй приспiчило на автостанцiї?

Воду набирати суворо заборонено. Навiть об'яву на листочку роздрукували. На пiдставцi бiля крану лежить мило. Про нього нiчого не написано, але воду колись я набирав — не було грошей на мiнералку, а попити кортiло. Контролерка кричала, а я заливав воду у пляшку з-пiд коли.

До води далеко. Нiколи не рахував точно. Але, повiльним кроком вiд Губина до Кам'янки йти пiвтори години. Потiм — вiдпочити хвилин тридцять на покинутiй зупинцi. Це вже Зона. Далi — годину топати до траси, потiм — ще годину до Ямпiльського Магiстрату: облаштованої хати з диваном, пiчкою, килимами i бортовим журналом вiдвiдувань. Кожного разу я пишу в ньому: «Спасибо ямпольському магистрату за образцовый уголок благоустройства». Менi це здається оригiнальним закосом пiд урочисту мову з'їздiв Компартiї. Ну а потiм — ще хвилин двадцять до води. Треба перейти черевачеський мiст i не проґавити мiсце, де закiнчується чорно-бiлий бортик. За ним легко спуститися до Ужа. Коли набираєш воду пiд мостом i над тобою проїздить машина — крiзь щiлини видно жовте свiтло фар. Вода холодна, баламучу її флягою i разом з водою набираю пiсок. У фляги товста горловина i я колись її викину. Краще брати пластиковi пляшки.

Менi подобається смак Ужа: гiркий, але не такий металевий, як на пристанi Прип'ятi. В рiчцi бiля залізничного мосту вода трохи смачнiша, нiж на затоцi Старiк, але не така чиста, як з Вереснi — там вона просто смачна. Струмок в Копачах рудого кольору i коли заварюєш чай, краще додати бехерiвки, вона перебиває присмак iржi.

Зараз у мене з води тiльки банка «Пепсi» у дерматиновому футлярi з логотипом «Пепсi». Як матрьошка. Коли я хочу порадувати того, кого беру з собою в Зону — раптово дiстаю матрьошку пепсi i урочисто її вручаю. Тодi вже нема снiкерсiв, все пиво випили i думаєш тiльки про сорок кiлометрiв за нiч, маршрутку i пепсi на АС Полiсся в магазинi «Продукти». Всi радiють моїй матрьошцi.

У Зоринi — купа наркоманiв i сьогоднi звiдти тягнуть кабель: о двадцятiй сорок в Горностайполi i Губинi вирубило свiтло. Мабуть, вiтер. Я тодi саме бiг крiзь нiчний лiс. Мали б навiдуватися всякi тривоги, страхи i химороди, та я тiльки матюкаюся на дощ. Перед самiсiньким носом вiтер зламав сосну. Нiколи не думав, що в Чорнобильськiй Зонi можна загинути так: не вiд звiрiв, не вiд металiстiв, навiть не вiд кулi браконьєрiв, а вiд сосни. Але я i не загинув. Навiть не постраждав. Тiльки виматюкався.

Скоро все буде в порядку — я спатиму мертвим сном у селi Кам'янка, вiтер розхитуватиме дерева, дощ залiтатиме крiзь вiкна, а наркомани Зорина тягтимуть кабло в Горностайпiль. I нi, не здавати на метал, а пiдтягнути електрику. Потiм я сидiтиму на розмальованiй у жовто-блакитне зупинцi, а до бабульки пiдiйде неголений тип у капцях i скаже, що свiтло дали. Дванадцята двадцять. Вона говорить, що тут ранiше такого нiколи не було i вимикали рiдко. Просто зараз — штормове попередження. Знаю, мене здуло, наплiчник — змок, я — змерз, вломився до хати, де останнiй раз був три роки тому. Ми там завжди пили пиво. Хата — неподалiк вiд знаку «Кам'янка». За цей час дах завалився, а в єдину цiлу кiмнату хтось натягав стiльцiв i матрацiв. На столi — три металевi кружки. Типове мародерське кубло.

Бабця каже, що ранiше тут не було Зони i хлопцi не ганяли по венi, купа людей приїздила маршрутами обласного сполучення збирати гриби на вихiднi. А потiм — аварiя i вiд Горностайполя до Страхолiсся скрiзь вояки. Навiть у Губинi. Ще розказує про дрiт: перший рiк дрiт був пiд напругою i сигналiзацiєю, а у неї в хатi жило начальство в погонах. Жалiється, що її сина пов'язали за лисички i дали тисячу гривень штрафу, вiдвезли до суду. Мене в суд нiколи не возять — я городський.

Вона заздрить i розпитує про моїх батькiв. Їй дивно: в Губин, в це старе руїння приїздять молодi люди, якi не ганяють по венi, чистi, розмовляють без матюкiв i купують тут хати. Майже все це не про мене. Але вона жалкує, що її син не такий. Тодi б його теж не возили в суд. Мене ж не возять. Я не збираю лисички.

Маршрутка повiльно стартує на Київ, а у Страхолiссi хтось написав на парканi чорною фарбою «Путiн собака». Поряд на зупинцi дворняга мочилася на картату спекулянтську сумку — її поставив туди мужик, аби водiй помiтив, що на зупинцi хтось є, аби маршрутка не проїхала повз. Поставив i заснув. Ми проїхали повз.

У Губинi живе сiмдесят осiб. У сiмдесятому роцi жило не сiмдесят i до сiмдесят п'ятого працювала школа. Потiм дiтей стали возити в Горностайпiль. Моя колишня називала Горностайпiль «Шиншилiвка». Менi вiд того було смiшно, я ходив i повторював це слово, як рядки з дурнуватої пiснi.

У Губинi дуже тихо. Бородань Мiша накриває тентом мотоцикл. Вiн постiйно бурмоче про погоду, про те, що завтра знову пiде дощ i все його ламаччя залляє холодними краплями березня. Його нiхто не слухає. Тiльки Ваня, але вiн дурко i споконвiку стовбичить пiд Будинком культури, стрiляючи по двi гривнi. Нiхто не дає. Всi його знають, а нових людей тут майже не буває.

