Іойриш Наум

Лікувальні властивості меду і бджолиної отрути

«Адже найцінніше, що у нас є, основне багатство нашої країни — це наші радянські люди.

Тому збереження здоров'я людей, їх працездатності є одним із найблагородніших видів діяльності».

М. І. КАЛІНІН

Передмова до третього видання

Протягом багатьох століть вважають, що мед являє собою чудовий дар природи, в якому властивості прекрасного продукту харчування, що сприятливо впливає на організм людини, особливо на фізичний розвиток дітей, поєднуються з лікувальними властивостями. В старовинних російських рукописних лікарських порадниках надавали надзвичайно важливого значення лікувальним властивостям бджолиного меду. Народна медицина нашої Батьківщини протягом багатьох століть широко і успішно застосовувала мед при багатьох захворюваннях. Досліди і спостереження, проведені науковою медициною за останнє десятиріччя, показують, що є підстави бджолиний мед вважати важливими ліками, які мають різносторонні терапевтичні властивості.

Мед має значний терапевтичний ефект при лікуванні деяких захворювань шлунково-кишкового тракту, органів дихання, серця, нервів тощо. Керуючись вченням І. В. Мічуріна і вченням І. П. Павлова, автор зумів добути 85 нових сортів лікарсько-вітамінних медів, довівши тим самим можливість примусити бджіл виробляти мед бажаного хіміко-біологічного складу у всяку пору року.

У глибокій давнині беруть свій печаток відомості про лікувальні властивості бджолиної отрути. Літературні дані, а також наші багаторічні спостереження і дані багатьох пасічників підтверджують позитивний вплив бджолиної отрути при лікуванні ревматизму, невритів та деяких інших захворювань.

Вироблюваний бджолами віск становить надзвичайно цінну речовину, що входить до складу багатьох мазей і пластирів; разом з тим це є важлива сировина для ряду галузей промисловості.

Крім того, бджоли виробляють так званий прополіс (бджолиний клей), який застосовується в народній медицині як лікувальний засіб при лікуванні ран та інших захворювань.

Виняткове велика роль бджіл у перехресному запиленні комахозапильних рослин.

Для багатьох людей, для яких важка фізична праця є непосильною, пасічництво є роботою не тільки доступною, а й приємною, і такою, що матеріально забезпечує. Ця робота особливо корисна для людей з підвищеною нервовою збудливістю, бо вона проходить на свіжому повітрі, насиченому ароматом квітів, меду, воску та прополісу.

Крім того, цікава і захоплююча робота з бджолами — чудовий метод лікування працею. Колгоспно-радгоспне та індивідуальне пасічництво набуло в нашій країні широкого розмаху. Підсобні господарства лікарень, курортів та інших медичних закладів також повинні мати свої пасіки, щоб забезпечити хворих медом. Не обійтися без дослідного вулика з бджолами і радянському вчителеві біології, особливо в сільській місцевості. Нарешті, автор сподівається, що пропонована книга збудить інтерес у медичних працівників до ширшого застосування меду і бджолиної отрути, цих двох чудових народномедичних засобів, і сприятиме організації медичного пасічництва.

Ми врахували побажання численних читачів, які в своїх листах вказували на потребу розширення і добавлення ряду нових розділів.

Лікування бджолиним медом і бджолиною отрутою повинно проводитися під наглядом лікаря і при багатьох захворюваннях може бути успішно застосоване в комплексі лікувальних заходів.

Усі критичні зауваження будуть прийняті автором з подякою і враховані в дальшій роботі.

Автор.

Вступ

Наша Батьківщина здавна славилася високорозвиненим бджільництвом і в сусідніх державах називалася «медоточивою» країною. З історичних даних відомо, що народи нашої країни завжди займалися бджільництвом (пасічництвом) і діставали добрі збори меду. Перший російський історик-літописець Нестор (1056—1114) писав, що в X сторіччі на Русі було широко розвинене бджільництво і мед був одним із головних товарів експорту.

У 1525 р. історик Павло Іовій Новокомський [1] писав, що в Московській землі «найпевніші жнива бувають від воску та меду. Бо вся країна переповнена дуже плодючими бджолами, які виготовляють чудовий мед».

Адам Олеарій у своїх докладних описах подорожі голштінського посольства в Московію в 1633, 1636 і 1639 рр. відзначив: «Мед і віск, які можна знайти скрізь по лісах, там у такій значній кількості, що росіяни, крім того, що вживають самі перший для варіння напою медового, а другий — на воскові свічки, для домашнього вжитку... але зайвину величезними частинами продають в інші землі».

Сприятливі кліматичні умови, достаток медоносних рослин зробили бджільництво важливою галуззю народного господарства нашої країни.

Талановиті пасічники (П. І. Прокопович, В. Ф. Ващенко, М. О. Дернов та ін.), а також вчені, що працювали в галузі бджільництва (О. М. Бутлеров, М. М. Кулагін, І. О. Каблуков, Г. О. Кожевніков та ін.), зробили багато цінного для розвитку раціонального бджільництва.

Пасічники з подякою згадують П. І. Прокоповича (1775—1850), який у 1814 р. винайшов розбірний рамковий вулик. Організована П. І. Прокоповичем на Україні пасіка була зразковим бджільницьким господарством того часу щодо кількості бджолиних сімей і постановки раціонального бджільництва.

На пасіку П. І. Прокоповича з'їжджалися пасічники з різних районів країни і з закордону, щоб перейняти передовий досвід пасічництва.

У 1828 р. при пасіці П. І. Прокоповича була організована перша в Росії і в Європі школа бджільництва.

Проте, незважаючи на великі досягнення в галузі пасічництва, умови життя царської Росії не сприяли розвиткові цієї важливої галузі сільського господарства. Досить сказати, що в 1910 р. в Росії нараховувалося всього лише 5 715 000 сімей бджіл (з них тільки одна п'ята утримувалася в рамкових вуликах). Особливо сильно потерпіло вітчизняне бджільництво в роки першої світової, а потім громадянської війни. Велика Жовтнева соціалістична революція відкрила значні перспективи в його розвитку. В газеті «Известия» від 11 квітня 1919 р. була опублікована підписана В. І. Леніним постанова «Про охорону бджільництва»[2].

Цей чудовий документ відіграв значну роль у справі розвитку цієї галузі сільського господарства.

Організація колгоспів і радгоспів та п'ятирічні плани розвитку народного господарства створили сприятливі умови для розвитку пасічництва. На 1940 р. Радянський Союз мав понад 100 000 колгоспних пасік з 10 млн. бджолиних сімей і зайняв перше місце в світі щодо збору меду. Німецько-фашистські варвари розграбували тисячі колгоспних і радгоспних пасік і знищили понад 2 млн. сімей бджіл.

У післявоєнні роки завдяки безустанному піклуванню Комуністичної партії і Радянського уряду колгоспно-радгоспне пасічництво в нашій країні було повністю відновлене. Тепер Радянський Союз щодо кількості бджолиних сімей і рекордних зборів меду займає перше місце в світі.

Мед є не тільки приємним, високопоживним дієтичним продуктом, але завдяки своєму складному хіміко-фізичному складові і лікувальним засобом при ряді захворювань. Мед сприятливо впливає на підвищення опірності дитячого організму до інфекцій, і на відміну від багатьох ліків діти охоче приймають його як ласощі.

Бджолина отрута також є лікувальним засобом, про який було відомо ще в глибокій давнині. Народна спостережливість давно установила, що бджолина отрута є цінним засобом при лікуванні такого тяжкого захворювання, як ревматизм. Літературні дані, наші багаторічні спостереження і дані багатьох пасічників підтверджують позитивне діяння бджолиної отрути при ревматизмі. Проте ревматизм не є єдиним захворюванням, при якому проявляються високі лікувальні властивості бджолиної отрути. Бджолина отрута успішно застосовується при лікуванні невралгії, невритів та деяких інших захворювань.

Розділ I

Загальні відомості про біологію бджіл

Деякі анатомо-фізіолопчні особливості і біологічні функції особин бджолиної сім'ї

Бджоли належать до «громадських комах», тобто до таких, які можуть жити тільки великими сім'ями. В кожному вулику живе одна сім'я бджіл, відмінною рисою якої є поліморфізм (багатоформність): бджолина матка, трутень і бджола-трудівниця. Бджолина сім'я складається з однієї бджолиної матки, кількох сотень трутнів (бджіл-самців) і кількох десятків тисяч (до 100 000 і більше) бджіл-трудівниць (мал. 1).

Бджолина матка майже в два рази довша і в 2,8 раза вужча від бджоли-трудівниці. Біологічна функція бджолиної матки — відтворення нащадків; вона щодня відкладає у стільникові комірки 1000—2000 і більше запліднених яєць. З цих яєць, залежно від складу корму і величини воскової комірки, розвиваються бджоли-трудівниці або бджолині матки. Крім того, матка відкладає незапліднені яйця, з яких розвиваються тільки трутні. Таким чином, в бджолиній сім'ї збереглося також незаймане розмноження — партеногенез[3], про який Арістотель писав у книзі «Історія тварин».

Роль бджолиної матки у відтворенні нащадків обмежується тільки відкладанням яєць. У зв'язку з цим бджолину матку можна порівняти з живою фабрикою яєць. У яйценосності бджолиної матки величезну роль відіграють бджоли-трудівниці, які часто і в значній кількості годують її високопоживним молочком [4].

Бджолина матка є дуже важливою особиною в бджолиній сім'ї. Багатотисячна бджолина сім'я, позбувшись матки, своєю поведінкою відразу ж на себе звертає увагу пасічника: бджоли-трудівниці гудуть і стривожено бігають по всьому вулику. Довго жити без бджолиної матки бджоли-трудівниці не можуть, вони вибирають одне або кілька яєць три- чотириденної кладки і починають виводити нову матку. З перлинно-білого яйця циліндричної форми, а потім личинки, завдяки тому, що її годують особливим молочком і вона розвивається в просторій восковій «колисці» у вигляді жолудя-маточника, через 16 днів виплоджується бджолина матка.

У бджолиної матки є жало, яке служить яйцекладом і органом захисту. Людини вона ніколи не жалить: навіть у таких випадках, коли вона завдає їй сильного болю (наприклад, коли пасічник відрізає в неї крила), вона навіть не робить спроби показати своє жало. Але зате при зустрічі з бджолиною маткою-суперницею вона з люттю пускає в хід своє жало.

Бджолина матка живе в середньому до 5—6 років, але її плодючість з віком зменшується, внаслідок чого рекомендується міняти бджолину матку через один-два літніх сезони.

Єдине призначення трутня — запліднення бджолиної матки. Трутень, як і бджолина матка, сам добути собі їжу не може і перебуває на повному утриманні бджіл-трудівниць. Весною і літом трутні безтурботно живляться медом, приготованим працьовитими бджолами-трудівницями. Восени трутнів виганяють з вулика і вони гинуть від холоду і голоду.

Акад. О. М. Бутлеров пише: «Трутні — це самці. Вони зовсім не працюють, а тільки вилітають на обліт, гуляти в добру пору, серед дня. На льоту вони ганяються за молодими матками і паруються з ними».

«Трутень» стало загальною назвою ледарів і нероб.

На розвиток трутня з яйця в середньому потрібно 24 дні. Статеві органи трутня (2 сім'яники, 2 сім'япроводи, які переходять у сім'яні міхури, дві додаткові залози, сім'явипорскувальний канал, парувальний апарат) дуже добре розвинуті.

Дозрівають сперматозоїди в трутня через 8—14 днів після виходу його з комірки; у сім'яниках утворюється від 10 до 200 мли. сперматозоїдів.

У трутня дуже добре розвинутий зір, що має надзвичайно важливе значення під час шлюбного польоту, коли він повинен літати за бджолиною маткою, яка швидко летить. Живуть трутні тільки влітку (близько трьох місяців).

Усе своє недовговічне життя бджола-трудівниця проводить у невтомній і винятково корисній для людини роботі. Молоді бджоли вже з 3—4-денного віку мають відповідальний обов'язок годувальниць личинок. За б днів годування своїх майбутніх сестер вони відвідують кожну личинку близько 7850 разів.

Бджоли-трудівниці дуже дбайливо доглядають за бджолиною маткою, яка після шлюбного польоту не вилітає з темного вулика. Бджоли, що доглядають за бджолиною маткою, не тільки стежать за чистотою її тіла (вмивають її, розчісують їй волосинки, виносять з вулика її випорожнення і т. д.), але також годують її висококалорійним і високопоживним молочком.

Бджоли-трудівниці відправляються в розвідку шукати багатих джерел нектару, квіткового пилку та води. Вони збирають великі кількості квіткового пилку, змочують його слиною, змішаною з нектаром, і складають у спеціальні заглибини (пристосування) задніх ніг, що називаються «кошиками». Дві обніжки квіткового пилку, тобто два наповнені цим цінним вантажем «кошики», важать у середньому 20 мг і містять близько 4 млн. пилкових зерняток. Принесений у вулик КВІТКОВИЙ ПИЛОК бджоли вкладають у стільникові комірки, який потім, будучи залитий медом, перетворюється в пергу — бджолиний хліб.

Бджоли-трудівниці є свого роду ливарниками воску і чудовими зодчими прекрасних стільників, шестигранні комірки яких є дуже зручними засіками для меду, складськими приміщеннями для перги і «затишними колисками» для виплодження бджолиного потомства.

Найдивніше і найразючіше в житті бджіл — це будівництво стільників. Чарльз Дарвін, який багато років вивчав життя бджіл, писав: «Тільки людина обмежена може розглядати дивну будову стільника, так чудово пристосованого до свого призначення, не дивуючись надзвичайно. За свідченням математиків, бджоли на практиці розв'язали важке завдання збудувати комірки належного об'єму для вміщення в них якнайбільшої кількості меду при затраті на їх будову найменшої кількості дорогоцінного воску»[5].

Бджоли-трудівниці є охоронницями ідеальної чистоти і гігієни у вулику. Вони дуже майстерно замазують щілини і полірують стіни свого житла прополісом — бджолиним клеєм. Якщо у вулик попадає миша, яка захотіла поласувати медом, то бджоли-трудівниці негайно її вбивають своїми гострими жалами та отрутою і, щоб уберегти багатотисячне бджолине населення від згубних наслідків розкладу цієї тварини, швидко замуровують свою жертву у повітронепроникний прополісний склеп. Повітря у вулику завжди чисте і свіже. Бджоли-трудівниці не тільки вентилюють своє житло, а також підтримують у ньому оптимальну температуру[6].

Бджоли-трудівниці несуть сторожову службу по охороні льотка (вхід у вулик) і при першій тривозі вступають у бій.

Якщо подивитися на вулик, де кишать тисячі бджіл-трудівниць, то створюється враження, що вони ніколи не відпочивають, а ніби завжди зайняті своїми різноманітними обов'язками. І. А. Халіфман пише: «Бджолина сім'я весь час не спить. Тисячі уважних спостерігачів вивчали її, але нікому ще не вдалося підмітити, щоб вона колись „спала“».

Така заява не відповідає, проте, численним спостереженням пасічників-практиків і дослідників. Нам доводилося спостерігати відпочиваючих і сплячих бджіл. На підтвердження наших спостережень вкажемо на слова відомого пасічника Рута, який у своїх лекціях про життя бджіл не раз зазначав, що бджоли вночі сплять міцнішим сном, ніж вдень.

Проф. К. Фріш, що розшифрував «мову» бджіл, писав: «Той, хто ознайомиться з внутрішнім життям вулика, дуже швидко дізнається, як багато часу бджоли в кожній віковій стадії витрачають на цілковите неробство».

Робота всіх органів бджоли-трудівниці (так само, як бджолиної матки і трутня) регулюється і направляється нервовою системою, яка складається з трьох відділів: центральної, периферичної і симпатичної. В центральній нервовій системі розрізняють дві ділянки: головний мозок і черевний ланцюжок. Призначення головного мозку бджоли віддалено можна порівняти з роллю мозку вищих тварин, а призначення чецевного ланцюжка — з роллю спинного мозку. Точними вимірюваннями встановлено вагу мозку в різних комах. Цікаво відзначити, що вага мозку бджоли-трудівниці — 1/174 ваги її тіла — виявилася значно більшою, ніж у будь-яких інших комах. Так, вага мозку мурашки становить усього лише 1/286 ваги тіла, вага мозку хруща становить 1/3920 ваги тіла, вага мозку водяного жука — 1/4200 ваги тіла. Встановлено, що у бджоли-трудівниці головний мозок значно більший, ніж у бджолиної матки і в трутня. Головний мозок бджоли складається з клітинного шару, який у внутрішній частині утворює особливі стебельчасті або грибовидні тіла, які вважаються центрами вищої нервової діяльності. Дослідники встановили, що грибовидні тіла мозку найкраще розвинуті у бджоли-трудівниці, що пояснюється різноманітністю її роботи.