Таня ладнає дах. Вона єдина, у кого є грошi на металочерепицю. Навiть на те, аби поставити новi замки в сарай. Поряд бiгає стара. Вона бачила, як тут розливали водяру у пластиковi стаканчики i занервувала. Її взагалi нiхто не слухає. Вона бiгає хатами i просить бухла, пиво називає шампанським, а на прохання вiдiйти на безпечну вiдстань — гучно криє матом i проклинає всiма закляттями полiських вiдьом.

Люда сидить у дворi. Нiхто її не чiпає, нiкого не чiпає вона. Тiльки онуки галасують — їх сплавляють на уiк-енд тричi на мiсяць. Молодший вже знає всi грибнi мiсця у тутешнiх лiсах. Онуки хочуть колу. Перерва в магазинi тут вiчна: продавщиця буде плентатися через всю вулицю, зачiпатися по дорозi з перехожими i розказувати про вчорашнiх хлопцiв, якi зайшли в магазин з великими туристичними рюкзаками купити мiнералки, пива i сигарет. Мабуть, поїхали гульбасити на Київське водосховище. Дiйсно, куди тут ще їхати? Потiм, пiде в магазин, увiмкне радiо, їстиме квашену капусту, яка не продалася, i настрiй її покращає тiльки пiд вечiр, коли спаде до краю прохолодне весняне сонце. Так мине ще один день. Ще один день у прикордоннi Чорнобильської Зони. Я приїду за три днi. Тодi не обiцяють вiтру i падаючих сосон. Обiцяють плюс двадцять, чисте небо i привiтне обличчя хвойного лiсу. Я скоро повернусь.

***

Повернусь, аби пiти у Красно. Там чарiвнi закутi i дiйсне вiдчуження. Там пустка i старими асфальтами не ганяють офiцiйнi екскурсiї. Там не будують саркофагiв i не клацають пафоснi луки на тлi радянської вiйськової могутi. Там iнша Зона: далека вiд очей випадкових туристiв i зустрiчей на популярних прип'ятських квартирах. Там тiльки покинута церква, в якiй живуть пугач i бджоли.

Я кличу пугача Армавiром i пiсля п'ятої зустрiчi вiн перестав мене боятися. Коли заходжу до церкви, коли знiмаю здоровенний ланцюг, вiн сидить непорушно на iконостасi, i тiльки як пiдходжу заблизько — зривається нiмо, злiтає беззвучно i вигулькує у дверi, аби повернутися за годину, якщо весь час сидiтиму тихо-мишачи.

Вiн розкидає поминальнi пожертви, шматує бiлоруськi рублi та українськi гривнi своїми когтистими лапами, надкушує залишенi просфорки та вишневi пироги, виловлює мишей i серед тишi нiмих i палючих лiтнiх днин, слухає гудiння бджiл у церковнiй банi. Тi зуди, заспокiйливiшi за весь ембiєнт на свiтi, луною линуть по храмових закутях.

Серед кинутих сiл i забутих хатiв прикордоння, серед болiт i найдальших закутiв Зони стоїть православний храм з чистою пiдлогою, з молитовниками i пожертовною скринькою. Зi свiчками, Армавiром i сонними бджолами. I коли я ночував там, менi снилися найспокiйнiшi в свiтi сни про далеке дитинство, про сонце i безтурботне життя.

Найранiшi ранi i найсмачнiшi на свiтi кави, найпасторальнiшi променi серед вихряв пилюки i найщирiшi «доброго ранку!» звучали саме тут. Вони м'яко i привiтно линули лунами в баню — тривожили бджiл i полохали Армавiра.

Пiзнiм ранком я знiмав ланцюг з дверей i променi залiтали всередину, сонце дарувало радiсть i серед закинутого краю, серед депресiї, баянiв, серед сотень шарiв пилюки, серед пограбованих сердець покинутого, красновська церква — оаза радостi i щастя, острiвець оптимiзму i думок про хороше.

Колись у мене помер кiт. Я закопав його глибоко, витер соплi, викинув лопату i поїхав у Зону. Пройшов кiлометрiв шiстдесят, поки доплуганив до Красно. Всi цi п'ятнадцять годин я думав про кота, згадував як пiдiбрав його на вулицi, як вiн бiг за мною i нявчав, як я принiс його додому, як вiн завжди гуляв на вулицi скiльки влiзе, як приходив з драними вухами i як йому переїхали мотиком лапу, а я позичав п'ятсот баксiв на лiкування, коли самому жерти було нiчого.

I поки я йшов у той храм, поки нiс в рюкзаку всiх своїх котiв, думав, що свiчку ставлять лише раз, коли хтось помирає. З її димом у баню, в гостi до бджiл i далi — крiзь щiлини до небес, вiдлiтають нашi спогади про рiдних i близьких, яких тепер з нами нема. Дим полетить на небо, сльози скапуватимуть на дощану пiдлогу. Свiча догорить, а я про все забуду. Прощавай.

Цей храм любий i дорогий менi, i я вiрю — з усiєї Зони тiльки у нього є майбуття: у клаптика надiї, сентиментальностi i нескiнченно слiпучих променiв щоранку, коли я вiдкриваю важкi вхiднi дверi i свiтло заливає напiвтемний притвiр.

***

Нелегалiв не цiкавить анi власне майбутнє, анi те, що стане iз Зоною завтра. Ми зацикленi на моментi, який тiкає назавжди — з року в рiк ми спостерiгаємо, як осипається наша улюблена Чорнобильщина, як тане пiд снiгом долина нашого спокою. Рокiв через сто реконструктори гратимуть в останнiй день перед аварiєю, крайнiй день чарiвного Полiсся. Вдягатимуть непримiтнi шмотки ткацької фабрики «Донбас» i у вiдновленiй Прип'ятi лабатимуть фест масштабiв Шоу Трумана для всiх i кожного, рубаючи в життя минулих епох. Масовий туризм у минуле — гарячий тур майбутнього. Велкам.

Насправдi, всi цi мої рожевi мрiї — контрастна альтернатива пасмурам сьогодення, морокам осенi. Я тут третiй день i нiби навмисно мряка напинає похмурi сукнi, тисне холодними хмарами i дрiбними моросями. Обкладає ватою ранкових туманiв горляну i жене батогами спраги крiзь хащi у центральну частину мiста. Жене крiзь росу i безлюдь на битi схiдцi пристанi. Там я надуватиму пластиковi пляшки i жадiбно питиму металевого смаку рідину, не переймаючись про її шкоду. Рясно валить дрiбний дощ, я соваюсь на диванi, слухаю плеєр в одне вухо, дiстаю спальник i забиваюся якнайглибше. Батарея сiдає швидше, нiж падає приховане хмарами, закутане у сто шарiв осiнньої мряки Сонце. Сиджу отак з вiдкритим балконом, слухаю ляпотiння крапель, кабаняче борсання, слухаю дощ, тишу, вiддалений металевий гуркiт i верески нелегальних туристiв. Воплi Вiдоплясова хлопцiв i дiвчат з великими, гарячими серцями, якi гоцають у такт ритмам великомiського життя.

Я засну ранiше, нiж Сонце зiйде по iнший бiк мiста, ранiше нiж холодна заграва впаде на сiрий асфальт ще одного похмурого ранку. Стулю заморенi вiд нудьги очi i захропу з мрiями про свiтле майбутнє цих самотнiх бетонок.

Прокинуся, а за вiкном i далi стоятиме мряка. Попереду буде день, вiд якого нема що чекати. Тут спокiй i мир для моєї душi, я нiзащо не хочу назад. Краще попру шукати старих книжок у класи тутешнiх шкiл. Iнакше злечу з котушок i зостануся малювати вугiллям на стiнах навiженi монологи та закляття забутими мовами.

Знайду собi номер «Пiонерської правди», щось iз Горького, i пiдручник з фiзики за десятий клас. Прочитаю i розведу з них багаття у пiдворiттi. Знуджуся вкрай, а коли Сонце спаде i складно стане розбирати лiтери — пiду у мряку, до залiзяччя портових кранiв, i там упiймаю першi краплi дощу. Холодний, дрiбний осiннiй дощ. Двi години ховатимусь у кабiнi крана. Потiм згадаю, що десь тут свiтить два рентгени: злiзу i почовпаю назад. Накрапатиме ще, й доки повернуся — змокну до нитки. Розведу багаття зi старих стiльцiв i вiконних рам: розiгрiти суглоби i висушити одяг. Гасатиму подвiр'ям, прочiсуватиму пiд'їзди у пошуках меблiв, якi можна спалити i послухати трiскiт пiд навiсом i таки зiбратися на вихiд.

Помаранчевi язики танцюватимуть завзято, кидатимуть вiдблиски на обшарпанi стiни, а я вiдкрию тушковану свинину ножем, трохи пошаткую i грiтиму до кипiння, мрiючи про двiстi грамiв. Усе цi клятi дощi. Пасмур спадає щорiч, i навiть у столицi порожнi осiннi парки затягує туманом: тiльки жовте свiтло лiхтарiв проблискує маяками. Тiльки теплi плями мiського благоустрою допоможуть вилiзти з лабiринтiв мороку i впасти у м'якотi лiжка, заснути рiвно до перших, гарячих променiв лiта. Але тут вони згасли тридцять рокiв тому.

***

Одним з таких похмурих i осiннiх днiв у славному мiстi Прип'ять менi зустрiлися двiйко контрабандистiв. Були з Бiлорусi, замiсть «прямо» говорили «пр-рамо», замiсть «блядь» постiйно повторювали «бляць» i на тлi їх здоровенних рамин таке сюсюкання пробивало на ржач.

Спочатку думали мене гасити, я напружився, але не втратив обличчя, ми розговорилися i вони запропонували бахнути. Таке завжди буває. У провiнцiйному барi пiдвалюють тiла i пропонують йобнути за їхньокошт. У процесi навалки виникає дилема i тобi розносять кабiну. Я точно знав: десь пiд мокрим камуфляжем у них тяжiють макарови зi збитими номерами, всi примари моїх моторошних снiв, всi холоднi п'яти прип'ятської мряки i жахи невiдворотних катувань. Погодився на бацькову водяру i рогачiвську тушонку, на тихi байки серед свiтла налобних лiхтарiв у брудному пiд'їздi на розхитаних стiльцях, якi я ще спалити не встиг.

Типовi розмови людей, якi забули паролi вiд пошти, якi не читають полiтичних новин i мiж кiно та сауною завжди виберуть останнє. Бiдкалися на пом'ятий УАЗ: минулого разу менти ледь не взяли, доганяли i пiдрiзали, як у кiно.

Травили щось про тепловiзори i бiлоруських прикордонникiв. Потисли лапу i звалили заводити УАЗ, давити чекуню за кермом, палити крiзь спущене скло i рвати кiгтi на Пiвнiч через кордон, до показових мiст без комерцiйних реклам. Я би теж пiшов, та поки сидiв цi днi у холодних сутiнях пiд дощами — захворiв.

Я часто бував у Прип'ятi, коли мрячило i краплi тарабанили по старих пiдвiконнях, коли бетонки потопали в туманi. Але й часто-густо бачив Мiсто у лагiдних променях сонячного сяйва: серед океану розплавленого асфальту, серед порослої абрикосами i яблунями жгучки лiта, серед джунглiв i атакуючих легiонiв комашнi. Коли тiльки брязкiт металу, гавкiт собак i вереск металiстiв рано вранцi. Коли гаряче Сонце середини лiта, тиша i гудiння комашнi над самiсiньким вухом. Коли тiкаєш на гарячий опiвдняний бетон i рахуєш офiцiйних туристiв на площi, рахуєш iнверсiйнi слiди серед перистих хмар. Коли спиш.