Акад. В. Ф. Наталі пише: «Надзвичайно складна поведінка характеризує робочих бджіл, у зв'язку з цим головний мозок бджіл і особливо грибовидні тіла мозку розвинуті в них сильніше, ніж у маток і тим більше у трутнів».

Нижня частина мозку складається з двох нюхових часток, від яких відходять нерви до вусиків — органів нюху. По боках головного мозку розміщені зорові частки і складні очі. Черевний нервовий ланцюжок є продовженням головного мозку і складається з двох нервових вузлів, які зрослися. Від нервових вузлів відходять нерви, які пронизують усе тіло бджоли по черевній її частині. Завдяки наявності нервових вузлів у всіх ділянках тіла бджоли погодженість роботи всіх її органів і м'язів не зосереджена тільки в самому головному мозку. Якщо, наприклад, позбавити бджолу голови, вона буде рухатися і відповідати на подразнення, а витягнуте жало з жалким апаратом буде жалити. Симпатична нервова система починається лобним вузлом, що лежить біля головного мозку і складається з невеликого числа нервових вузликів. Від неї відходять нерви до органів травлення, кровообігу, дихання.

У бджоли п'ятеро очей: двоє складних і троє простих. Існує припущення, що з допомогою простих очей бджола здатна розрізняти предмети на близькій відстані (1—2 см) і орієнтується при роботі у вулику, на квітках. Складними очима бджола розрізняє предмети, що перебувають на далекій відстані. Є також припущення, що прості очі становлять органи, які сприяють досконалішому виконанню функції складних очей. Поверхня складного ока бджоли-трудівниці складається майже з 5000 (бджолиної матки — близько 5000, трутня — понад 8000) фасеток шестикутної форми, від яких відходять вглиб трубочки, що звужуються і закінчуються нервовими розгалуженнями. Кожна фасетка сприймає зображення не всього предмета в цілому, а тільки окремої його частини. Кілька тисяч окремих частин предмета в мозку бджоли зливаються і виходить зображення предмета в цілому. Такий зір називається мозаїчним. У дослідах встановлено, що бджоли розрізняють синій, жовтий і білий кольори. Червоний вони зовсім не сприймають, а зелений плутають з жовтим і синім. У бджоли-трудівниці складні очі розміщені по боках голови, а прості — на тім'ї.

Органи нюху в бджоли знаходяться у вусиках. Поверхня її усіяна величезною кількістю (близько 500 000) нюхових пор. В кожній із них є нервові закінчення. Між нюховими порами розміщені дотикові волосинки. Вусики, таким чином, є одночасно органами нюху і дотику.

Органи смаку у бджоли розміщені біля рота у вигляді хітинових смакових паличок, до яких підходять нерви. Рідкий корм викликає подразнення нервових закінчень паличок. Завдяки такій будові органів смаку, найбільш розвинутих у бджіл-трудівниць, вони є дуже тонкими дегустаторами. Наприклад, 4% цукровий сироп не викликає в них відчуття «солодкості» і вони його не вживають, вважаючи за краще голодувати; вони не хотять також смоктати нудотно-солодкий з металевим присмаком розчин сахарину. Проте вони охоче роблять мед з сиропу з хініном.

У бджіл-трудівниць добре розвинуте «почуття часу». Вони прилітають до квітучих рослин лише в той час, коли можуть одержати нектар або пилок.

Наявність органів слуху (анатомічно) у бджіл ще не встановлено. Проте, як показують спостереження пасічників-практиків, бджоли добре сприймають звуки, особливо дзвін металу.

Багатьох дослідників і натуралістів цікавило питання, яким чином бджоли розуміються між собою. Деякі вчені вважали, що вони «розмовляють», видаючи різні звуки. У 1788 р. Ернст Спітцнер звернув увагу на те, що бджоли-трудівниці, повертаючись у вулик з ношею нектару або пилку, роблять певні рухи, названі багато років після цього «танцями» бджіл. Професор зоології Карл Фріш, що вивчав протягом багатьох років поведінку бджіл, у книзі «З життя бджіл» розповідає про свої спостереження і досліди. Він установив, що бджоли-розвідниці повідомляють своїх сестер по вулику про знахідку багатого взятку нектару або квіткового пилку своєрідними танцями. «Коловий» танець є сповіщенням про багате джерело нектару, а «виляючий» танець — про джерело квіткового пилку.

У 1946 р. проф. Фріш у спеціальній статті про значення танців бджіл уточнив зроблене ним відкриття. Новими дуже цікавими дослідами йому вдалося встановити, що бджоли-розвідниці своїми танцями сповіщають бджіл вулика не про якість знайденого ними взятку (нектару або пилку), як він думав раніше, а про відстань від місця знаходження здобичі до вулика. Згідно з новими спостереженнями, бджоли-розвідниці, які виконують «коловий» танець, сповіщають своїх сестер про те, що джерело нектару або квіткового пилку перебуває поблизу, не далі ніж за 25 м від вулика. Коли бджоли-розвідниці, повернувшись у вулик, виконують «виляючий» танець, то бджоли-трудівниці готуються до далекого польоту за нектаром або квітковим пилком.

Таким чином, зовсім недавно вдалося розшифрувати ще одну таємницю природи — відкрити «мову» бджіл, їх сигналізацію у вигляді своєрідних танців. Проте, крім цієї «танцювальної» сигналізації, бджоли користуються також сигналізацією запахом — продуктом діяльності насонових залоз. Ці залози були відкриті видатним дослідником медоносної бджоли, російським вченим Н. В. Насоновим і описані ним у 1883 р. у статті «О строєний кожних желез пчел». Шкірні залози бджоли-трудівниці (що мають форму валика), яким присвоєно ім'я Н. В. Насонова, називаються також «пахучими», бо виділюваний ними секрет має специфічний лимонний запах, що нагадує запах медоносної рослини — меліси.

Деякі дослідники (А. Рут, К. Фріш та ін.), які вивчали життя й поведінку бджіл, вважають, що кожній бджолиній сім'ї властивий свій, специфічний, вуликовий, «фамільний» запах. Завдяки цьому вуликовому запахові не всяка бджола ризикує увійти в чужий бджолиний дім — вулик, що й захищає вулик від грабунку медових запасів і руйнування бджолами-злодійками. Рут вважає, що бджоли користуються своїм дивним нюхом, щоб відрізнити своїх бджіл від чужих, подібно до того, як собака тонким чуттям пізнає свого хазяїна. Щоденні спостереження на пасіці показують, що бджолина сторожа, яка пильно охороняє вхід у вулик, безперечно користується нюхом для пропуску своїх бджіл у бджолине місто, і «запах сім'ї» є для неї найкращим паролем. Запах для бджіл служить і компасом, яким вони користуються в своїх польотах за нектаром і Пилком квітів та для безпомилкового повернення додому. Проте наші досліди до деякої міри заперечують цю загальноприйняту думку про винятково тонкий і розвинутий нюх у бджіл: досить на кілька сантиметрів пересунути вулик, і прилітаючі бджоли вже не попадуть у нього, а довго будуть «висіти» на стінці вулика, відповідно до того місця, де раніше був льоток (вхід у вулик).

Тепер не тільки апідологові[7], а й кожному пасічникові-практикові відомо, що ароматизована підкормка є для бджіл чудовою путівкою, спрямуванням на ту чи іншу медоносну рослину.

У колгоспно-радгоспних пасіках широко застосовується «дресирування» бджіл на певні медоносні рослини, тобто вироблення в них умовного рефлексу з допомогою надушеного сиропу. В старовину наші предки суто емпірично, щоб спрямувати бджіл на квітучу липу, на ніч або рано-вранці частували їх липовим медом, а коли зацвітала гречка — гречаним медом.

Цей, на перший погляд простий спосіб має в бджільництві винятково важливе значення для сільського господарства, бо одна дресирована ароматичною підкормкою бджолина сім'я у своїй запилювальній роботі може замінити 10 таких же бджолиних сімей, не дресированих на відповідний запах. У зв'язку з цим стає незрозумілим, чому бджоли, які відчувають запах квітів на відстані 2—3 км, на відстані кількох сантиметрів не можуть за запахом знайти вхід у власний вулик. У цьому відношенні не можна не погодитися з думкою видатного натураліста А. Е. Брема, висловленою понад півсторіччя тому: «Досі ми ще не можемо з певністю твердити, що гідний подиву організм суспільної будови бджіл нам цілком зрозумілий; досі ще справжні пасічники, тобто особи, які виховують бджіл не тільки для того, щоб одержати мед і віск, а також для вивчення нравів і робіт цих симпатичних комах, знаходять багато цікавого і нового в житті бджіл».

Життя бджолиної сім'ї дуже цікаве, поведінка бджіл і їх різностороння робота часто викликають у людей подив, і вони приписують бджолам людські почуття (радість, горе, любов і т. д.). Проте таке уявлення про бджіл не є правильним, бо мислення і праця (розумні дії) властиві тільки людині. Карл Маркс у своїй геніальній праці «Капітал» писав: «...бджола будовою своїх воскових комірок лишає позаду деяких людей-архітекторів. Але й найгірший архітектор від найкращої бджоли з самого початку відрізняється тим, що перш ніж  будувати комірку, з воску, він уже збудував її у своїй голові»[8].

Бджоли щороку дають людині мільйони пудів меду, воску — незамінну сировину для промисловості і медицини, прополіс — бджолиний клей; крім того, в останні роки навчилися відбирати у бджіл великі кількості квіткового пилку — чудового білково-полівітамінного продукту живлення. Винятково велика роль бджіл-трудівниць у перехресному запиленні ентомофільних (комахозапильних) рослин; завдяки цьому значно підвищується врожайність зернових і кормових, олійних і технічних, плодово-ягідних, баштанних і овочевих культур. В народі називають бджіл «крилатим врожаєм». Досягнення бджільництва в СРСР були показані на Всесоюзній сільськогосподарській виставці.

Геніальний фізіолог І. П. Павлов у передмові до книги проф. Б. М. Шванвіча «Комахи і квіти в їх взаємовідносинах» писав: «Автор докладно розповідає про дуже цікаві досліди над комахами... Ці досліди стосуються не тільки стереотипної, природженої, так званої інстинктивної діяльності їх, але й діяльності, що має в своїй основі індивідуальний досвід.

Таким чином, і в цих тварин (бджіл — Н. І.) два види поведінки: вища і нижча; індивідуальна і видова. Зрозуміло, що механізм першого — найбільша проблема для людського розуму і розширення дослідження його на різноманітних районах тваринного світу — істотний ресурс для розв'язання її»[9].

Як бджоли виробляють мед

Кожний спостерігав, як у літній сонячний день бджоли кружляють над квітами, з яких збирають солодкі крапельки нектару. Щоб виробити 100 г меду, бджола повинна відвідати приблизно мільйон квітів. Вона хоботком збирає з квітів нектар і наповнює ним медовий шлуночок (мал 2.), після чого летить у свій вулик. Бджола може пролетіти за годину 65 кілометрів, тобто швидкістю вона може змагатися із швидким поїздом. Навіть з ношею, що дорівнює 3/4 ваги її тіла, бджола пролітає 30 кілометрів за годину.

Л. М. Толстой, який чудово знав життя бджолиної сім'ї, в романі «Анна Кареніна» писав: «В прозорій тиші ранку чутно було найменші звуки. Бджілка із свистом кулі пролетіла мимо вуха Левіна».

Для збору 1 кг меду бджолі треба принести 120 000— 150 000 нош нектару. Якщо квіти, з яких бджола бере взяток, знаходяться за 1,5 км від вулика, то бджолі-трудівниці, яка пролітає з кожною ношею 3 км, доведеться проробити шлях від 360 000 до 450 000 км. Ця відстань у 8,5—11 разів більша від кола земної кулі по екватору.

Щоб попасти у вулик, бджола проходить через льоток (вхід у вулик) мимо бджолиної «сторожі», яка стежить за тим, щоб чужа бджола або інша комаха не проникли у вулик. У вулику бджолу зустрічають інші бджоли — приймальниці нектару. Приймальниця звільняє бджолу-збиральницю від нектару і деякий час зберігає цей нектар у своєму медовому шлуночку, де він підлягає складній переробці, яка почалася ще в шлуночку у бджоли-збиральниці.

Коли бджола-приймальниця розсуває верхні щелепи і висуває трохи вперед і вниз свій хоботок, на поверхні останнього з'являється крапля нектару. Потім бджола-приймальниця проковтує цю краплю знову в медовий шлуночок, а хоботок складає і ховає. Ця процедура, тобто періодичне випускання крапельки нектару на трохи висунутий хоботок і втягування її назад у медовий шлуночок повторюється 120—240 разів. Тільки після цього бджола відшукує вільну шестигранну воскову комірку, куди й відкладає краплю нектару. Проте з цієї краплі ще не вийшло крапельки меду: інші бджоли продовжуватимуть складну роботу по перетворенню нектару в мед.

Коли бджоли-приймальниці бувають завантажені роботою, бджоли — збиральниці нектару підвішують свій вантаж — краплю нектару — до верхньої стінки воскової комірки. Це дуже цікавий і практично важливий спосіб, бо висячі краплі мають велику поверхню випаровування, завдяки чому з нектару інтенсивно випаровує волога. В нектарі міститься від 40 до 80% води, а для того, щоб приготувати мед, бджоли повинні видалити іноді до 3/4 Цієї води. Останнє досягається тим, що кожну краплю бджоли багато разів переносять з однієї воскової комірки в другу, третю і т. д., доти, поки випарує частина вологи і недозрілий мед (напівфабрикат) стане густим. При цьому слід відзначити, що у видаленні зайвої вологи з нектару бере участь багато бджіл, які помахами своїх крил (26 400 помахів кожна за хвилину) створюють додаткову циркуляцію повітря у вулику, що прискорює процес випаровування.

Крім такого суто механічного згущення нектару, відбувається також згущення його в медовому шлуночку бджоли. На думку академіка І. О. Каблукова, вода з нектару всисається клітинами медового шлуночка бджоли, попадає в кров (гемолімфу), потім через мальпігієві судини [10] в пряму кишку і видаляється з її організму. Таким чином, в організмі бджоли-трудівниці крапелька нектару зменшується в об'ємі внаслідок всисання води клітинами медового шлуночка. Крім того, в організмі бджоли крапелька нектару збагачується ферментами, органічними кислотами, знезаражуючими речовинами тощо. Крапелька нектару з медового шлуночка бджоли знову попадає у воскову комірку — і так повторюється доти, поки нектар не перетвориться в мед. В дозрілому меду міститься вже тільки 18—20% води.

Наповнені доверху медом воскові комірки бджоли запечатують восковими кришечками і в такому вигляді мед може зберігатись протягом багатьох років. Одна бджолина сім'я збирає за літній сезон до 150 кг меду.

Відомо, що коли бджолам дають можливість збирати нектар з квітучих рослин якогось одного переважного виду, то вони будуть виробляти мед більш або менш однорідним. Назва сорту меду відповідає назві тієї рослини, з якої бджоли збирали нектар.

Стільниковий мед — найцінніший за смаковими якостями і найдорожчий за вартістю, бо він перебуває в природній тарі — стільникових комірках, зроблених самими бджолами.

Треба спинитися також на медовій паді. Розрізняють паді рослинного походження, що називаються медяною росою і зустрічаються рідко, і паді тваринного походження. Паді тваринного походження — це багаті на цукристі речовини рідкі випорожнення деяких комах (попелиці, листоблішки, червеці тощо). Бджоли охоче збирають ці випорожнення і переробляють на мед. Медова падь використовується в харчовій промисловості (переважно в кондитерській, бродильній тощо).

Тільки дегустатор може без лабораторного дослідження[11] за своєрідним ароматом і смаком визначити, що в даному сорті меду міститься падь.