Привiт, Зоно! Прощавай назавжди

I от я повернувся додому i думаю собi: «Ось я прийшов додому, п'ю свiй помаранчевий «Хайк», поглинаю шоколаднi батончики вiдомих марок, заливаюся пепсі i смакую прянощi життя». I тодi розумiю, як хочу сказати кiлька слiв чувакам, якi критикують споживчi блага сучасної цивiлiзацiї. Тим, кому не подобається, що в маркетi можна купити десять видiв заморожених овочiв i двадцять видiв сигарет. Ви — пiдари. Просто спробуйте шоколадний батончик пiсля двотижневого забросу на чорнобильську помийку, просто вiдчуйте хрускiт лiсових горiхiв на давно не чищених зубах, просто ковтнiть шипучки i тодi вже лайте широкi асортименти iноземної продукцiї. Пiдари.

Так от, сиджу я вдома, дивлюся Кубрика, п'ю iнодi чай, iнодi каву, iнодi «Хайк», готую суп з часником i грибами, повiльно i з насолодою його жеру, потiм — дрихну пiд всiма на свiтi ковдрами i свято вiрю, що в жодному разi я не пiду на ту срану помийку, в ту сцяну Зону.

У шiсть рокiв менi подарували кiлька природничих енциклопедiй. Там було всякого про тектонiчну активнiсть, карстовi провалля i кораловi рифи — от i читав їх сотнi разiв. Потiм, у тринадцять рокiв, разiв тридцять пройшов «Макс Пейн»: нiчого на вiнчестерi бiльше не було. Нiчого i не потрiбно. Навiщо ще щось, коли є перший Макс Пейн? Я зациклений.

I з Зоною так вийшло. Мабуть, нормальнiй людинi вистачить одного разу. А комусь упоротому — кiлькох. Але щораз, коли я йшов туди — знаходив нову цiль. Спочатку — Прип'ять i Чорнобиль-2, потiм — села, села, села, пiонертабори, бази вiдпочинку, зенiтки, ангари, залізницю, градирнi, церкви. Я хотiв обнюхати i облапати на цiй помийцi кожен клаптик, кожен уламок минулого. I щораз клявся, що це буде востаннє, останнiй мiй туди вiзит.

Але хуй там. Через мiсяць я знову шарпаю рюкзаком об колючий дрiт, знову падаю в ями на полях, топаю кинутими залiзошляхами, торую мости i ставлю свiчки у покинутих церквах. Я iдiот. Вбийте мене хтось.

***

Бувають i хвилини оптимiзму. Сонячний ранок, я тодi прокинувся бадьорий, нiщо мене не тривожило. Вiдкрив вiкна, пив зелений чай, втичив на мiсто, потiм пiшов тягати залiзо, двадцять хвилин сидiв у душ-кабiнцi пiд снодiйнi мелодiї Браяна Iно, вилiз i побiг у маркет. Катався на тачцi торговою залою, купив пепсi, сиру, чiабатти, сосисок, тушкованої свинини i купу нiмецького пива. Взяв одноразовий дощовик i замовив таксi. Доповз до станцiї «Кливини» серед хащiв чорнобильського лiсу, вирубився просто неба i бачив похмурi сни аж поки ранок не здiйняв свої простирадла, аж поки прохолоднi вранi не витягнули iз солодкого забуття i теплих спальних мiшкiв.

У таких прогулянках буває багато приємних i теплих вечорiв, коли всi збираються навколо багаття, довго-довго розмовляють, аж поки не поснуть. Аж поки не спалять кросiвки, присунувшись заблизько до вогню. Ти гасиш спирт, розведений болотяною юшкою, роздивляєшся зорi, втичиш на полум'я i здається — нiчого прекраснiшого за Зону не iснує в природi.

Фабула прогулянки проста до всрачки: йди собi помалу, ганяй химер в головi i сподiвайся, що скоро стрибнеш пiд всi ковдри у свiтi i забудешся на пару дiб. Вдома. У темрявi i солодкому снi. Ламай чагарники, шкутильгай артерiєю покинутої залiзки, яка давно перетворилася на лiс, на країну вовкiв. Шпали якої давно стали змiїними пляжами, стежки обабiч якої перетворилися на кабанячi. Падай, валися на гравiй, дрiмай i не зважай на моросi дощу, на зорянi сяйва, на прожектор повного мiсяця не зважай. Доповзи до перехрестя пiд ранок i вирубись остаточно аби прокинутися вдома, в гiдромасажному боксi, пiд свiй ембiєнт. I за пару тижнiв пiдiрватися знову.

***

Сорок шостий раз. Непогана цифра, аби зав'язати з цiєю дурнею. Ноги — мокрi, руки — ватнi, ранок — нескiнченно холодний. На зупинцi порожньо, окрiм двох брудних тiл з рюкзаками, вiд яких смердить, як вiд середньовiчних паломникiв, якi нервово палять i втичать у бiк лiсопилки, аби о п'ятiй сорок п'ять сiсти на свою законну маршрутку, аби вирубитись у м'яких сидiннях, аби провалитися у тривожнi i незайманi сни про мiлiцiю, погонi i несподiванi засiдки. Аби провалитися у сни, де дим буржуйки накликав всю мiлiцiю Зони. Сни, де нас тягли до автозакiв i допитували всi сбу-шники тiльки за те, що ми не спромоглися зайняти себе нiчим iншим, як лазити хащами Чорнобильської Зони. Аби приїхати до безлюдi автостанцiї «Полiсся», де ранком будуть тiльки бомжi i продавщицi сметани, аби пертися засмердлими в метро i побоюватися, щоб не стопнули ППС-ники, бо ж паспорт — давно не дiйсний i доколупатися можна не тiльки тому, що виглядаєш яко феєричний бомж.

Чи зав'яжу я з нелегальним туризмом в Чорнобильську Зону? Чи хочу я пiсля чергового безглуздого походу, пiсля ще одного бомж-вояжу валятися вдома з температурою тридцять дев'ять, доповзати до кухнi, а сил мати тiльки на те, аби чистити апельсинку i пiдiйняти пляшку мiнералки? Я не знаю.

***

Звiсно, знаю. Через мiсяць максимум. Я дiстаю заламiновану Мапу Зони у форматi А2. Вона була зi мною у найдальших чорнобильських закутках: серед глухих болiт, серед ряски, безлюдi i комарiв. Вiдкриваю i починаю на неї дрочити.