Отруйний, або «п'яний», мед

Отруйний мед був відомий з давніх давен. Давньогрецький полководець і письменник Ксенофонт Афінський в історичному оповіданні про відступ 10 000 греків з Малої Азії докладно спиняється на епізоді, коли воїни, поївши в Колхіді меду, захворіли: «бджолиних вуликів там було надзвичайно багато, і всі солдати, які їли стільниковий мед, непритомніли, захворювали на блювання і понос; жоден із них не міг триматися на ногах. Ті, що з'їли багато — як божевільні, а кілька осіб, здавалось, були при смерті. І всі вони лежали на землі ніби після поразки; і настав загальний сум. Другого дня виявилося, що ніхто не вмер, і захворілі опритомніли в ту саму годину, в яку знепритомніли напередодні, а на третій і четвертий день вони встали, але почували себе як після приймання ліків».

1877 р. отруйний мед виявлений у долині Батумі, недалеко від тих місць, де стався описаний випадок. Пасічники цих районів були змушені використовувати тільки віск, бо вживання для їжі меду викликало запаморочення, оп'яніння, блювання. Отруйні властивості меду приписувалися великій кількості в цих місцях рододендрону, в нектарі якого був виявлений глюкозид андромедотоксину.

Відомо, що в гірських місцевостях середньої і північної частини Японії при вживанні меду в людей виникають минущі захворювання. Це явище пов'язане з діянням отруйного нектару, який бджоли збирають з рослини, що називається місцевими жителями хотсутсайї — з родини вересових. Встановлено, що мед, зібраний бджолами з квітів азалії, аконіту, андромеди, має отруйні властивості.

М. Горький в оповіданні «Народження людини» (1896) писав: «...а в дуплах старих буків і лип можна знайти п'яний мед, який у старовину ледве не згубив солдатів Помпея Великого п'яною солодкістю своєю, звалив з ніг цілий легіон залізних римлян; бджоли роблять його з квітів лавра і азалії».

3. І. Гутнікова повідомила, що на Далекому Сході бджоли роблять отруйний мед, збираючи нектар з квітів куща болотного вересу чашолистикового (Chamaedaphus calyculata Moench). Ця кущова рослина займає площу в тисячі гектарів, утворюючи величезні зарості; цвіте вона протягом 20 — 30 днів і дає бджолам до 3 кг меду за день на одну бджолину сім'ю.

Мед з болотного вересу жовтуватого кольору, трохи гіркуватий на смак, швидко кристалізується (засахарюється). Вживання цього меду викликає в людини отруєння, що виявляється в появі холодного поту, ознобу, нудоти, блювання, головних болів. Спостереження показали, що вживання 100—200 г цього меду викликає в людини непритомність, марення. Цікаво відзначити, що мед з болотного вересу, будучи отруйним для людини, зовсім нешкідливий для бджіл. Згодовування бджолам цього меду влітку і зимою не шкодило їм.

І. С. Молочний установив, що «п'яний» мед у Хабаровському краї бджоли збирають із квітів багна (Ledum palustre L.). Багно — невеликий кущ, що росте на болотистих і торфових місцях. Білі, зібрані в щиток квіти, маючи дурманний запах, приваблюють бджіл для збору нектару, з якого вони роблять отруйний мед.

І. С. Молочний запропонував спосіб знешкодження «п'яного» меду тригодинним підігріванням при температурі 80—90°. При цьому мед слід весь час помішувати, не допускаючи його кипіння. Таке тривале підігрівання меду руйнує отруйні речовини, і він стає придатним до їди. Проте знешкодження тривалим підігріванням призводить до втрати чудових органолептичних властивостей меду. В зв'язку з цим К. Ш. Шарашідзе розробив спосіб знешкодження «п'яного» меду підігріванням при температурі 46° і при тиску 67 мм; цей спосіб дає змогу зберегти його органолептичні властивості. Можна було б навести ще багато прикладів, які переконливо доводять, що разом з нектаром отруйних рослин бджоли переносять отруйні речовини в мед. Самі ж бджоли щороку живляться цим отруйним медом без усякої шкоди для себе. Ці багатовікові спостереження підтверджуються експериментами на тваринах, у яких установлено, що отруйний мед, який не відрізняється властивостями від звичайного меду, містить речовину, що викликає отруєння. Симптоми, які спостерігаються при отруєнні таким медом, збігаються з описаними понад 2000 років тому Ксенофонтом. Отруйний мед називають також «п'яним» медом, бо в людини, яка поїла його, з'являються запаморочення, нудота, судороги і вона нагадує п'яного.

К. Ш. Шарашідзе (1951) в науково-дослідному санітарному інституті Міністерства охорони здоров'я Грузинської РСР провів серію цікавих біологічних дослідів, у яких він доводить, що отруйні властивості «п'яного» меду залежать від отруйності нектару квітів азалії та рододендрону. Шарашідзе давав морським свинкам «п'яний» мед у різних дозах. Він установив, що від меду в дозі 10 г у морських свинок наставало дрижання нижньої щелепи, блювання, судороги, а від дози в 15 г вони гинули. Контрольні тварини, тобто морські свинки, що діставали нормальний мед, лишались здоровими. В іншій серії дослідів свинкам давали спиртоводну витяжку (після видалення спирту) з квітів азалії та рододендрону і нектар цих квітів. При цьому в тварин спостерігалося отруєння з такими ж симптомами, як і в свинок, що діставали «п'яний» мед.

Дальшими дослідженнями К. Ш. Шарашідзе (1954) встановлено, що «п'яний» мед містить особливий квітковий пилок. Аналітичним методом і біологічними дослідами на тваринах він довів, що пилок і нектар квітів азалії та рододендрону містять токсин, аналогічний до токсину п'яного меду. Внаслідок того, що токсин «п'яного» меду має леткі властивості, при тривалому зберіганні цього меду навіть у звичайних умовах його токсичність значно знижується.

У літературі є вказівки, що мед з нектару таких отрутних рослин, як блекота, наперстянка, олеандр, болиголов тощо, виявився нешкідливим для людей.

Сорти меду

Відомо багато десятків різних сортів бджолиного меду, що відзначаються рядом ознак, серед яких основними є флористична[12], регіональна[13] і технологічна.

За флористичною ознакою, тобто залежно від джерела, з якого бджоли виробили мед, він поділяється на квітковий і падевий. За флористичною ознакою розрізняють монофлерний квітковий мед, перероблений з нектару одного виду найголовніших медоносних рослин (гречка, липа, акація біла, зніт, соняшник, еспарцет, фацелія тощо), і поліфлерний, перероблений з нектару різних медоносів.

Зрозуміло, абсолютно монофлерні сорти меду, тобто зібрані з квітів певного виду рослини, трапляються рідко. Проте на практиці для визначення того чи іншого сорту меду досить, щоб у ньому переважав нектар будь-якої однієї рослини, наприклад, у липовому меду — нектар липи. Незначні домішки нектару інших медоносних рослин не вплинуть на специфічний аромат, колір і смак того чи іншого сорту меду.

Поліфлерні сорти меду за флористичним походженням дістають назву від бджолиних пасовищ (угідь), з квітів яких зібраний нектар був перероблений бджолами на мед. До поліфлерних медів належать: луговий, степовий, лісовий, фруктовий (сади), гірсько-тайговий і т. д.

За регіональною ознакою сорти меду розрізняють за походженням їх з області, республіки, де ростуть медоносні рослини. Так, наприклад, розрізняють сорти меду з лип: далекосхідний липовий, башкирський липовий і т. д.

За технологічною ознакою, тобто за способом одержання (добування) і обробки, розрізняють стільниковий і млинкований (спускний) мед. Стільниковий — це мед, залитий бджолами у шестигранні комірки, запечатані восковими кришечками. Цей мед надходить споживачеві не тільки в природній тарі, айв ідеально чистому вигляді і цілком зрілому стані. Бактеріологічні дослідження показали, що стільниковий мед є стерильним. Млинкований мед виходить при відкачуванні його з стільників на медогонці. Відпускається споживачеві в розфасовці — в банках, склянках і розважується з бочок.

Про якість меду часто судять за його ознаками: вигляд, запах, смак. За кольором, ароматом і смаком можна визначити сорти меду. Розрізняють ясний, середній і темний мед. Багато які сорти меду відрізняються один від одного не тільки основним забарвленням, але й безліччю найрізноманітніших відтінків. Відомі сорти меду зовсім безбарвні — ясні, прозорі, як вода. Якщо поглянути на стільники, наповнені таким медом, (наприклад, з білої акації), то вони здаються порожніми, а скляна банка з таким медом просвічується. Відомий пасічник Рут пише, що про кращий сорт меду звичайно говорять «ясний, як вода», і хоч цей вираз не цілком точний, але він досить підходить для практичних цілей. Проте слід відзначити, що в літературі є дані, згідно з якими мед темного забарвлення містить більше мінеральних солей, переважно заліза, міді, марганцю, і повинен через те вважатися більш цінним для організму, ніж ясний.

Сорт меду визначається також за його ароматичністю. Деякі сорти меду мають винятково ніжний приємний аромат, про який М. В. Гоголь устами пасічника Рудого Панька говорить: «...а меду, і забожусь, кращого не знайдете на хуторах. Уявіть собі, що як внесеш стільник — дух піде по всій кімнаті, збагнути не можна, який: чистий, як сльоза чи кришталь дорогий, що буває в сережках». Поряд з сортами меду, що має чудовий аромат (цитрусовий, акацієвий, липовий тощо), зустрічаються сорти меду з неприємним запахом (тютюновий та ін.).

Більшість сортів натурального меду має чудові смакові властивості, які з стародавніх часів використовувалися в літературі і особливо в фольклорі для порівняння.

Так, наприклад Гомер, почувши промову стародавньогрецького державного діяча Нестора, вигукнув: «Ллється мова з язика, ніби солодкість меду». Мудрий цар Соломон порівнював солодкість любові з солодкістю стільникового меду. Великий драматург Вільям Шекспір уподібнював чудові звуки музики солодкості меду. Чудовий лікар, письменник і лексикограф В. І. Даль у «Толковом словаре великорусского народа» наводить такі прислів'я: «С медом и долото проглотишь», «С медом и ошметок съешь», «Мужик с медом и лапоть съел». Значний і глибокий зміст вклав народ у ці прислів'я.

Із великого числа відомих тепер сортів меду наводимо короткий опис характерних зовнішніх властивостей найбільш поширених сортів його в алфавітному порядку.

Акацієвий (білоакацієвий) мед — належить до одних з найкращих сортів. У рідкому вигляді прозорий, при кристалізації (засахарюванні) стає білим, дрібнозернистим, нагадуючи сніг. Акацієвий мед містить 35,98% глюкози і 40,35% левульози[14]. З нектару, зібраного з 1 га запашних квітів білої акації (Robinia pseudacacia L.), бджоли виробляють 1700 кг меду.

Бджоли роблять мед також із квітів жовтої акації (Caragana arborescens Lam.). Цей мед дуже ясний, але при кристалізації стає салистим, білого кольору, середньої зернистості. Жовтоакацієвий мед належить до найкращих сортів меду. З 1 га квітучої акації бджоли-трудівниці збирають 350 кг меду.

Бавовниковий мед — ясний і тільки після кристалізації стає білим, має своєрідний аромат і ніжний смак. Звичайно швидко кристалізується і тоді стає майже білим і дрібнозернистим. Бавовниковий мед містить 36,19% глюкози і 39,42% левульози. Мед, зібраний бджолами з листків (позаквіткових нектарників) бавовника, за смаковими властивостями нічим не відрізняється від меду, зібраного з великих квіток бавовника (Gossypium L.). З 1 га квітучого бавовника бджоли збирають 100—300 кг меду. В результаті перехресного запилення бджоли підвищують урожайність бавовника на 40—56%.

Барбарисовий мед — золотисто-жовтого кольору, приємного аромату і ніжного солодкого смаку. Бджоли енергійно переробляють нектар з квітів ягідного куща барбарису звичайного (Berberis vulgaris L.) на мед. Цей кущ заввишки 3 м, росте в західній, середній і південній частинах Радянського Союзу і широко культивується як цінний кровоспинний засіб. Про лікувальні властивості барбарису знали вже стародавні вавілоняни та індуси. На глиняних дощечках «Ассурбаніпалової бібліотеки» 2600 років тому вже зазначалося, що ягоди барбарису здатні «очищати кров». У кінці минулого століття (1893) І. В. Мічурін зацікавився барбарисом і вивів безнасінну форму цієї рослини.

Будяковий мед — належить до першосортних медів. Він буває або безбарвний, або зеленуватий, або золотистий (ясно-янтарний), має приємний аромат і смак. При кристалізації будяковий мед стає дрібнозернистим. Бджоли дуже енергійно збирають його з красивих малинових квітів бур'яну з колючими стеблами і листям сіруватого кольору — будяка (чортополоху) пониклого (Cardus nutans L.).

Буркуновий мед — належить до чудових першосортних медів і відзначається високими смаковими якостями. Цей мед ясно-янтарного або білого кольору з дуже тонким приємним ароматом, що нагадує запах ванілі. Буркуновий мед бджоли збирають з яскраво-жортих квітів буркуну лікарського або жовтого (Melilotus officinalis Desr.). Буркуновий мед містить 36,78% глюкози і 39,59% фруктози. Для лікувальних цілей використовують квітки і листя буркуну (трава буркуну — Herba Meliloti), а також готують мелілотовий (зелений) пластир. З нектару, зібраного з 1 га дикоростучого буркуну, бджоли переробляють 200 кг меду, а з 1 га культурного буркуну — 600 кг.

Вербовий мед — золотисто-жовтого кольору, при кристалізації стає дрібнозернистим, набуває кремового відтінку, має добрі смакові якості. Бджоли енергійно збирають його з квітів різних деревних порід верби і кущових порід лози (Salix), яких нараховується близько 170 видів. Верба трапляється в дикому стані скрізь у Радянському Союзі. З нектару квітучих верб чи лоз бджоли дістають багато меду, іноді до 3—4 кг за день, аз 1 га —150 кг.

Вересовий мед — бджоли роблять його з нектару дрібних рожевих квіток вічнозеленого гіллястого куща вересу звичайного (Calluna vulgaris Salisb.). Вересовий мед темного, темно-жовтого і червоно-бурого кольору, з слабким ароматом, приємним або терпким гіркуватим смаком. Цей мед дуже тягучий, повільно кристалізується. З 1 га квітучого вересу бджоли збирають 200 кг меду.

Волошковий мед — зеленувато-жовтого кольору, має приємний аромат, що нагадує запах мигдалю, і своєрідний, трохи гіркуватий присмак. Волошка синя, або польова (Centaurea cyanus L.), є чудовою медоносною рослиною.

Гарбузовий мед — золотисто-жовтого кольору, з приємними смаковими якостями. Досить швидко кристалізується. Бджоли роблять його з нектару квітів гарбузів (Cucurbita pepo L). З 1 га квітучих гарбузів бджоли збирають 30 кг меду.

Гірчичний мед — золотисто-жовтого кольору, після кристалізації набуває жовтувато-кремового відтінку. Гірчичний мед бджоли збирають з великих жовтих квітів білої гірчиці (Sinapis alba L.). З нектару, зібраного з і га цих квітів, бджоли виробляють до 40 кг меду.

Гісоповий мед — за своїми органолептичними властивостями належить до першосортних зразків. Бджоли роблять його з нектару темно-блакитних квітів і лікарської та медоносної напівкущової рослини гісопу (Hyssopus officinalis L.), який трапляється в дикому стані в Українській РСР, Середній Азії, в Криму, на Кавказі, Алтаї і т. д. Розводять гісоп для добування ефірного масла і як цінний медонос на пасіках.

Горобиновий мед — червонуватого кольору, з сильним ароматом і хорошими смаковими якостями. Бджоли роблять цей мед з нектару квітучої горобини (Sorbus aucuparia L.), яка часто трапляється в Радянському Союзі. З 1 га квітучої горобини бджоли збирають 40 кг меду.

Горошковий мед — бджоли збирають його з квітів горошку тонколистого (Vicia tenuifolia Roth.), що росте в Сибіру, в степових місцевостях. Цей мед прозорий, має тонкий аромат і смак. За літературними даними, в Сибіру бджолині сім'ї приносять у вулики з горошку по 5 кг меду за день.