Просто п'ю свiй ранковий чай, жую печиво i вся моя увага — на топографiю, на зеленi плями лiсiв, на бiлi уламки полiв, якi насправдi давним-давно позаростали i перетворилися на хащi молодих ялин, на чагарі i на болота, крiзь якi продиратимуся з найлютiшим у свiтi матюччям.

Я розумiю, будуть ще прогулянки, є ще бiлi плями на мапi Зони. Я ж бо давно збирався у село Ольшанка, i все нiяк туди не потраплю, постiйно проходжу i проходжу повз.

Часто до мене заходять друзi, ми говоримо про якiсь дурницi: спiльне минуле i веселi спогади, геополiтику i лiтературу, вони п'ють зелений чай, або хуярять водяру — неважливо. Та iнодi втичать на мою мапу, розглядають в сотий раз фотки iз Зони, якими я їх всоте «частую»: кивають головами, вирiшуючи пiти зi мною. Я нiколи не вiдмовляю друзям, я знаю, як це буває. Ось вони сидять i кивають: «Треба пiти, треба пiти». Думають, що тема популярна недарма, i недарма про таких iдiотiв пишуть в NatGeo. Але нiхто нiкуди не пiде. Знайдеться вiсiмсот причин, чому саме: болить нога, не вiдпускає дiвчина, нема часу на тижневу прогулянку, а вiдпустку брати пiд це питання — якось не те.

Нiчого, кажу я, звiсно нiчого, це дуже вiдповiдальний крок, ви маєте добре подумати i все зважити, зрозумiти, чи готовi пiддати ризику себе i своїх близьких. Я все розумiю, звiсно, звiсно. I взагалi — iдiть на хуй, у мене свої плани, i в хуйнадцятий раз водити когось у Прип'ять менi западло.

***

Я взагалi не люблю брати з собою нових людей. Навiть деяких старих. Якщо домовився з людиною: маєш її вести туди, куди пообiцяв. Себто — у Прип'ять. А якщо по дорозi на Прип'ять, десь пiсля Чорнобиля-2, я згадаю, що сто рокiв не був у диттаборi «Смарагдовий» i що невдовзi тi дерев'янi хати розсипляться, тодi що? Коротше, коли береш когось на прогулянку — кидаєш собi на голову каналiзацiйний люк з дев'ятого поверху, люк зобов'язань i правил. Вiн тисне, а ти не вiдчуваєш прогулянки вихiдного дня, яка незмiнно має супроводити в залазах у Чорнобильську Зону вiдчуження.

Ну, або ми прийшли вже в цю срану Прип'ять, вiдлежалися на диванах, напилися бехером i чаєм, вiдгуляли центральними площами i мiсцями популярних маршрутiв, i ти вже хочеш пiти кудись далi, бо часу є ще кiлька днiв. Звiсно, можна зводити їх на залізничний мiст або на Крани, показати Новошепеличi чи iще щось, але сам ти — не проти зганяти у церкву в Красно, на лiвий берег рiчки Прип'ять i поставити там свiчку, бахнути чаю i привiтати Армавiра. Але за законами iнерцiї Зони, цi тушкани нiкуди пiдриватися не бажають. Вони думають тiльки про срану Прип'ять i нiчого окрiм неї бiльше не хочуть.

А ще, вони просто дохнуть. Дохнуть на двадцятому кiлометрi i аби не визнавати своєї немочi, починають вигадувати казки про раптову травму i те, що йти треба не поспiшаючи. У всiх болить лiве колiно. У всiх.

***

Давайте домовимось. Жодних «походiв», «маршiв» i решти суворих слiвець з арсеналу доморощених мiлiтаристiв. «Прогулянка в Зону» — i тiльки так. Немає в цiй Зонi нiчого, що перетворює її на ультра-небезпечне мiсце, на випробування мiцностi для найстiйкiших роду людського. Хочете такого? Iдiть в тундру, лiзьте в жерла вулканiв, в Зонi — тiльки розмiренi прогулянки мiшаними лiсами.

Людина завжди зводить собi бар'єри. Ось вона нагнiтає атмосферу, мовляв, Чорнобильщина — то екзотична небезпека i небезпечна екзотика. Ось дивиться передачi про хижих звiрiв i мародерiв. А все — аби накрутити себе добряче, аби лякатися власної тiнi, пiддаватись уявним страхам i тайнощам протизаконних заборон.

Та коли все сходжено уздовж i впоперек, коли панорама Прип'ятi вже буденнiсть, непомiтний бекграунд для чаювання перед сном, коли ти вилазив на антени Чорнобилю-2 стiльки разiв, що вже i сам не пам'ятаєш скiльки, коли всi покинутi колгоспи, села, хутори, лiсничi вежi давно обстеженi, — ти починаєш шукати недосяжнiсть.

I знаходиш мiсця цiлковитого психозу, де тiльки гарячi болота, де тонуть заброди i гуде комашня. Ти давно не їздиш маршрутками до колючки, ти просто падаєш на таксі, ти залазиш безшумно глибокої ночi. Ти мандруєш одному тобi вiдомими кущами крiзь структури заплутаних каналiв без мапи, орiєнтуючись на нюх i шосте вiдчуття. Ти вибираєш найдальшi села i закапелки Зони. Але потiм все одно йдеш на Вiльчу.

***

В життi iснують абсурднi i жорстокi речi. Можна принципово не похмелятися, можна ганяти в громадському транспортi щоранку на iнший кiнець мiста, можна шкварити декалiтрами слабоалкоголки, курити кальян, пiдiймати пiдворiття на поло, слухати радiо-шансон, одружитися у вiсiмнадцять i купити в кредит останнiй Айфон.

Але не iснує нiчого страшнiшого, нiж опинитися на Вiльчi. Ба, початок приємний i навiть радiсний. Треба випасти з величезного автобуса, який щодень лихо жене на Овруч i плавно пройти село Радча.

Радча — особливе мiсце. Тут тiльки соннi бабунi i верески з бару, в якому бухають контрабандисти, мародери i прикордонники. I якщо хтось дiйсно хоче вийти з запою... краще пiти днiв на три у Прип'ять, на рибалку. В селi Радча вийти з запою неможливо.

Потiм буде станцiя Вiльча, затаврована теплими колоритами радянської суперграфiки. Всерединi живе Бобер. У нього постiйно купа бухла i на тлi неголених металiстiв вiн виглядає дiйсним господарем цiєї забутої Богом i людьми закутi i приємним закадичем на пару вечорiв похмурого пiйла. Бобер добиває залишки чорметiв навколо, iнодi бухає з ВОХР-ами на вежi мобiльного зв'язку, а воду набирає з колодязя, дорогу до якого знає тiльки вiн.

Бобра не турбує нiхто. Тiльки такi як я iнодi заходять на триста грамiв. Бобер розказує про вiдлюдника, який живе неподалiк i постiйно майструє плоти. Я допиваю i починаю збирати наплiчник, Бобер наливає менi води з колодязя у старi пiвторашки вiд миргородської. Я йду.

Це вже Зона: три кiлометри, тридцять рокiв, тисячi тон металу як це вже клята Зона. Республiка Вiльча — мiсце порозумiння i взаємної поваги: мiлiцiя шанує бабунь-самопоселенок, а коли вони помирають i лежать тижнями в зiтлiлих хатах, мiлiцiя шанує металiстiв: обiцяє їм винагороду — триденний грабунок села за поховання трупа. Всi поважають Бобра. Бобер не думає про повагу, вiн просто квасить i збирає метал.

***

Звiсно, у мене особливi стосунки з мiлiцiєю. Ось я собi натомлений приходжу в прип'ятську хату пiсля довгих гулянь мiстом. Ось хапаю тушонки перед сном i загортаюсь у найтеплiший на свiтi спальник.

Менти палять нас по вогнику у вiкнi, пiдiймають, розбурхують сплячi тiла, завзято шмонають i обiцяють шпарити в сраку кожного, хто рипнеться i спробує щось скинути. Я скаржуся, шо менi зiпсували моменти, сержанти люто вимагають документи, шмонають мене iз потрiйною снагою i нiчого не знаходять. I поки я сонний, прихоплюють з кишенi, разом iз паспортом, розкладного швейцарця, i рявкають збирати манатки. Ми чогось довго чекаємо на КПП, я палю одну за одною, слухаю ментiвськi докори i роздивляюся плями Чумацького Шляху, вишукую знайомi зорi: цятки i дороговкази радостi, комбiнацiї щастя i горя, якi здатнi вiдстрочити ментiвськi впiйми i всi протоколи на свiтi. А чого журитися? За планом далi все одно рибалка у дельтi Прип'ятi. Вiд колючки навiть добиратися зручнiш.

Там iнша Зона. З блискучими моторками i здоровенними рибинами, iз покинутими плавбазами i засохлими тушами кораблiв зi смiшними назвами. Там тисячi островiв серед вранiшнього серпанку, серед останнiх подихiв бабиного лiта. Там Сонце кидає ряснi вiдблиски на комишi i густi болотянi трави, а серед безiменних шматкiв землi — ховаються люди. Ховаються аби пересидiти патруль, аби пливти на Прип'ять, аби ловити там гiгантських сомiв у заборонених водах i продавати їх київським ресторанам, назви яких потонули в болотi.

Зрештою, мене запихають в обiзьянник «бобiка»: в такий, де сидиш, мов знак запитання, зазвичай спокутуючи грiхи зеленозмiйства у публiчних мiсцях i дрiбне хулiганство у великому мiстi. Разом зi мною запихають два рюкзаки і казанок гречки, яку ми так i не встигли доїсти через ментiвську навалу. Дверi гупають, «бобік» заводиться i суне подалi вiд секретних об'єктiв i кинутих мiст. Стрибає на вибоїнах чорнобильських дорiг.

Я пробую уявити щось хороше, але крiм пляшки спирту нiчого придумати не можу. Згадую про гречку i пробую жерти: виходить так, нiби хтось б'є татуху, женучи сiмдесят кілометрів бездорiжжям. Я хапаю пригорщами, а вона сиплеться на штанi. Пробую закурити. Ми взагалi багато палимо, але останню цигарчину завжди лишаємо на якiсь безглуздi урочистостi на зупинцi пiсля бiганини в темрявi. Останнiй синiй «кемел» завжди натякає на дорогу додому. Навiть якщо в бобiку. Останнiй «кемел» — це так само приємно, як серед свiжостi ранку кинути ванну з п'ятнадцятого поверху на асфальт.

Зрештою, мене привозять у РУВД, командир взводу мурмоче щось про шпигунiв i зрадникiв. Кличе сбу-шного полкана. Полкан у мисливському комку плавно завалює i говорить агресивною росiйською, шо нам всiм вафлi, але вiдпускає спати у райвiддiлок. Завтра я отримаю свiй протокол.

Взагалi, нас мали вiдмазати: рибалки з Чернiгова — у них знайомства з чорнобильськими ментами. Нас мав вiдмазати Мiша Ставрида, але вiн навалявся з сержантиком з другої роти i вони попливли. Може, рiзонули хвилю. Вiн виплив, мент — нi. Ну Мiша, ну чортяка, треба ж так — утопить мєнта.

Зрештою, я таки їду в Iванкiвський суд. Свiтить сонце i асфальт траси Чорнобиль—Київ давно пора пiдлатати. От би зараз пивка. За двi години я i всi мої похмурi бомжi виповзаємо з Iванкiвського райсуду i менти добрiшають: дозволяють купити «Чернiгова» у ригалiвцi поряд, за три сотнi визиваються пiдкинути на наступну пиятику в бiк Київського моря.

Всi веселiшають, димлять «кемелами» i падають в салон. Сержант за кермом врубає радiо. Ми тулимось на заднiх сидiннях. Перед очима бовтаються ментячi шеврони, гучно лабає шансон, буханка пролiтає село Сукачi. Пусто-порожньо, тiльки хронiчного вигляду тiло тягне здоровенну, металеву трубу на старезнiй «Українi». Спиздив.