Гречаний мед — від темно-жовтого з червонуватим відтінком до темно-коричневого кольору. На відміну від інших сортів меду має своєрідний аромат і специфічний смак. При кристалізації перетворюється в кашкоподібну масу. Деякі дегустатори відзначають, що при вживанні в їжу гречаного меду він «лоскоче горло». Гречаний мед містить 36,75% глюкози і 40,29% левульози, а також значно більше білків і заліза, ніж ясні сорти меду. У зв'язку з цим гречаний мед рекомендується приймати при лікуванні від недокрів'я. Гречаний мед зовнішнім виглядом (кольором) дуже подібний до падевого.

Цей мед бджоли роблять з нектару квітучої гречки (Fagopyrum esculentum), якою в самій тільки Українській РСР щороку засівають сотні тисяч гектарів землі. З нектару, зібраного з 1 га квітучої гречки, бджоли роблять 60 кг меду.

Дудниковий мед — бджоли збирають його з квітів дудника лікарського (Archangelica officinalis Hoffm.), дуже поширеного в Радянському Союзі. Дудниковий мед має приємний аромат і смак.

Евкаліптовий мед — має неприємні смакові властивості, але високо ціниться, бо застосовується в народній медицині для лікування туберкульозу легень. Літературні дані відносно лікувальних властивостей евкаліптового меду при туберкульозі суперечливі: одні автори (Л. Гданський) вихваляють їх, інші (Н. Ільїн) вважають значення їх перебільшеним.

Бджоли виробляють цей мед з нектару великих поодиноких квітів з численними тичинками вічнозеленого дерева — евкаліпту круглого (Eucalyptus globulus Labill.), який культивується переважно в субтропіках.

Враховуючи, що евкаліптове масло та інші фармакологічні речовини містяться не в квітах евкаліптових дерев, а тільки в листі, можна вважати встановленим, що думка про важливе медичне значення евкаліптового бджолиного меду не обгрунтована.

Еспарцетовий мед — золотисто-жовтого кольору, дуже ароматичний і має приємні смакові якості. Бджоли роблять його з нектару рожевих або червоних квіток багаторічної кормової рослини еспарцету посівного або виколистого (Onobrychis sativa Lam. — О. viciaefolia Scop.), що росте в дикому вигляді в Сибіру, Українській РСР. З нектару, зібраного з 1 га квітучого еспарцету, бджоли виробляють від 100 до 600 кг високосортного меду.

Знітовий мед — прозорий, з зеленуватим відтінком, при кристалізації стає білим у вигляді снігових крупинок, а іноді у вигляді сметанкоподібної або салоподібної маси. При нагріванні стає жовтим. Знітовий мед має ніжний аромат і приємний смак. Бджоли роблять його з нектару красивих лилово-червоних квітів зніту, або іван-чаю (Epilobium angustifolium L.), що трапляється в Радянському Союзі досить часто в дикому вигляді. З нектару, зібраного з 1 га квітучого зніту, бджоли роблять 600 кг меду.

Кам'яний мед — рідкісний і своєрідний сорт меду. Збирають його дикі бджоли, відкладаючи в розколинах кам'яних скель. Кам'яний мед палевого кольору, приємного аромату і смаку. Стільники з медом містять мало воску і являють собою одну кристалізовану речовину, яку для вживання доводиться відколювати шматочками, як леденець. На відміну від звичайного бджолиного меду кам'яний мед майже не липкий і в зв'язку з цим не потребує спеціальної тари, він добре зберігається, не змінюючи своїх якостей протягом кількох років.

За регіональною ознакою, тобто за місцем походження, називається також абхазьким медом.

Слід згадати ще штучний кам'яний мед, який виготовляли раніше в Башкирії з закристалізованого липового меду. В особливих печах із цього меду випаровували вологу, і він ставав настільки твердим, що цілком відповідав своїй назві. Немає потреби доводити, що з погляду гігієни харчування такий мед втрачав свої найцінніші речовини (ферменти, вітаміни тощо).

Каштановий мед — темного кольору, має слабкий аромат і неприємні смакові якості. Бджоли роблять цей мед з нектару квіток красивого каштанового дерева (Castanea sativa Mill.), що росте в Радянському Союзі переважно в Криму і Закавказзі.

Бджоли роблять також мед з нектару дзвоникуватих біло-рожевих квітів декоративного дерева каштану кінського (Aesculus hyppocastanum L.). Цей каштановий мед на відміну від першого прозорий (безбарвний), рідкий, але легко і швидко кристалізується, іноді гірчить. Каштановий мед належить до розряду низькосортних медів.

Кенафовий мед — бджоли збирають його з кенафу (Hibiscus cannabinus L.). Свіжовідкачаний кенафовий мед жовтуватого, каламутного кольору з дуже неприємними смаковими якостями. З 1 га квітучого кенафу бджоли збирають 40 кг меду.

Кленовий мед — належить до ясних сортів меду з чудовими смаковими якостями. Бджоли енергійно збирають його з красивих жовтувато-зелених квітів декоративного куща або дерева клена звичайного (Acer platanoides L.), що трапляється майже по всіх лісах Радянського Союзу. З 1 га квітучого клена бджоли збирають 200 кг, а з паклена (Acer campestre L.) — до 1100 кг меду.

Конюшинний мед — вважається одним з найкращих ясних сортів меду. Цей мед безбарвний, прозорий, з дуже добрими смаковими якостями. При кристалізації мед перетворюється в тверду білу масу. В конюшинному меду міститься 34,96% глюкози і 40,24% левульози. Бджоли переробляють з нектару, зібраного з 1 га квітів білої конюшини (Trifolium repens L.), 100 кг меду.

Коріандровий мед — має різкий аромат і специфічний присмак. Бджоли охоче збирають його з білих або блідо-рожевих квітів цінної ефіроолійної рослини коріандру (Coriandrum sativum L.), що росте в дикому вигляді в Середній Азії і Закавказзі. З 1 га квітучих коріандрів бджоли збирають 500 кг меду.

Кульбабовий мед — золотисто-жовтого кольору, дуже густий, в'язкий, швидко кристалізується, з сильним запахом і різким смаком. Цей мед бджоли добувають з нектару відомого і дуже поширеного бур'яну — кульбаби (Taraxacum officiate auct.). Кульбабовий мед містить 35,64% глюкози і 41,50%) фруктози.

Лавандовий мед — належить до розряду першосортних медів. Цей золотистого кольору мед, що має ніжний аромат, бджоли роблять з нектару ясно-синіх або голубувато-фіолетових квіток багаторічної ефіроолійної рослини лаванди (Lavandula vera D. С.). Культивується лаванда на Південному березі Криму, на Кубані і на Кавказі.

Ластовневий мед — бджоли роблять його з запашного нектару дуже цінної медоносної рослини ластовня (ваточника) (Asclepias syriaca L. — A. Cornuti Decsn.). Підраховано, що з нектару, зібраного з квітучого ваточника, бджоли переробляють у середньому 600 кг меду. Ластовневий мед — ясний, з жовтим відтінком, має ніжний аромат і відмінний смак. В жарку суху погоду мед у стільниках настільки згущається, що дуже важко відкачується навіть при його нагріванні.

Липовий мед — належить до одного з високосортних, найкращих сортів меду. Завдяки своїм винятково приємним смаковим властивостям високо ціниться. Свіжовідкачаний на медогонці липовий мед дуже запашний, звичайно прозорий, слабко-жовтого або зеленуватого кольору. Липовий мед містить 36,05% глюкози і 39,27% левульози.

Уфімський (башкирський) липовий мед, так званий липець — безбарвний, при кристалізації стає білою, з золотистим відтінком крупнозернистою масою. Амурський (далекосхідний) липовий мед каламутнувато-жовтого кольору. Всі зразки липового меду мають прегарний специфічний аромат і чудовий смак, незважаючи на те, що він трохи гірчить, але ця гіркота швидко зникає.

У народній медицині липовий мед широко застосовують при простудних захворюваннях, переважно як потогінний засіб.

Липовий мед бджоли роблять з нектару зеленувато-жовтих квітів липи (Tilia L.), яку за її високі медоносні якості народ прозвав царицею медоносних рослин. Це визначення відповідає дійсності, якщо врахувати, що з нектару, зібраного з однієї квітучої липи, бджоли переробляють 16 кг меду, а з 1 га квітучих лип — 1000 кг меду і більше.

Лопуховий мед — має різкий пряний запах, темно-оливковий колір і дуже тягучий. Цей мед бджоли збирають з дрібних темно-рожевих квітів лопуха повстистого (Lappa tomentosa Lam.) і лопуха малого — реп'яхів (Lappa major Gaertn.). Бджоли роблять у середньому 600 кг ясно-жовтого, запашного, дуже смачного меду.

Луговий мед — золотисто-жовтого, іноді жовто-коричневого кольору, приємного аромату і доброго смаку. Луговий, або так званий збірний, мед бджоли роблять з нектару різних лугових квітів.

Люцерновий мед — бджоли збирають його з лилових або фіолетових квітів люцерни посівної (Medicago sativa L.). Свіжовідкачаний люцерновий мед має різні відтінки: від безбарвного до янтарного, швидко кристалізується, набуваючи білого кольору і нагадуючи своєю консистенцією густі вершки. Цей мед має приємний аромат і специфічний присмак; він містить 36,85% глюкози і 40,24% левульози. З 1 га квітучої поливної люцерни бджоли збирають нектар, з якого виробляють 380 кг меду.

Малиновий мед — ясного, білого кольору, з дуже приємним ароматом і чудовим смаком. Стільниковий мед з малини має ніжні смакові якості і ніби тане в роті. Цей мед бджоли роблять з нектару квітів лісової і садової малини (Rubus idaeus L.), яка росте скрізь у лісах і плодових садах нашої великої Батьківщини. Особливо багато малини в лісах Сибіру, Приуралля, Кіровської, Горьковської та багатьох інших областей. Малина у нас широко розводиться і займає значне місце серед плодово-ягідних насаджень. Коли цвіте малина, то бджоли пролітають мимо інших квітів медоносних рослин, не звертаючи на них уваги. Завдяки тому, що квітка малини перевернута вниз, бджола, висмоктуючи нектар, перебуває ніби під природним навісом або зонтиком і може працювати навіть під час дощу. З нектару, зібраного з 1 га квітучої лісової малини, бджоли виробляють 70 кг меду, а з 1 га садової малини — 50 кг меду. Малиновий мед містить 33,57% глюкози і 41,34% левульози.

Маточниковий мед — бджоли збирають його з синьо-фіолетових квітів однорічної ефіроолійної рослини маточника (Dracocephalum moldavica L.), що росте в дикому вигляді на Кавказі, Алтаї, в Українській РСР, Криму та інших районах країни. Маточниковий мед ясний, прозорий, має хороший аромат і смак. Маточник є дуже цінною медоносною рослиною, бо містить значну кількість високоцукристого нектару з лимонним запахом. З 1 га квітучого маточника бджоли збирають 290 кг меду.

Мед з квітів собачої кропиви — ясно-золотистого кольору, (що нагадує колір соломи), з легким ароматом і специфічним добрим смаком. Бджоли збирають його з блідо-фіолетових квітів собачої кропиви, або серцевої трави (Leonurus Cardiaca L.), яка росте скрізь по пустирях, на звалищах, біля куп сміття тощо. На кожній рослині нараховується понад 2500 квітів, зібраних у густі грона; ці квіти виділяють багато високоцукристого нектару. Собача кропива є цінною медоносною рослиною, яку охоче відвідують бджоли у всяку погоду.

Мелісовий мед — має чудові смакові якості. Бджоли роблять його з нектару ясно-фіолетових або рожевих квітів з сильним запахом меліси, або лимонної м'яти (Melissa officinalis L.), яка часто трапляється в дикому вигляді на Кавказі і в Криму, а також розводиться в Українській РСР (як лікарська і парфюмерна рослина). З 1 га квітучої меліси бджоли збирають 150 кг меду.

Морквяний мед — темно-жовтого кольору з приємним ароматом. Бджоли роблять його з нектару запашних білих квітів у зонтикоподібних суцвіттях дворічної культурної рослини — моркви (Daucus Carota L.).

М'ятний мед — бджоли роблять його з нектару запашних квітів багаторічної ефіроолійної і пряної рослини м'яти холодної (Mentha piperita L.). М'ята холодна широко культивується в Радянському Союзі і дає багаті збори доброго меду. Мед із м'яти має янтарний колір і приємний аромат м'яти.

Огірочниковий мед — бджоли виробляють його з нектару великих красивих блакитних квітів огірочника (Borrago officinalis L.) (синонім: огіркова трава), який розводиться у нас як цінний медонос і лікарська рослина. Огірочниковий мед прозорий, ясний і має приємний смак. З 1 га квітучого огірочника бджоли збирають 200 кг доброго меду.

Ожиновий мед — бджоли роблять його з нектару красивих квітів дуже поширеної в СРСР кущової рослини ожини (Rubus caesius L.). Ожиновий мед прозорий, як вода, і має приємні смакові якості. З 1 га квітучої ожини бджоли збирають 20 кг меду.

Осотовий мед — білого кольору, приємного аромату і смаку. Цей першосортний мед бджоли роблять з нектару, який вони збирають з численних фіолетово-червоних квітів бур'яну — осоту жовтявого (Cirsium oleraceum Scop.).

Падевий мед — бджоли роблять його не з нектару квітів, а переважно з екскрементів комах: трав'янистих вошей або попелиць (Aphidinae), червеців (Cocsidae), листоблішок (Psillidae) тощо. Ці комахи живляться соками рослин, а викидувані ними у вигляді рідких солодких крапель екскременти падають униз з листя дерев; тому вони й дістали назву паді.

Про падь було відомо вже в глибокій давнині. Так, наприклад, природодослідник Пліній припускав, що падь (медяна роса) падає з зірок; таке уявлення було загальноприйнятим протягом багатьох століть. Хімічні аналізи показали, що падь дуже відрізняється від квіткового нектару. Встановлено, що коли нектар квітів складається майже виключно з цукру, то в паді близько 70% азотистих речовин і декстрину. Падевий мед звичайно темного кольору, тягучий, часто неприємного смаку і має слабкий аромат. Досліди показали, що падевий мед порівняно з квітковими медами має незначні бактерицидні властивості.

Падевий мед, якщо залишити його у вуликах у вигляді осінньо-зимового корму для бджіл, викликає їх загибель. В. Темнов, В. Чистов і Н. Силіцька та інші автори схильні пояснити шкідливе діяння падевого меду на бджіл великим вмістом у ньому мінеральних солей.

Пастернаковий мед — належить до ясних медів з добрими смаковими якостями. Бджоли роблять його з нектару великих жовтих квітів дворічної рослини пастернаку городнього (Pastinaca sativa L.), що росте в дикому стані в Поволжі і Башкирській АРСР. Є літературні дані про те, що в Башкирській АРСР щодо зборів меду пастернак є другим медоносом після липи.

Померанцевий мед — один з найкращих сортів меду. Має чудовий аромат, що нагадує запах цитрусових квітів і надзвичайно приємний смак. Бджоли роблять його з квітів цитрусових рослин — мандаринів, лимонів, апельсинів, які ростуть в Абхазії, Аджарії, Грузії.

Радіоактивний мед — Давно встановлено, що різні сорти меду відрізняються між собою не тільки кольором, специфічним ароматом і смаком, але й хіміко-біологічним складом та лікувальними властивостями. Встановлено також, що хімічний склад меду частково залежить від квітучих медоносних рослин, з яких бджоли збирають нектар, і навіть від грунту, на якому медоноси росли. Видатний французький хімік Ален Кейлла, який багато зробив для вивчення мінерального складу меду, в 1908 р. довів, що деякі сорти бджолиного меду містять радій. Скляні трубочки з медом, старанно загорнуті в непрозорий чорний папір, ставилися на світлочутливі фотографічні пластинки; приблизно через місяць на деяких пластинках були відмічені невеликі зображення, одержані внаслідок випромінення радію (радій від лапінського слова радіус — промінь). Це відкриття становить винятковий інтерес, бо запаси радію в земній корі зовсім незначні: його в 25 000 раз менше від золота, в 12 млрд. раз менше від магнію і в 16 млрд. раз менше від кальцію. Медичне значення радіоактивного меду величезне, особливо в зв'язку з застосуванням радію при лікуванні злоякісних новоутворень (рак, саркома і т. д.)[15].