***

I зустрiч з мiлiцiєю для мене набагато приємнiша, нiж з тутешньою фауною. Хоча кабанiв i вовкiв ми давно боятися перестали, а ведмедi у наших краях — епiзодичнi гостi, та найстрьомнiше за всю на свiтi мiлiцiю, оформляння i допити в СБУ — зустрiти на вiдшибi рись. Мегагерц рисi. Тисячi серцебиттiв i хиже дихання, пiд яке будуєш барикади з дверей, а десь на горищi вовтузяться малi рисята, i ось важко дихає здоровенна рись-мати, мегагерци дихання якої палять пiонерськi багаття страху i панiки.

Колись давно кiт сильно роздер менi обличчя. Вiдтодi кошмарили сни про тигрiв, якi завжди гризли на смерть. I одне марево грало на реплеї щомiсяця: пiдривало з лiжка, змушуючи з переляку втичити на молодий мiсяць крiзь нiмецький двокамерний склопакет. Мiсяць ховався за хмарами, я намагався заснути i знову падав у страхiтливий сон. Ось я гуляю по Прип'ятi i наштовхуюся на кубло з малими рисями. Нутро холоне i я кричу собi подумки «Бiж-и-и-и-и-и!», — а в цей момент ззаду щось хапає за карк.

При контактi в Зонi рись завжди вiдступала, та не зараз. Хрипи i шарудiння, рики i нiмi загрози означають одне: ми двiчi невдахи i вибрали хату, де живуть малi рисi, де живуть мої нiчнi страхiття. Від жаху гатили дрючком об каструлю у спробах вiдiгнати рись-матiнку, яка ломилася у всi щiлини барикад. Розiклали багаття з меблiв посеред кiмнати i задихалися, але це набагато приємнiша смерть.

Сичали вуглi, трiщали тiла стiльцiв i струмками полiського ладану вiдлiтали до небес крiзь дiрки у стелi нашi страхи, молитви i благання про порятунок. Вiдлiтали димом у яскраво-зоряне небо всi чорнi думи i страждання. Коли ранок кинув сiрiсть i пасмур на туманнi поля, на вологi мiшанi лiси, коли цвiрiньчання птахiв сповiстило про свiжiсть ранку, про росу на травi, про ще один теплий i сонячний день — рись затихла. Затихли i ми. Мертвим сном.

Тодi обiйшлося: рись чатувала бiля дому, але втекла, коли вийшли на вулицю. Може, рисята були у пiдвалi поряд з хатою, може на горищi. Але я знаю: смерть тодi ходила назирцi.

Рiдко коли хочеш, аби в хату завiтав непрошений гiсть у синiй формi. Але тодi я тисячу разiв пожалкував, що то був не сержант третьої роти чорнобильської мiлiцiї, а Генерал Рись. Та i звiдки в тiй глушинi було взятися сержантам? Ми тодi залiзли в Хутiр Золотнiїв. Його не iснує в природi, навiть Київська картографiчна фабрика про нього починає забувати. Я постiйно вишукував на картi найдальшi вiдшиби i пер саме туди. На нелегальских трактах пiсля кiлькох рокiв бродiння нема жодного вiдчуження. Воно тiльки в глухих прикордоннях, де не ступала нога нелегала i офiцiйного туриста. Воно там, де забуття.

***

Мiлiцiя може сидiти в Засаді, а може i не сидiти. Я можу помiтити вогник цигарки, силует машини, можу почути тихий суржик у темрявi та змiнити маршрут. А можу i не помiтити — тодi мене сцапають i будуть довго допитувати, де сховалися тi п'ятеро з якими я додумався поїхати маршруткою до колючого дроту, зраджуючи звичкам. У мене втретє поцуплять нiж i посадять у патрульну машину, аби сторожити до свiтанку мою сталкерню.

Зрештою, все може бути прозаїчнiше i сержантики поснуть о четвертiй ранку, а я прошмигну повз, як тодi, коли була злива i я бiг до Прип'ятi пiд разючими блисками грозових небес. Якщо хроплять нормально, можна написати маркером записку на папiрцi, щось типу «Привiт мужики!» i причепити до двiрника на лобовусi. Головне, аби у цей момент прокинулись. Головне, ставитися до протоколу фiлософськи i готуючись пам'ятати, що ризик є завжди, хоча грамотна пропрацьовка маршруту крiзь непролазнi хащi зводить ризик до мiнiмуму. Така собi гармонiчна сумiш стоїцизму i фаталiзму — протоколiзм.

I цей клятий шматок землi називається зовсiм не Чорнобильщина, не Полiсся, не Зона вiдчуження, не Заборонена Зона, а Оформляндiя. Чесно, я вже не пам'ятаю скiльки разiв менi тут оформляли протоколи синьожупаннi дядi. Iнодi я просто нагулююся до посинiння, просто живу тижнями в Прип'ятi i можу здатися заради облому, ну або спробую виїхати на маршрутцi Чорнобиль—Київ через КПП, сховавшись за сидiннями. Невдало, звiсно: мент зайде в салон, перевiрить все ретельно, помiтить мене. Спитає, що у мене, я скажу, що протокол, вiн попросить показати, я скажу що поки нема, але зараз буде. Вiн напоїть мене чаєм на КПП, ми травитимемо останнi байки i вiн вiдправить мене iз пересторогою бiльше нiколи й нi разу. Звiсно, вiн у це не вiрить. I я.

Я нiколи не казав мiлiцiї «прощавайте», тiльки «до побачення». Ми обов'язково зустрiнемось. Може, менi все набридне i я знову прийду в Чорнобиль i зайду в їдальню, — такий собi неголений бомж, — здам наплiчник в гардероб i сяду жерти. Сяду за стiл, сьорбну борщику, гляну навколо, а цi похмурi дядьки, якi полюють на мене лiсами, сидять собi i мирно жують гречку. Штук двадцять. I половина мене вже впiзнала. Ну привiт.

Я шукав недосяжнiсть у вiдлюдникiв i самопоселенцiв, на кабанячих стежках i трактах контрабандистiв, у найглухiших прикордоннях Зони, у потаємних закутях Полiсся — то бенефiс безглуздя i Ельдорадо дрiбки ентузiастiв, що страждуть вiдчутися Колумбами, першовiдкривачами хуторiв i лiсництв. Такi маршрути i збочення пiдходять лиш тим, кому в Зонi давно все набридло.

Тому i був потрiбен надувний човен, i рюкзак пiд сорок кiлограмiв у прогулянку на мiсяць. Я тяг його через спеку, тяг човен, в ньому були всi мої коти, страхи i переживання. Менi зараз конче треба покататися Ставом-Охолоджувачем. Став — неосяжний океан, просто бiля четвертого енергоблоку ЧАЕС. Плавати у ньому в човнi — страшенне зухвальство i екзотика. От я i поплив.

Гудiли бджоли i променi сонця залiтали до iржавих ангарiв рибного господарства крiзь дiрки вiд куль, за ними залiтали бджоли, а я пiшов купатися. Валявся на каменях, прав солонi вiд поту речi. Речi з болота i тванi — вони затвердiли i змiнили колiр. Зовсiм поряд ходили офiцiйнi туристи, а я вистукував на черепi гiгантської риби пальцями «Зови зими» i тiєї митi був абсолютно щасливою людиною. Потiм — пiдсмажився на сонцi, скурив пару «кемелiв» i взявся надувати човен. Низько над водою лiтали чайки, а я тiльки думав: «Бля, ну чому я не взяв iз собою нормальний фотоапарат?». Нормальну дзеркалку початкового рiвня iз запасним акумом. Там був такий класний ракурс на станцiю. Стара труба була ще на мiсцi, i її можна було сфоткати, захопивши частину Охолоджувача. Сiдало сонце, i я пiдплив ближче до ЧАЕС.

То було прощання зi Старою Зоною, коли ще стирчала труба — символ всiх світових катастроф. Я думав, що не встигну там побувати i надивитися. Не встигну нiяк, i вся ностальгiя буде присмучена цiєю прикрiстю. Але я встиг. Стару трубу розiбрали у мене на очах. Прощавай, Зоно. Ти — застиглий час, в якому я вiднинi завжди бачитиму себе.

***

Нелегальнi туристи роблять мертвi мiста живими. Вони вдихають життя в порожнi оболонки крихких хат i облуплених бетонок. Розкладають на пiдлогах яскравi багаття темними ночами, розпивають спиртне, грають на гiтарах, палять дешевi цигарки, розказують веселi iсторiї, смiються, а потiм — голосно хропуть у темряву. Вони роблять Прип'ять живою — гiдною бодай чогось, за що варто жити i заради чого варто пройти сорок кiлометрiв холодної ночi, ховаючись у темрявi вiд людей i машин.

Зона iнколи дiйсно небезпечне мiсце. Якi траєкторiї i маршрути приводять тут до проблем? Якi прикмети щасливi i дадуть шанс обiйти мiлiцейськi засiдки i прикордоннi пости? За якими законами мiряють безпеку маршруту i скiльки мiльйонiв вражень вмiщується на квадратному сантиметрi отруйної землi? Якi гарантiї, що завтра мене не розшматають вовки? Скiльки ще жити, враховуючи сотнi лiтрiв випитої отруйної води? Я не знаю.

Одного разу я попаду конкретно. Закони бiди в Зонi простi до всрачки: складно схопити проблеми, та схопи — i холонутимеш глибоко у болотi. Але наплiчник зiбрано. За пiвгодини в Борисполi сяде борт iз трьома нiмцями. Їх жахають химери Зони, але вони довiрили менi свої вгодованi тушi. Я бухнуся на переднє сидiння, грюкну дверима, мряка посуне на ще живi бетонки, а я — втечу до бетонок мертвих. Радiо мовчатиме.

За три години пiдкурю синiй «кемел», пiдiйму колючку i нiмцi пролiзуть у царство смарагдових болiт. Я скажу тiльки: «Вас можна привiтати — ви порушили закон». Нiмцi спитають: «Ти тут часто. Не боїшся радiацiї?». А я вiдповiм: «Нi. Тiльки тут повз мене не пролетить життя: я живу його у найекзотичнiшому мiсцi на Землi».

Коли питають про здоров'я, я справдi не знаю, що сказати. Так, це дуже шкiдливо. Погана iдея пити воду з отруйних озер, кабельної каналiзацiї, болiт i стоячих калюж, у яких лежать мертвi косулi i старе залiзяччя. Але нас часто спiткає життя, та iнколи — смерть. Iнколи — здоров'я, а iнколи — шкода йому. I я свято вірю, що через двадцять рокiв тих хлопцiв i дiвчат, з якими я мандрував теренами Зони, — зустрiну на хiмiотерапiї в стiнах одного симпатичного київського онкоцентру. I я знаю: ми одне одному посмiхнемося. Посмiхнемося життю, яке кидає виклик i диктує, де гуляти, як жити i чим дихати. Ми ж бо — дiти свого часу. Де нам ще бути?

Час додому. З цього приводу я непоспiхом обходжу центральну частину Прип'ятi — свої законнi володiння. Довго сиджу в парку атракцiонiв, топчу скло у просторих залах Палацу культури «Енергетик», а потiм — лiзу на дах будинку з радянським гербом, аби востаннє глянути на Мiсто.

Я стою на даху i роздивляюся покинутi будинки. Панораму кам'яного серця Зони, панораму Прип'ятi. Надвечiрнє сонце грiє, але не обпiкає моє засмагле, усмiхнене обличчя. Перистi хмари розтяглися у блакитному небi над горизонтом ген-ген. Дмухає прохолодний вiтерець. Зараз я точно знаю — я сюди ще повернусь.

2012—2014

Content

Маркіян Камиш
ОФОРМЛЯНДІЯ АБО ПРОГУЛЯНКА В ЗОНУ

Оформляндія або Прогулянка в Зону

Гаряча, засмагла i гола зима

Чарiвна казка в Новорiчну нiч

Кампарi

Polesian Zen

Привiт, Зоно! Прощавай назавжди