Ріпаковий мед — білуватого, іноді жовтуватого кольору, приємного аромату і нудно-солодкий. Мед дуже густий, швидко кристалізується, погано розчиняється у воді, але при тривалому зберіганні швидко закисає. Бджоли роблять ріпаковий мед з нектару жовтих квітів чудової ефіроолійної рослини ріпаку (Brassica Napus L. var. oleifera D. C.). За літературними даними, одна бджолина сім'я приносила за день близько 8 кг ріпакового меду. З 1 га квітучого ріпаку бджоли збирають 50 кг меду.

Резедовий мед — належить до категорії високосортних медів. Винятковим ароматом і приємним смаком може конкурувати з липовим медом. Бджоли збирають резедовий мед з квітів резеди пахучої (Reseda odorata L.), яка дає чудовий прозорий, як алмаз, нектар і красивий червонувато-оранжовий квітковий пилок. З 1 га квітучої резеди бджоли збирають понад 200 кг меду.

Рододендроновий мед — має неприємний смак і якщо його їсти, викликає явища отруєння (загальну слабість, головний біль, блювання, непритомність і т. д.). Є літературні вказівки на те, що явища отруєння викликаються медом з рододендрону через наявність у ньому алкалоїду андромедотоксину. Бджоли збирають цей мед з квітів куща рододендрону понтійського (Rhododendronum ponticum L.), який росте в дикому стані в Закавказзі.

Синяковий мед — належить до першосортних медів, має ясно-янтарний колір, приємний аромат і дуже добрі смакові якості. Цей мед густої консистенції і повільно кристалізується. Бджоли збирають його з рожевих і яскраво-синіх квітів синяка звичайного, або рум'янки (Echium vulgare L.) — рослини, дуже поширеної на півдні СРСР. Квітучий синяк є дуже цінною медоносною рослиною; він забезпечує бджолам одержання 300—400 кг меду з 1 га.

Солодконіжникбвий мед — нагадує липовий і відрізняється від нього тільки темнішим кольором. Має сильний аромат і добрі смакові якості. Бджоли збирають його з квітів дерева солодконіжника, говенія (Hovenia dulcus Thubg.), який росте в радянських субтропіках і має харчове та декоративне значення.

Соняшниковий мед — золотистого кольору, при кристалізації стає ясно-янтарним, іноді навіть з зеленуватим відтінком, має слабкий аромат і приємний, трохи терпкий смак. Бджоли роблять його з золотисто-жовтих язичкових квітів основної олійної рослини СРСР — соняшника (Helianthus annuus L.). Кошик — суцвіття соняшника — містить приблизно 1500 квіток, які бджоли перехресно запилюють, значно підвищуючи цим його родючість. Установлено, що при енергійному відвідуванні бджолами соняшника урожайність його насіння підвищується майже в два рази. З нектару, зібраного з 1 га квітучого соняшника, бджоли збирають 50 кг меду.

Суріпицевий мед — зеленувато-жовтого кольору, має слабкий аромат і приємні смакові якості. Для тривалого зберігання непридатний. Бджоли роблять його з нектару пахучих золотисто-жовтих квітів бур'яну суріпиці звичайної (Barbarea vulgaris R. Br.), яка трапляється часто поблизу озер, боліт, на вогких луках і т. д. З 1 га квітучої суріпиці бджоли збирають близько 40 кг меду.

Тюльпановий мед — червонуватого кольору, має приємний аромат і добрі смакові якості. Бджоли збирають цей мед з зеленувато-червонуватих квітів красивого декоративного тюльпанового дерева (Liriodendron tulipifera L.). Тюльпанове дерево є добрим медоносом, бо його квіти містять найбільшу кількість нектару порівняно з іншими субтропічними медоносними рослинами. З одного тюльпанового дерева бджоли збирають 1 кг меду.

Тютюновий мед — щодо кольору варіює від ясного до темного, має неприємний запах і гіркуватий присмак. У зв'язку з низькими органолептичними властивостями майже не використовується в харчуванні людини. Застосовується на тютюнових фабриках при виготовленні високоякісних ароматичних сортів тютюну. Цілком придатний для годування бджіл під час осінньо-зимового відпочинку (зимівлі). Бджоли роблять тютюновий мед з нектару квітучого тютюну (Nicotiana Tabacum L.), культивованого переважно в Криму.

Фацелієвий мед — ясно-зеленого або білого кольору, має ніжний аромат і приємний тонкий смак. Після кристалізації нагадує тістоподібну масу. Фацелієвий мед належить до високосортних сортів меду і дуже високо ціниться у споживача. Бджоли роблять його з нектару синюватих квітів фацелії (Phacelia tanacetifolia Benth.), яка є однією з найцінніших і найважливіших медоносних рослин. З 1 га квітучої фацелії бджоли збирають 500 і навіть 1000 кг меду (на півдні).

Чорницевий мед — червонуватого кольору, має винятковий аромат і приємний смак. Бджоли виробляють цей мед з нектару квітів загальновідомого низького півкуща чорниці (Vaccinium Myrtillus L.). Квітуча чорниця є добрим медоносом, з якого бджоляні сім'ї збирають по 2,5 кг меду за день.

Чингільний мед — ясний з жовтуватим відтінком, досить швидко кристалізується. Бджоли роблять його з нектару великих рожевих квітів колючого куща чингілю [Haliomodendron halodendron (Pall.) Voss.], який росте в Казахській РСР. З 1 га квітучого чингілю бджоли збирають понад 190 кг меду.

Шавлієвий мед — ясно-янтарного або темно-золотистого кольору, має ніжний приємний аромат і добрий смак. Бджоли енергійно збирають його з синювато-фіолетових квітів багаторічного півкуща шавлії аптечної (Salvia officinalis L.), яка широко розводиться в Українській РСР, в Криму, на Кубані і т. д. З 1 га квітучої шавлії бджоли збирають 650 кг меду.

Шандровий мед — належить до ясних медів, має винятково приємний аромат і високі смакові якості. Бджоли добувають цей мед з нектару сіро-білих квітів гіллястої багаторічної рослини шандри білої (Marrubium vulgare L.) (і кінської м'яти), яка росте на південному заході Європейської частини СРСР, на Кавказі, в Середній Азії. Бджоли охоче відвідують шандру, квіти якої приваблюють їх своїм концентрованим солодким і дуже пахучим нектаром. З 1 га квітучої шандри бджоли збирають 50 кг високоякісного меду.

Яблуневий мед — ясно-жовтого кольору, винятково приємного аромату і ніжної солодкості. Містить 31,67% глюкози і 42% левульози. Бджоли роблять його з нектару квітів яблуні (Pirns Malus L.), яка займає в Радянському Союзі майже 70% загальної площі садів. З 1 га квітучої яблуні бджоли збирають нектар і виробляють з нього 20 кг меду.

Керування літною діяльністю (дресирування) бджіл для одержання однорідних сортів меду

У 1948 р. на пасіці колгоспу імені В. І. Леніна Оріхівської сільради Радищевського району Ульяновської області через відсутність природного взятку бджолам дали підкормку з забракованого цукру з запахом гасу. В той же день біля авторемонтних майстерень помітили значне скупчення бджіл: запах гасу протягом двох днів збуджував бджіл-трудівниць, і вони шукали в природі нектар із цим запахом.

Бджолам всередині вулика дали сироп із запахом квітів бузку. На наступний же день на квітах бузку було бджіл у багато разів більше, ніж на квітах інших рослин.

Таким чином, щоб привчити бджіл до того чи іншого запаху, потрібен дуже короткий строк. При цьому встановлено, що бджоли, які беруть ароматичний сироп, не тільки самі беруть участь у зборі нектару з запахом цього сиропу, а й мобілізують своїх сестер на розшуки потрібної медоносної рослини.

Ось цю саме властивість бджіл і використовують передові пасічники, застосовуючи спосіб так званого дресирування. Значення цього способу полягає в тому, що завдяки йому набагато збільшується кількість бджіл, які вилітають з вулика збирати нектар з певних рослин, і, отже, ефективніше здійснюється перехресне запилення. Крім того, людина дістала змогу керувати діяльністю бджіл, посилаючи їх на ті культури, які потребують інтенсивного перехресного запилення. Суть цього способу полягає в такому. Бджоли дістають на ніч або рано-вранці 100 г 50% цукрового сиропу з запахом квітів тієї чи іншої рослини. Техніка готування ароматичного сиропу дуже проста. На одну бджолину сім'ю беруть 50 г цукру і розчиняють у 100 см^3 кип'ятку, а в сироп, що прохолонув, кладуть квіти в кількості чверті об'єму сиропу. Квіти повинні бути попередньо очищені від зелених чашечок, запах яких дуже відрізняється від запаху квітів. Квіти настоюють у сиропі не менше від 2 годин в щільно закритій посудині, щоб аромат не звітрювався.

При готуванні ароматичного сиропу треба враховувати, що бджоли є дуже тонкими дегустаторами запахів, і в зв'язку з цим успіх дресирування залежить від чистоти і якості готування ароматичного сиропу. Установлено, що чим чистіший аромат тих квітів, на які передбачається спрямувати бджіл, тим успішніше проводиться дресирування. В зв'язку з цим сироп найкраще готувати в чистій скляній або емальованій посудині. Готувати ароматичний сироп найкраще так: цукор у кип'ятку розчиняють вдень, квіти настоюють вночі, а рано-вранці, до вильоту бджіл з вулика, дають жителькам «воскового палацу». Кормушки з ароматичним розчином ставлять під стелею у вулику, тобто поверх стільникових рам, як при застосуванні експресного методу добування меду. Винятково добрий ефект дає дресирування, якщо ароматичний сироп давати бджолам протягом усього часу цвітіння цієї культури. Бджоли-трудівниці, прокинувшись рано-вранці, відразу ж прямують до ароматичного сиропу, а потім — до квітучої медоносної рослини, що має цей аромат. Аромат квітучих медоносів є для бджіл свого роду покажчиком дороги, повітряним орієнтиром. Під час польотів від вулика до квітів і назад бджоли самі ніби ароматизують цю повітряну лінію.

Таким чином, дресирування бджіл, виробляючи в бджіл-трудівниць умовний рефлекс, допомагає їм швидше знайти відповідний медонос у полі чи в саду, де одночасно цвіте багато медоносних рослин. Ніби по путівці вони збирають нектар тільки одного, бажаного сорту.

Склад, харчова цінність і калорійність меду

Численні літературні дані показують, що в нашій країні мед з давніх-давен був відомий як чудовий продукт харчування і лікарський засіб. Установлено, що більше половини всієї енергії, вироблюваної в людському організмі, утворюється за рахунок вводжуваних з їжею цукристих речовин.

Цукор за своєю здатністю швидко засвоюватися займає перше місце серед інших продуктів харчування.

У 1893 р. вчений Моссо з допомогою ергографа довів, що цукор значно зменшує почуття фізичної втоми. Дослідник Харлей установив, що коли він з'їдав за день 525 г цукру, то його працездатність підвищувалась на 61—76%.

Спостереження показали, що спортсмени, які вживають цукор, більш витривалі і легше перемагають у змаганнях.

Проте цукор (буряковий, тростинний) і глюкоза[16]засвоюються нашим організмом по-різному. В той час, як глюкоза без усяких перетворень надходить з кишечника в кров (її можна вводити безпосередньо в кров, що широко практикується при багатьох захворюваннях), цукор повинен спочатку підпасти гідролізові — розщепленню (мал. 3).

Гідроліз цукру відбувається тільки в тонких кишках, де під впливом кишкового соку цукор розщеплюється на глюкозу і левульозу, які потім всисаються і надходять у кров ворітної вени. З ворітної вени глюкоза попадає в печінку, звідки течією крові розподіляється по тканинах організму.

Мед являє собою майже чисту глюкозу і левульозу, тому ясно, наскільки він є корисним продуктом харчування. У бджолиний мед, крім глюкози і левульози, входить цілий ряд речовин, необхідних для нормальної життєдіяльності клітин, тканин і органів.

За даними І. А. Макеєва, В. С. Гулевича, Л. М. Броуде, ферменти є досконалішим і тоншим знаряддям організму, ніж звичайні реакції в руках хіміка. Наприклад, можна викликати гідроліз крохмалю, якщо нагрівати його з водою в запаяних трубках або в автоклаві до температури 170°; той же результат можна одержати і при нижчій температурі, якщо кип'ятити крохмаль з додаванням соляної кислоти, але ще легше це зробити з допомогою птіаліну — ферменту слини. Омилення жиру досягається діянням високої температури (понад 100°) при кип'ятінні його з лугами, тоді як в організмі це здійснюється під впливом ліпази при температурі тіла.

Для ілюстрації активності ферментативного діяння незначних кількостей ферменту досить вказати на пероксидазу, виділену акад. О. М. Бахом з хріну, яка продовжувала діяти навіть у розведенні 1 : 200 000 000.

У бджолиному меду виявлено такі ферменти: діастазу, інвентазу, каталазу, пероксидазу, ліпазу. За вмістом ферментів бджолиний мед займає одне з перших місць серед решти продуктів харчування. Діастаза (або амілаза) засахарює крохмаль і декстрин, інвертаза перетворює буряковий і тростинний цукор у глюкозу і фруктозу, каталаза розкладає перекиси. Деякі дослідники відносять виняткові властивості бджолиного меду за рахунок ферментів, що містяться в ньому.

До складу меду входять також солі кальцію, натрію, калію, магнію, заліза, хлору, фосфору, сірки, йоду, а деякі сорти меду містять навіть радій. Кількість деяких мінеральних солей у меду майже однакова з вмістом їх у сироватці крові людини. В табл. 1 наведено мінеральний склад сироватки крові людини і меду (в процентах).

При спектральному аналізі гречаного і поліфлерного (зібраного з різних квітів) меду, проведеному в лабораторії (керованій Є. С. Пржевальським) Московського державного університету імені М. В. Ломоносова, встановлено, що мед містить також солі марганцю, кремнію, алюмінію, бору, хрому, міді, літію, нікелю, свинцю, олова, титану, цинку та осмію. Значення мінеральних солей для організму дуже велике. Досліди показали, що тварини при годуванні їх кормом, у якому не було мінеральних солей, хоч були в надмірній кількості білок, вуглеводи, жири і вітаміни — гинули.

Крім того, в меду міститься ряд органічних кислот (яблучна, винна, лимонна, молочна, щавлева), а також білки, вітаміни, дериват хлорофілу, ксантофіл тощо. На думку акад. В. П. Філатова, мед містить і біогенні стимулятори, які підвищують життєдіяльність організму.

У дослідах, проведених у ботанічному саду Львівського державного університету, встановлено, що мед містить ростові речовини (біоси). Гілки, відокремлені від дерева, після обробки водним розчином меду, будучи висаджені в землю, швидко вкорінювалися і нормально росли.

Бджолиний мед є висококалорійним продуктом: в 1 кг меду міститься 3150 кал.[17]

На жаль, бджолиний мед, незважаючи на явні переваги перед рядом інших продуктів харчування (цукор тощо), ще не застосовується належно в сучасній клініці і в лікувально-профілактичних закладах.

Бджолиний мед як дієтичний продукт можна застосовувати одночасно з ліками і з проведенням інших лікувальних заходів.

Мед — продукт харчування з потенціальною лужністю

Для підтримання кислотно-лужної рівноваги в організмі велике значення мають лужні мінеральні солі, що нейтралізують кислоти. До лужних елементів належать: натрій, калій, кальцій, магній, а до кислотних — сірка, фосфор, хлор.

Раціональне і лікувальне харчування будується так, щоб у ньому переважали лужні елементи, бо нагромадження вільних кислот з організмі призводить до фізіологічних розладів, які зменшують його опірність.

Установлено, що продукти харчування є джерелом потенціальної кислотності або потенціальної лужності і залежно від цього відіграють ту чи іншу роль в обміні речовин в організмі.

Призначаючи раціональне і лікувальне харчування, враховується, що м'ясо, риба, яйця, жири, крупи, горіхи і т. д. — продукти переважно з потенціальною кислотністю, навпаки, фрукти, ягоди (крім брусниці), овочі, молоко — з потенціальною лужністю.

Мед є продуктом харчування з потенціальною лужністю, і це має винятково важливе, значення для його харчових і лікувальних властивостей. У темних сортах меду міститься більше мінеральних солей, ніж у ясних, і завдяки цьому вони мають вищі показники лужності.

Дослідженнями встановлено, що колір меду (а отже, і вміст у ньому мінеральних солей) відповідно пропорціональний до його потенціальної лужності (табл. 2 і 3).

Таким чином, до високих харчових і лікувальних властивостей меду треба віднести і його потенціальну лужність; цим почасти можна пояснити його лікувальні властивості при захворюваннях шлунково-кишкового тракту при високій кислотності.

Вміст вітамінів у меду

Вітаміни — це не тільки необхідні елементи живлення; багато з них використовується і як лікарські засоби. Перед вітамінами відступили такі страшні захворювання, як цинга, бері-бері, рахіт, пелагра, гемералопія тощо.

Акад. О. М. Бах писав: «Вітаміни, які ще недавно здавалися другорядними факторами живлення з вузько обмеженим, специфічним діянням, набули значення фактору виняткової біологічної ваги. Важко знайти такий розділ фізіології і біохімії, який не стикався б з вченням про вітаміни. Обмін речовин організму, діяльність органів чуття, функції нервової системи, ферментативні процеси, явища росту і розмноження і т. д. —, всі ці різноманітні і докорінні за своєю важливістю галузі біологічних дисциплін якнайтісніше пов'язані з вітамінами».

Акад. О. І. Опарін вважає, що вітамінологія є наріжним каменем сучасного вчення про повноцінне харчування. Без знання цього важливого питання не може бути й мови про правильне розуміння сучасних основ біохімії і фізіології.

Тепер установлено, що вітаміни є речовинами, які беруть участь у всіх процесах життєдіяльності організму (мал. 4).

Згідно з літературними даними останніх років у меду містяться такі вітаміни: В_2, В_6, Н, К, С. та ін.

Вітамін В_2 (рибофлавін) бере участь у вуглеводному, жировому та білковому обміні, всисанні глюкози з кишечника, а також сприяє поліпшенню зору. За даними деяких авторів (Голяницький), рибофлавін є фактором неспецифічного імунітету; він підвищує стійкість організму до стафілококової і стрептококової інфекцій. Цей вітамін має протиінфекційні, антианемічні (проти недокрів'я) та антигеморагічні (проти кровотечі) властивості. Відсутність у їжі вітаміну В_2 є причиною з'явлення виразкового коліту, підвищення збудливості нервової системи, ураження шкіри лиця, захворювання очей і т. д.

Дослідження показали, що в меду містяться відносно значні кількості вітаміну В_2 — майже стільки ж, скільки в курячому м'ясі, у 17 разів більше, ніж у свіжих абрикосах, у 16 разів більше, ніж у соку винограду і в свіжих яблуках, у 5 разів більше, ніж у пісному сирі, плодах шипшини, у сирій моркві.

Вітамін В_6 (піридоксин) бере участь у білковому обміні і захищає організм від захворювань шкіри,— антидерматичний [18] (протишкірний) фактор. Цей вітамін застосовується при невралгіях і деяких захворюваннях центральної нервової системи. Згідно з літературними даними, відсутність вітаміну В_6 у їжі викликає м'язову слабість, сильну подразливість, конвульсії, паралічі.

Вітамін В_3 (пантотенова кислота) є антидерматичним фактором курчат, а також бере участь у вуглеводному обміні. Вживання у великій кількості їжі, багатої на пантотенову кислоту, може захистити тварин від посідіння шерсті.

Вітамін Н (біотин) бере участь у білковому і жировому обміні і сприяє засвоєнню білків та жирів організмом. Біотин захищає людину від екземи, лишаю, фурункульозу, псоріазу (лускатий лишай).

Вітамін Вс (фолієва кислота) сприяє підтриманню нормального об'єму еритроцитів і рівня гемоглобіну крові. Ця кислота успішно застосовується при злоякісному недокрів'ї.

Вітамін К (антигеморагічний) застосовується при крововиливах, а також при травматичних кровотечах.

Каротин (провітамін А) впливає на регенерацію епітелію, функцію зору і сприятливо діє на розмноження.

Вітамін С підвищує опірність організму до інфекційних захворювань; бере участь в окисно-відновних процесах в організмі і в процесах нормального кровотворення.

Хоч перелічені вітаміни містяться в меду в дуже незначній кількості, проте вони мають величезне значення, бо перебувають у поєднанні з іншими дуже важливими для організму речовинами (вуглеводи, мінеральні солі, органічні кислоти).

Вміст вітамінів у меду (мал. 5) залежить від домішки до нього квіткового пилку[19]. Встановлено, що видалення квіткового пилку з меду фільтруванням призводить до майже повної відсутності в ньому вітамінів.

Кристалізація меду

Щойно відкачаний (добутий) мед становить зовсім однорідну густу сиропоподібну масу. Крапля такого меду нагадує прозору або ясно-янтарного кольору росинку. Проте якщо цю краплю меду розглянути під мікроскопом, то можна побачити красиві кристали глюкози, які є її кістяком, скелетом. Навколо цих кристалів розміщена решта компонентів меду.

Досліди показали, що форма і швидкість кристалізації меду залежать від ряду умов, в основному від числа зародкових кристалів глюкози і відстаней між ними (проф. А. Ф. Губін та ін.).

Установлено, що мед, відкачаний із старих стільникових рамок, завдяки значному вмістові в них зародкових кристалів, швидко кристалізується, даючи дрібнозернисту або салоподібну кристалізацію. Навпаки, мед, одержаний із свіжих, щойно відбудованих бджолами стільників, не має первинних кристалів і в зв'язку з цим після відкачування довго не кристалізується.

На ступінь і швидкість кристалізації меду впливає також температурний фактор, Установлено, що утворення кристалів прискорюється, якщо мед стоїть у теплому приміщенні, бо при цьому в'язкість його зменшується, а зростки або крупинки кристалів падають («сідають») на дно. У холодному приміщенні в'язкість меду підвищується і зростки кристалів випадають так повільно, що вони розростаються і сполучаються до падіння на дно.

Знезаражуючі властивості бджолиного меду

Протибактеріальні властивості меду. Як уже зазначалося, бджолиний мед при правильному зберіганні дуже довго не псується.

Є відомості, що стародавні єгиптяни і греки застосовували бджолиний мед для консервування трупів.

Арабський лікар і мандрівник XII століття Абдал-Латіфа знайшов в одній із гізехських пірамід щільно закупорену посудину з медом, у якій знаходився цілком збережений труп дитини. Відомо, що тіло Олександра Македонського, який помер під час походу, при перевезенні для поховання в столицю Македонії було занурене в мед, щоб запобігти його розкладові під час довгої подорожі. Такий самий спосіб був застосований при консервуванні трупів стародавніх спартанських царів Агезіполіса та Агезілая, а також іудейського царя Арістобула.

Стародавні греки і римляни для консервування свіжого м'яса також застосовували бджолиний мед. При цьому м'ясо не тільки лишалося свіжим, а й не змінювало свого природного смаку.

Півтора століття тому П. Сумароков писав: «Мед має дивну властивість запобігати псуванню соків рослин, коріння, квітів, плодів і навіть самого м'яса. Через те жителі острова Цейлона ріжуть на шматки м'ясо тварин, обмазують їх медом і кладуть у деревні дупла на аршин від землі заввишки, затикають дупло гілками того ж дерева, лишають так іноді на цілий рік, і як мине цей час, знаходять м'ясо зовсім непошкодженим і таким, що набуло ще кращого смаку».

Дослідники Гундель і Блаттнер своїми дослідами на білих мишах з гемолітичним стрептококом показали, що бджолиний мед убиває і спиняє ріст бактерій. Гонзенбах і Гоффман, наносячи на шкіру морських свинок різані рани і заражаючи їх мікробами, при застосуванні бджолиного меду добилися продовження життя заражених тварин порівняно з контрольними.

Ці властивості бджолиного меду одні автори пояснюють високою концентрацією цукру в меду (Кеніг), другі (Гайдушка, Кауфман) — вмістом органічних кислот, треті— (Гундель, Блаттнер, Гельфман) — комбінованим діянням ферментів і цукру.

Цікаві повідомлення дослідників Дольд, Лехела, Ду та Дзіао про те, що вони відкрили у бджолиному меду фото- і термолабільні антибіотичні речовини. Ці речовини були названі авторами інгібіторами (від латинського слова inhibio — затримувати, спиняти, пригнічувати).

Праця Мілан Пріка цікава тим, що, на його думку, антибіотичні речовини меду є результатом секреторної діяльності бджіл-трудівниць.

Як показали досліди, проведені нами разом з проф. М. П. Нещадименко і А. П. Мороз у Київському медичному інституті, нові сорти меду, добуті експресним методом, мають сильніші знезаражуючі властивості, ніж натуральний і штучний мед.

Із взятих десяти зразків меду слід вказати на № 2 — вітамінний, № 13 — гематогенний, № 17 — маміно-вітамінний, № 37 — какао-молочно-яєчно-вітамінний та ін. До складу нових зразків меду входили такі речовини, як молоко, яєчний білок і жовток, кров тварин і т. д., що становлять у звичайних умовах сприятливе середовище для розвитку мікробів. Для посівів взято бактеріальні культури гноєтворних мікробів і мікробів, що викликають захворювання кишкового тракту (черевний тиф, паратифи, дизентерія), стрептокок, стафілокок, черевнотифозна паличка, кишкова паличка, бактерії паратифу А і В, бактерії Бреслау, бактерії Гертнера, бактерії дизентерії Шіга, бактерії дизентерії Шмітца.

Добові культури мікробів змивалися в 1 мл фізіологічного розчину, 2 краплі емульсії додавалися до 3 мл меду. Контрольні зразки бралися в такому ж об'ємі. Додана бактеріальна емульсія рівномірно змішувалася з медом і ставилася в термостат при температурі 37°. Висіви провадилися через 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8 днів на агар-агар, сироватковий агар і бульйон. За посівами провадили спостереження, на якому середовищі помітний був ріст цих бактерій.

Зроблено 2080 посівів. Дослідження повторювались двічі, і результати збіглися.

Проведені дослідження показали, що в середовищах з високою концентрацією сахарів (глюкози — 40%, левульози — 30% і 0,02% мурашиної кислоти) у фізіологічному розчині зазначені вище мікроби в термостатних умовах давали ріст. Щождо нових зразків меду і звичайного липового (контроль), то вони показали високі антибактеріальні властивості. Все ж порівняно з новими зразками звичайний липовий мед виявився менш бактерицидним.

Деякі результати бактеріологічних досліджень наводяться в табл. 4, 5, 6.

Ці дослідження, а також колекція 85 зразків нових сортів медів, добутих нами експресним методом, переконують у тому, що антибіотичні речовини, безперечно, є результатом секреторної діяльності бджоли-трудівниці.

Антимікологічні (протиплісеневі) властивості бджолиного меду

У повітрі, що оточуй нас, є величезні кількості спор плісеневих грибків. У сприятливих умовах при наявності відповідної температури, вологості і поживного середовища спори швидко проростають, розвивається міцелій, який проникає вглиб продукту на 1—3 мм і більше. Внаслідок цього такі продукти, як борошно, цукор, макарони, різні сорти варення, джему, різні сорти м'яких цукерок, фруктові води тощо, набувають неприємного запаху, смаку і зовнішнього вигляду. Враховуючи величезну матеріальну шкоду, якої завдають плісеневі грибки, ми зацікавилися медом, який, як удалося нам установити, має антимікологічні властивості. Відомо, що мед у знайденій посудині в одній із гізехських пірамід, незважаючи на те, що він уже зберігався понад 3300 років, мав навіть властивий медові аромат. Досвідчені пасічники вже давно зазначали, що мед на відміну від харчових продуктів при правильному зберіганні ніколи не вкривається плісенню.

Для вивчення антимікологічних властивостей меду на моє прохання науковий співробітник Ф. О. Каганова-Іойриш у мікологічній лабораторії Київського науково-дослідного інституту харчування (дир. — проф. Г. Ф. Поллак) провела такі дослідження. Взято два зразки меду: липовий, одержаний на Далекому Сході, збору 1939 р., і гречаний, одержаний на Україні, збору 1940 р., а також 20 зразків меду з числа добутих нами експресним (прискореним) методом; усі ці зразки були заражені десятьма різними плісеневими грибками, виділеними з харчових продуктів.

Незважаючи на те, що до складу меду входять білки, вуглеводи, вітаміни, мінеральні та інші речовини, необхідні для життя всякої живої клітини, плісеневі грибки не тільки не розвивалися, а, навпаки, гинули. Ми схильні пояснити антимікологічні властивості меду наявністю в ньому антибіотичних речовин, що мають не тільки протимікробні, а й протиплісеневі властивості.

Зберігання меду

Бджолиний мед можна зберігати довго. Відомо, що мед зберігався протягом десятиріч, століть і навіть тисячоліть. Проте треба відзначити, що мед має високу гігроскопічність і внаслідок цього вбирає багато вологи і закисає.

Досліди показали, що мед в умовах значної вологості повітря може збільшитися у вазі від вібраної ним з повітря води майже на 33%.

При перегляді краплі меду під мікроскопом в ній видно незначне число дріжджових грибків, які при певній температурі здатні викликати бродіння сахарів, що містяться в ньому. Результати досліджень вчених показали, що основною причиною бродіння меду є дріжджові грибки з роду Lygosaccharomyces. Чому ж не відмічається бродіння меду у стільниках вулика, де є досить вологи? Це пояснюється тим, що у вулику з бджолами температура досягає 30° і більше. При такій температурі дріжджові грибки меду не можуть викликати бродіння.

Установлено, що оптимальна температура для бродіння меду 11 —19°, тому зберігати мед рекомендується при температурі від 5° до 10° у сухому провітрюваному приміщенні.

Треба врахувати, що мед легко сприймає сторонні запахи, тому його не можна зберігати в приміщенні, де знаходяться продукти харчування (оселедці, квашена капуста тощо) і речовини, які видають різкий запах (гас, дьоготь, бензин).

Тара для меду має важливе значення. Найбільш гігієнічним і зручним для зберігання невеликих кількостей меду є скляний посуд, придатним є також полив'яний глиняний посуд.

Для закристалізованого (засахареного) меду можна успішно використати пакети з цупкого пергаментного паперу. Щоб звичайний свіжий мед піддати кристалізації, досить до нього додати одну тисячну частку розтертого засахареного меду і через 1—2 дні дістанемо кристалічний мед.

Тарою для меду у великих кількостях служать бочки з липових, осикових, вільхових, тополевих та інших сортів деревини. Слід пам'ятати, що дерево, призначене для цього, не повинно містити понад 20% вологи, що відповідає вологості меду. Ця обставина є дуже важливою. Дерево хвойних порід непридатне для виготовлення тари, бо мед сприймає запах смоли. Не рекомендується для цього й тара з дуба, бо при зберіганні в такій тарі мед чорніє.

У посуді з заліза і цинку (оцинкованої жесті) зберігати мед небезпечно, бо залізо сполучається з сахарами меду, а цинк утворює з його органічними кислотами отруйні для людини сполуки.

У літературі є вказівки на те, що в мінеральному складі меду (зола), який зберігався в залізному і цинковому посуді, виявлено 19,79% заліза і цинку, яких звичайно в меду міститься 0,16%.

Маркірування та етикетирування меду мають велике значення для споживача. На етикетці повинно бути зазначене таке: сорт меду (липовий, гречаний, акацієвий і т. п.), час і місце його збирання, колір (ясно-золотистий, темно-коричневий і т. д.), вага (брутто і нетто), назва організації або підприємства — поставщика цього меду.

Купажування медів

Купажування (змішування) медів полягає у готуванні суміші з кількох сортів для поліпшення органолептичних, (що визначається органами чуттів) властивостей менш цінних зразків меду. Це робиться для одержання суміші медів бажаного кольору (наприклад, до зовсім білого меду додають деяку кількість меду янтарного або жовтого кольору), смаку й аромату.

Так, наприклад, до конюшинного меду додають деяку кількість липового меду, який є поліпшувачем, до люцернового — буркунового, до соняшникового — липового меду і т. д.

Для одержання суміші меду з потрібним вмістом води змішують дві партії меду: одну з дуже високим вмістом води, другу — з дуже низькою вологістю, внаслідок чого мед надмірно в'язкий. Купажування повинно проводитися з великою обережністю, бо іноді навіть незначні кількості поганого меду, як, наприклад, тютюнового, що містить ефірні масла, які надають йому неприємного запаху і смаку, можуть зіпсувати значну кількість високосортного меду. При купажуванні меду треба завжди спочатку для проби змішати невеликі кількості малоцінного сорту з поліпшувачем, пам'ятаючи, що «ложка дьогтю псує бочку меду».

Медовий хліб

Давно помічено, що медові пряники мають високу поживність і навіть при тривалому зберіганні не черствіють. Чудова властивість меду — утримувати в пряниках вологу. Ми вирішили використати цю властивість меду при випіканні високопоживного нечерствіючого хліба. Для цього до пробних випічок житнього і пшеничного хліба додавали різні кількості меду.

В результаті вдавалося одержати медовий хліб, який містив білки, жири, вуглеводи, мінеральні солі і вітаміни.

Такий хліб має дуже приємні смакові властивості і досить швидко дає відчуття ситості. Тому він дуже зручний і корисний для туристів, альпіністів, фізкультурників і т. д.

Додавання бджолиного меду до тіста, до складу якого входять жири, білки та інші речовини, сприяє збереженню останніх від псування у випеченому хлібі.

У табл. 7 показано результати хімічного дослідження вісьми зразків медового хліба, проведеного в Київському науково-дослідному інституті харчування.

Розділ II

Лікувальне застосування меду

Погляди стародавніх мислителів на властивості меду

Палеонтологічні дослідження показали, що бджоли були вже в третинному періоді, тобто приблизно за 56 млн. років до появи первісної людини.

На підставі збережених пам'яток стародавньої культури можна припускати, що первісна людина вважала мед смачним і поживним продуктом.

Найстародавнішу пам'ятку, що показує добуванню первісною людиною меду, знайдено біля Валенсії (Іспанія) і належить вона до кам'яного віку. На камені збереглося зображення людини в оточенні бджіл, яка добуває мед. Бджолиний мед виявився таким продуктом харчування, який займав почесне місце у всіх народів.

У стародавньому Єгипті близько 6000 років тому бджола була зображена на обеліску Флеміш. У чудових пам'ятках Стародавнього Єгипту — пірамідах та обелісках з висіченими ієрогліфами — знаходили відомості про застосування меду як продукту харчування і лікувального засобу. В найстародавнішому медичному папірусі Георгія Еберса, написаному 3500[20] років тому, вже зазначалося, що мед слід приймати у вигляді ліків при ранах, «щоб викликати сечовипускання» і «як засіб для полегшення шлунка».

В іншому стародавньоєгипетському медичному папірусі Едвіна Сміта також наводиться багато цікавих відомостей з хірургії і лікування ран, при яких мед також був одним із важливих лікувальних засобів.

У міфології Стародавньої Індії бджоли займали винятково почесне місце. Досить сказати, що головний індійський бог Вішна, який репрезентував небо і давав життя Всесвітові, картинно зображувався у вигляді бджоли, що відпочиває в чаші квітки лотоса. Стародавні індійці приписували медові дуже важливі і різносторонні лікувальні і зміцнюючі для організму властивості. Застосовувані ними ліки альтернація, які людині «давали насолоду» і «зберігали юність», готувалися в основному з меду.

При отруєннях мінеральними, рослинними і тваринними отрутами рекомендувалося лікуватися протиотрутами, головною з яких вважався мед.

У стародавньоіндуській книзі «Аюр-Веда» («Книга життя») описується, що продовжити життя людині можливо дієтою, до складу якої входить молоко і мед.

У стародавній Греції мед вважався найціннішим даром природи. Стародавні греки вважали, що боги безсмертні тільки тому, що вони живилися амброзією, в яку входив мед. Тому в жертву богам вони приносили фрукти, намазані медом. Великий поет Греції Гомер за 9 століть до нашої ери у своїх безсмертних творах «Іліада» і «Одіссея» оспівував мед, його чудові харчові властивості. В «Іліаді» він докладно розповідає, як Агамеда готувала для воїнів-греків освіжуючий медовий напій — кікеон.

Батько математики Піфагор твердив, що досяг старечого віку (90 років) завдяки постійному вживанню в їжу меду. Піфагор і піфагорійці живилися виключно вегетаріанською їжею і медом.

Римський письменник Овідій, що жив після Піфагора, так виклав свої погляди відносно того, чим повинна харчуватися людина:

«Чиста волога молочна і благовонні стільники

Солодкого меду, що пахне запашною травою тіміаном,

Не забороняється вам. Марнотратно щедро всі блага Вам пропонує земля».

Творець атомістичної теорії Демокріт, який завжди вживав у їжу мед, прожив понад 100 років. Коли до Демокріта зверталися за порадою, як треба жити, щоб зберегти здоров'я, він відповідав, що для цього треба зрошувати нутрощі медом, а зовнішність — маслом.

У цьому позначається виняткова спостережливість Демокріта та інших мислителів далекої давнини, через те, що головними засобами для пом'якшення сухої шкіри, що звичайно призводить до лущення та з'явлення тріщин, є масло. Легке обтирання шкіри маслом не тільки пом'якшує шкіру, а й очищає її від мікробів, пилу.

Геніальний лікар і мислитель стародавності Гіппократ[21], що жив приблизно 2500 років тому, в своїй практиці широко і успішно застосовував мед при багатьох захворюваннях, а також сам уживав його в їжу. Він справедливо зазначав, що «мед, який приймається з іншою їжею, поживний і дає добрий колір лиця». Гіппократ прожив 107 років.

Стародавній філософ Арістотель, який вважався «сонцем стародавнього бджільництва», був чудовим натуралістом і мав значні знання в галузі медицини. Арістотель твердив, що мед має якісь особливі властивості, що сприяють зміцненню здоров'я і продовженню життя людини.

Відомий поет стародавності Анакреон, який завжди вживав натуральний і питний мед, умер у 115 років.

Юлій Цезар, будучи на обіді в сенатора Риму Полія Румілія, що святкував соту роковину свого народження, спитав, який засіб уживав він для підтримання сили тіла й духу, і дістав відповідь: «Всередину — мед, назовні — масло».

Римський вчений і письменник, автор багатотомної праці «Природнича історія», Пліній зазначав, що мед має виняткові властивості, особливо при лікуванні ран і наривів у роті.

Грецький вчений Діоскорід, що жив близько 2000 років тому, писав, що мед може успішно застосовуватися при захворюваннях кишечника, інфікованих ранах, фістулах.

Відомий лікар, філософ, експериментатор, енциклопедист Гален вважав, що мед є засобом з різносторонніми лікувальними властивостями. Він рекомендував мед при лікуванні численних отруєнь, при кишкових захворюваннях і особливо при номі (водяному раку).

Великий син таджицького народу, тисячоліття з дня народження якого в 1952 р. святкувала наша країна і все прогресивне людство, Ібн-Сіна (Авіценна) рекомендував уживати в їжу мед для продовження життя і збереження працездатності в старечому віці. Він говорив: «Якщо хочеш зберегти молодість, то обов'язково їж мед». Авіценна вважав, що людям у віці понад 45 років треба систематично вживати мед, особливо з товченими грецькими горіхами, що містять багато жирів.

Таким чином, великі стародавні мислителі не раз відзначали високі харчові і лікувальні властивості меду.

Величезний інтерес становить медичний трактат першої російської жінки-лікарки Євпраксії-Зої — дочки великого князя Мстислава Володимировича і внучки Володимира Мономаха. В трактаті, написаному нею в 30-х роках XII століття на грецькій мові під назвою «Алімма» («Мазі»), в розділі «Гігієна харчування» бджолиному медові приділяється багато уваги. Про діяльність Євпраксії, яку народ прозвав Добродійкою, справедливо пише російський вчений історіограф Хрисанф Мефодійович Лопарев: «В той час, коли сучасний культурний Захід ще погрузав у тумані неуцтва, в чертогах царственної Візантії російська жінка вже серйозно думала про людське здоров'я, писала посібник гігієни, передавала потомству свої спостереження над терапією організмів».

Мед — важливий лікувальний засіб народної медицини

Медицина — найстародавніша з наук. Багато тисячоліть тому первісна людина суто емпірично, завдяки близькості до природи, почала користуватися для лікування різними силами природи і її дарами.

Спостережливість і мудрість народу дали багато цінного для розвитку медицини. Досить вказати на такі лікувальні засоби, як наперстянка, горицвіт, хінін, опій, атропін, кокаїн тощо, взяті з народної медицини. Навіть такий чудесний засіб, застосовуваний у наші дні, як пеніцилін, у вигляді зеленої плісені, успішно застосовувався в народній медицині багато десятиріч тому.

Гіппократ писав: «І не треба соромитися дізнаватися від простих людей, якщо здається щось корисним для зручності лікування, бо я думаю, що вся майстерність у цілому так була виявлена». Знаменитий російський вчений В. О. Манассеїн говорив, що лікарі лише почасти відкривали ліки самі, багато ж чого вони навчились від народу.

У нашій країні народна медицина користувалася і користується великою популярністю не тільки серед широких мас населення, а й також серед видатних діячів медицини. Народну медицину вивчали С. П. Боткін, Г. А. Захар'їн, О. О. Остроумсв, В. О. Манассеїн та ін. За роки Радянської влади з скарбниці народної медицини використано немало чудових діючих лікувальних засобів.

Бджолиний мед є важливим лікувальним засобом народної медицини. З стародавніх часів мед широко застосовувався при багатьох захворюваннях.

У старовинних російських рукописних лікарських порадниках наводяться десятки рецептів, до складу яких входить бджолиний мед. Тут є прописи меду в поєднанні з ромашкою, кропивою, лободою, цибулею, часником, пастернаком, хмелем, гірчичним насінням, маком, оцтом тощо. Мед описано як лікарський засіб, показаний для лікування людей усякого віку: «Мед дивий[22] даєм прияти без боязни по рассуждению младым и старым, и женам брюхатым, понеже мед дивий в приятии невредителен єсть и зачавшемуся во утробе».

Мед як важливі ліки оспівано в билинах, народних оповіданнях, піснях. Медом лікували перші народні лікарі-старці, навчені багаторічними спостереженнями. Билини розповідають, як ці старці вилікували Іллю Муромця, який «... тридцять три роки сиднем сидів у селі Карачорові», і повернули йому силу богатирську, «... давши випити чарку питва медяного». В карело-фінському народному епосі «Калевала» також багато яскравих рядків присвячено лікувальним властивостям меду.

Досліди і спостереження, проведені за останні десятиріччя, показують, що бджолиний мед має всі підстави вважатися лікувальним засобом.

В чому ж полягають лікувальні властивості меду?

Раніше ніж відповісти на це питання, треба розглянути лікувальні властивості виноградного сахар у (глюкози) — основної складової частини бджолиного меду. Глюкоза широко застосовується в медицині при захворюваннях серцевосудинної системи, гіпертонічної хвороби, кровотечах (особливо шлункових), при виразковій хворобі, кишкових захворюваннях у дітей, при різних інфекційних захворюваннях (тифи, дизентерія, малярія, ангіна, кір, скарлатина тощо), при сепсисі. При різних отруєннях глюкоза є найбільш ефективним засобом лікування. Це далеко не повний перелік захворювань, при яких застосування глюкози дає добрий результат.

Глюкоза є не тільки чудовим поживним матеріалом для клітин, тканин і органів, але вона підвищує запаси глікогену в печінці, який є енергетичним матеріалом для організму і поліпшує процеси тканинного обміну. Глюкоза діє тонізуюче на серцево-судинну систему при зниженому вмісті цукру в крові. Вона сприяє підвищенню опірності організму до інфекції. У сучасній клініці глюкоза широко застосовується для підвищення знешкоджуючої здатності печінки.

Якщо врахувати, що до складу бджолиного меду, крім глюкози, як зазначалося вище, входять мінеральні солі, органічні кислоти та інші необхідні для організму речовини, стає ясно, чому мед є чудовим лікувальним засобом, що сприяє підвищенню опірності організму.

Застосування меду при різних захворюваннях

Застосування меду при лікуванні ран

Близько 2500 років тому батько наукової медицини Гіппократ з великим успіхом застосовував бджолиний мед при багатьох захворюваннях, у тому числі й при лікуванні ран.

Знаменитий римський письменник і вчений Пліній (28—79 рр. нашої ери) писав, що жир усяких риб у поєднанні з медом добре діє на заражені рани. Він рекомендував також мед як добрий засіб проти наривів у роті.

Авіценна ввжажав, що мед має відсисні властивості. Для лікування зовнішніх ран він рекомендував застосування коржа «тапітма», який готувався з меду та пшеничного борошна без води і прикладався до ранової поверхні.

Є літературні дані, які свідчать про те, що в XI столітті в нашій країні для лікування ран застосовували медову мазь, до складу якої входив також дьоготь.

У старовинних російських лікарських порадниках ми знаходимо немало вказівок на те, що «мед на раны смрадные пособляет».

Пізніше мед у комбінації з риб'ячим жиром почали застосовувати при лікуванні великих ранових поверхень. Так, наприклад, через 10—12 днів після застосування таких комбінованих пов'язок відмічалося повне загоювання рани з утворенням твердого рубця, (мал. 6 і 7).

Мед у поєднанні з риб'ячим жиром почали застосовувати і при лікуванні інфікованих (гнійних) ран.

Так, радянський хірург Я. М. Криницький дістав добрі результати при лікуванні медово-жировою маззю 48 хворих, у яких були інфіковані рани з некротичними (омертвілими) нальотами на їх поверхні. Через 5 днів після початку лікування у 90% хворих сталося відокремлення некротичних тканин і настала швидка епітелізація.

Добрі результати одержав Я. М. Криницький і при лікуванні цим методом 37 хворих з в'яло гранулюючими ранами: через 3—4 дні рани у 98% хворих вкрилися пишними яскраво-червоними грануляціями.

На підставі своїх клінічних спостережень Я. М. Криницький зробив висновок, що бджолиний мед прискорює процес загоювання ран. Він вважає, що наявність бджолиного меду в рані призводить до різкого збільшення вмісту в рановому секреті глютатіону — речовини, яка відіграє винятково важливу роль в окисно-відновних процесах організму, стимулюючи ріст і поділ клітин, тим самим сприяючи загоюванню ран (табл. 8).

У клініці Томського медичного інституту проф. С. М. Смирнов (1940) застосував бджолиний мед при лікуванні 75 хворих з вогнестрільними ранами і дійшов до висновку, що при ранах, які мають млявий перебіг, мед стимулює ріст тканин.

Заслужений лікар УРСР О. С. Будай у своїй сільській практиці застосовував мед для лікування ран і виразок, які довго не загоювалися [23]. Автор наводить таке спостереження:

«Інвалід Вітчизняної війни Ш., 25 років. На тиловій поверхні правої стопи великий рубець. Посередині рубця є виразка розміром 3x5 см з заглибленим, лискучим сіруватим дном, з омертвілими, валикоподібними краями. За словами хворого, такий стан стійко тримається останні три місяці. Застосовували мазь Вишневського, світлолікування та інші методи; поліпшення не настало. Після застосування меду в мазьових пов'язках загоювання виразки настало через 22 дні».

Ці спостереження різних авторів дають можливість говорити про те, що мед безперечно прискорює процес загоювання рани.

А. Е. Гельфман (1946) в евакогоспіталі проводив лікування хворих з ранами, які довго не загоювалися, іонофорезом (електрофорезом) меду. Спостереження були проведені на 35 хворих, які мали вогнестрільні переломи, ускладнені остеомієлітом (запалення кісткового мозку), рани, що довго не загоювалися і повільно гранулювали. Автор показує, що іонофорез меду викликає активний розвиток грануляцій. Рани, які були вкриті дряблими анемічними грануляціями з гнійним виділенням у значній кількості, після іонофорезу меду ставали чистіші, повнокровніші і добре загоювалися.

Застосування меду при захворюваннях верхніх дихальних шляхів

Застосування меду для лікування у вигляді інгаляцій має початок у глибокій давнині. Особливо добрі терапевтичні результати відмічені при лікуванні цим методом захворювань верхніх дихальних шляхів. У зв'язку з цим значний інтерес становлять спостереження, проведені лікарем Я. А. Кізельштейном, при лікуванні 20 хворих атрофічними процесами верхніх дихальних шляхів.

Автор користувався звичайним інгаляційним апаратом, пристосованим для розпилення водних розчинів; як розпилювач застосовувався 10% розчин бджолиного меду. Кожний сеанс лікування тривав 5 хвилин.

Для ілюстрації ефективності методу наведемо кілька прикладів з праці Я. А. Кізельштейна.

Хвора С., 30 років, протягом 3 років відмічає сухість у глотці і постійне бажання відхаркуватися. Об'єктивно: слизова задньої стінки глотки суха, вкрита гнійним виділенням; те саме відмічається і в носоглотці. Після 10 сеансів інгаляції відчування сухості в глотці зникло, слизова оболонка волога, гнійних накладень немає.

Хвора Л., 35 років, давно хворіє на різко вираженний атрофічний катар верхніх дихальних шляхів з значною кількістю гнійних кірок на слизовій носа, задній стінці глотки і на справжніх голосових зв'язках. Після 15 сеансів медових інгаляцій хвора відчула значне поліпшення, яке об'єктивно виявилося в повному зникненні гнійних кірок у носі, глотці і на голосових зв'язках.

Хвора Д., 50 років, хворіє на озену (смердючий нежить) з типовою об'єктивною картиною. Після 19 сеансів медових інгаляцій смердючість стала ледве відчутною, кірки зникли, слизова носа нормально гіперемійована, волога.

Хвора С., 32 років, протягом кількох років відмічає сухість у глотці і періодичну втрату голосу, слизова носа і задньої стінки глотки без особливих змін, слизова гортані і верхніх відділів трахей вкрита гнійними кірочками. Зроблено 7 інгаляцій, після чого почуває себе значно краще. Гнійні кірки зникли, голос чистий.

З 20 хворих, лікованих інгаляціями меду, тільки в двох не настало поліпшення. Слід відзначити, що всі ці хворі до лікування їх медовими інгаляціями протягом тривалого строку перебували під наглядом лікаря Я. А. Кізельштейна і користувалися звичайним консервативним лікуванням, яке не дало їм помітного поліпшення.

Застосування меду при простудних захворюваннях

Відомості про застосування меду для лікування при простудних захворюваннях мають коріння в глибокій давнині. Нам відомо багато сімей, які купують мед тільки для цього, бо він користується заслуженою популярністю чудових домашніх ліків при простудних захворюваннях. Проте мед заслужив славу універсального протипростудного засобу не тільки в чистому вигляді, а й у поєднанні з іншими продуктами харчування і ліками. Одні автори (К. Апініс, С. Кнейп та ін.) при простудних захворюваннях рекомендують приймати мед з теплим молоком, другі (Г. Гертвіг, А. Мартене та ін.) дістали добрий і швидкий терапевтичний ефект у зв'язку з застосуванням меду з соком лимона (сік 1/2 — 1 лимона на 100 г меду), треті (Ад. Артель, Ед. Бауер та ін.) рекомендують мед у теплому буркуновому чаї (на чашку буркунового чаю одну столову ложку меду), четверті (Д. Швікуле та ін.) вважають добрим засобом сироп із соку хріну і меду (у співвідношенні 1:1).

Слід пам'ятати, що при прийманні меду як ліків при простудних захворюваннях треба 2—3 дні дотримуватися постільного чи кімнатного режиму, бо в цих випадках мед викликає сильні випоти.

Застосування меду при захворюванні легень

Застосування бджолиного меду при захворюваннях легень було відоме з давніх давен. Про це писав ще Гіппократ, вважаючи, що «медовий напій... виводить харкотиння і заспокоює кашель».

Про застосування бджолиного меду при захворюваннях легень було відомо медицині Стародавньої Індії. Так, у книзі індусів «Аюр-веда» («Книга життя») зазначається, що мед з молоком є найкращим засобом проти виснаження організму і туберкульозу легень.

Авіценна писав, що суміш меду з пелюстками троянди добре допомагає при початкових стадіях туберкульозу. Він вважав найбільш ефективним застосування цієї суміші ранком, до 12-ої години дня.

У старовинних рукописних лікарських порадниках наводяться численні рецепти, до складу яких входить мед. Ці ліки рекомендують при легеневих захворюваннях.

У народній медицині вже протягом кількох сотень років при туберкульозі легень застосовується мед з МОЛОКОМ або мед с внутрішнім жиром тварин. Відомо, що майже 100 років тому хворі при легеневих кровотечах приймали мед як у чистому вигляді, так і в суміші з соком сирої моркви або ріпи.

С. П. Зелінський у своїй книзі «Материалы по народной медицине у армян некоторых местностей Закавказья» ще в кінці минулого століття писав, що в народній медицині цих міст рекомендується при сухотах давати хворому мед.

Незважаючи на наявність у нашому розпорядженні численних прикладів, які свідчать про те, що бджолиний мед є чудовим засобом при туберкульозі легень, ми не схильні приписувати йому специфічних властивостей при цьому захворюванні. Проте можна твердити, що мед діє загальнозміцнююче і тим самим сприяє боротьбі організму з туберкульозною інфекцією.

Доказом цього є проведені нами в клініці, керованій заслуженим діячем науки Ф. А. Удінцевим, спостереження над групою хворих на туберкульоз легень, яким давали 100—150 г меду на день. В результаті цього у хворих було відмічене поліпшення самопочуття, приріст ваги, зменшення кашлю, збільшення гемоглобіну, сповільнення реакції осідання еритроцитів.

Застосування меду при захворюваннях серця

При різних захворюваннях серця бджолиний мед застосовувався вже здавна.

Авіценна вважав, що мед є чудовим засобом при захворюваннях серця, і широко рекомендував хворим щодня приймати помірну кількість меду і солодкого гранату.

У народній медицині мед широко Використовується при лікуванні слабості серцевого м'яза, грудної жаби, тошо.

М'яз серця безперервно працює і для компенсації витрачання енергії потребує глюкози. Це було доведене ще в 1901 г, на Міжнародному конгресі фізіологів, де демонструвалося ізольоване серце теплокровної тварини. Завдяки додаванню до фізіологічного розчину невеликої кількості глюкози (0,1%), ізольоване серце продовжувало працювати протягом 4 днів.

Через те що основною складовою частиною меду є глюкоза, зрозумілим є сприятливе діяння його на м'яз серця.

За повідомленнями ряду авторів (проф. М. Б. Голомб, Ад. Рафф. та ін.), тривале (1—2 місяці) вживання меду всередину по 50—140 г (в середньому 70 г) за добу у хворих з тяжкими серцевими захворюваннями призводить до поліпшення загального стану, до нормалізації складу крові, підвищення процента гемоглобіну, а також серцево-судинного тонусу.

У харчовий режим деяких хворих при різних захворюваннях, які супроводяться явищами недостатності серцево-судинної системи, вводили мед, застосування якого створювало найкращі умови для живлення серцевого м'яза.

Таким чином, при захворюваннях серця рекомендується включати бджолиний мед у щоденний раціон як дієтичну поживну речовину.

Застосування меду при захворюванні шлунково-кишкового тракту

Народна мудрість говорить: Мед — кращий друг шлунка.

Є літературні вказівки, згідно з якими вживання меду добре впливає на процес травлення в кишечнику. Пояснюється це тим, що марганець і залізо, які містяться в меду, прискорюють процес травлення, поліпшуючи таким чином засвоєння організмом їжі.

Деякі автори вважають, що вживання меду особливо добре допомагає при запорах.

Відомо, що прийнята людиною їжа затримується в шлунку 2—3 години і більше, де на неї діє шлунковий сік.

Нас цікавив вплив меду на виділення шлункового соку. Для цього ми спостерігали групу зовсім здорових людей, групуй хворих, які страждають гастритом з підвищеною кислотністю, і групу хворих із зниженою кислотністю.

Після вивчення секреторної (видільної) діяльності шлунка натщесерце без усякого подразнення спостережуваним через кілька днів відпочинку при тих же умовах як подразник давали водний розчин спирту, розчин липового та молочного меду № 60.

Спостереження показали, що липовий і молочний мед (№ 60) знижують виділення шлункового соку і кислотність. Проте слід відзначити, що при ахілії (відсутності в шлунковому соку соляної кислоти) розчини меду № 60 викликають навіть незначне підвищення загальної шлункової кислотності.

Ряд авторів на підставі клінічних спостережень приходить до висновку, що годування самим тільки бджолиним медом або медом у поєднанні з основними харчовими речовинами в людей з високою шлунковою кислотністю викликає її зниження. Таким чином, бджолиний мед може бути використаний як лікарський засіб при ряді шлунково-кишкових захворювань, які супроводяться підвищеною кислотністю.

В. П. Григор'єв спостерігав у клініці хворого, який страждав гастритом з підвищеною кислотністю і приступами болів, що супроводилися іноді непритомністю. Виявилося, що єдиним ефективним лікувальним засобом для цього хворого був бджолиний мед.

Клінічні спостереження, проведені рядом вчених (проф. Н. К. Мюллер і 3. А. Архипова, проф. Ф. К. Меншиков і С. І. Фельдман та ін.), показують, що мед є цінним дієтичним засобом при виразковій хворобі: при лікуванні ним зникають болі, печія, нудота, підвищується вміст гемоглобіну в крові.

Спостереження показують, що при лікуванні виразкової хвороби треба приймати мед за 1^1/2—2 години до приймання їжі, або через 3 години після їди. Найкраще приймати мед за 1^1/2—2 години до сніданку і обіду і через З години після вечері. Добрий ефект буває при прийманні меду у вигляді розчину (розчинити порцію меду в склянці теплої перевареної води).

Бджолиний мед, залежно від часу приймання його, може бути успішно використаний також для лікування хворих з низькою кислотністю. Якщо приймати мед за 1^1/2—2 години до їди, то він пригнічує виділення шлункового соку, — навпаки, при прийманні його безпосередньо перед їдою, мед стимулює виділення шлункового соку.

Вживання водного розчину меду в теплому вигляді сприяє розрідженню слизу в шлунку і найвищому всисанню, не подразнюючи кишечника і знижуючи кислотність. Навпаки, медовий водний розчин у холодному вигляді підвищує кислотність, затримує вміст шлунка і подразнює кишечник.

Акад. К. М. Биков у ході дослідів по вивченню різних подразників, що діють на шлункову секрецію, установив, що давання піддослідним тваринам меду викликало виділення з шлуночків рідини з лужною або слабокислою реакцією. Це явище було настільки демонстративним, що автор схильний був шукати причину його в будь-яких порушеннях з пошкодженням слизової оболонки шлуночків, але нічого не виявив. Після припинення давання меду через кілька днів у собак знову відновлювалася нормальна шлункова секреція. К. М. Биков приходить до висновку: «Ніякого сумніву у нас не лишалося, що неадекватний (невідповідний. — Н. І.) подразник для тварин, але, звичайно, абсолютно нешкідливий за звичайними поняттями став джерелом дуже глибокого функціонального порушення секреторного процесу».

Діяння бджолиного меду при виразковій хворобі у 1944 р. було перевірене в дієтичному відділенні Московської лікарні імені О. О. Остроумова проф. Н. К. Мюллером і 3. А. Архиповою. Лікування бджолиним медом було проведене у 155 хворих виразковою хворобою. Ці дослідження показали, що мед нормалізує кислотність і виділення шлункового соку та сприятливо впливає на явища суб'єктивного характеру: печія і відригування після лікування зникли у 111 хворих із 113; болі припинилися у 101 хворого з 111, зменшилися у 8 і лишилися у 2 хворих. До лікування медом нормальне випорожнення було у 68 хворих, запори — у 47; після лікування нормальне випорожнення було у 107 хворих, запори лишилися у 8 хворих.

Завдяки зазначеному лікуванню 11 хворих мали приріст ваги 1 кг, 32 хворих — 1—2 кг, 31 хворий — 2—3 кг, 22 хворих — 3—4 кг, 9 хворих — 4 кг і більше, у 2 хворих вага не змінилася.

У терапевтичній клініці Курського медичного інституту (проф. Ф. К. Меншиков і С. І. Фельдман) протягом З років застосовували бджолиний мед при лікуванні хворих з виразковою хворобою. Із 46 хворих 18 лікувалися стаціонарно і 28 амбулаторно. Лікування медом дало демонстративний позитивний ефект: досить швидко зникали болі, нормалізувалося випорожнення, поліпшувався апетит, знижувалася секреція і кислотність шлунка, зростала вага; вміст гемоглобіну збільшувався на 6—15 ділень (в середньому на 12 ділень), число еритроцитів — в середньому на 600 000, помітно, збільшилося число лейкоцитів; хворі, що перебували в стаціонарі, мали приріст ваги в середньому 2,8 кг, а ті, що лікувалися амбулаторно, — в середньому 2, 2 кг за місяць. В результаті лікування медом у 28 хворих загальна кислотність знизилася на 10—22, а вміст вільної соляної кислоти — на 10—16. При рентгеноскопії у 14 хворих, що лікувалися в стаціонарі, була виявлена ніша (Заглиблення в стінці шлунка); через 4 тижні лікування у 10 хворих вона зникла. З 14 хворих, що лікувалися амбулаторно, через 4—6 тижнів лікування ніша зникла у 10 хворих.

В Басмалній лікарні Москви (лікар В. І. Семенова під керівництвом проф. І. А. Левінсона) лікувалося медом 57 хворих на виразкову хворобу. При цьому 29 із них діставали тільки мед, а 28 хворих — мед у комплексі з іншими ліками. Завдяки проведеному лікуванню у всіх хворих зникли болі, знизилася кислотність шлункового соку, припинилися шлункові кровотечі, нормалізувалося випорожнення, зникла ніша і т. д.

Аналогічні результати при лікуванні 11 хворих виразковою хворобою медом у комплексі з іншими ліками були одержані в Московському гарнізонному госпіталі (майор медичної служби Д. А. Гросман). У хворих припинилися відригування, блювання, нудота, шлункові кровотечі, нормалізувалася кислотність шлункового соку.

Позитивні результати лікування медом 11 хворих на виразкову хворобу були відмічені також у 2-й Московській міській лікарні.

Велику наукову цінність становлять спостереження, проведені в терапевтичній клініці Іркутського медичного інституту. З 1944 по 1949 р. там лікувалося бджолиним медом 600 хворих на виразкову хворобу.

У дисертації М. Л. Ходкіна описує 302 хворих, у яких був найбільш типовий перебіг хвороби.

Серед хворих з виразковою хворобою було 253 (85,4%) чоловіки і 49 (14,6%) жінок. Підвищена кислотність була в 76 (34,3%) хворих, нормальна — в 67 (30,2%), знижена — в 54 (24,7%), ахлоргідрія (відсутність кислотності) — у 24 (10,8%).

Спостереження показали, що коли при звичайних дієто-медикаментозних методах лікування клінічне видужання спостерігалося в 61% хворих і болі не припинилися у 18% хворих, то при лікуванні медом видужання наставало в 79,7—84,2%, а болі лишалися на кінець лікування тільки в 5,9%. Рентгеноскопічно встановлено, що ніша зникла (виразка зарубцювалася) при звичайному лікуванні в 29% хворих, а при лікуванні медом — у 59,2% хворих. При лікуванні медом скорочувався час середнього перебування хворого в лікарні.

Було відмічене загальнозміцнююче діяння меду на організм хворого: наростала вага тіла, поліпшувався склад червоної крові, нормалізувалася кислотність шлункового соку, знижувалася збудливість нервової системи. Хворі ставали спокійними, бадьорими, життєрадісними.

Таким чином, спостереження не тільки народної медицини, а й сучасної клініки показують, що бджолиний мед є чудовим засобом при виразковій хворобі шлунка і дванадцятипалої кишки.

Щоб простежити, як просувається мед по шлунково-кишковому тракту і як він впливає на ритмічні рухи останнього у здорових і хворих людей, ми провели рентгенологічні дослідження у ряду людей.

При першому дослідженні вони діставали барієву кашу (білий порошок сірчанокислого барію, який збовтується у воді), при другому (через дві доби) барієва каша була старанно змішана з 100 г липового меду, при третьому (через кілька днів) барієва каша змішувалася з 100 г молочного меду №60 і, нарешті, при четвертому барієва каша змішувалася з 75 г цукру, відповідно до процентного вмісту цукру в меду.

У дослідженнях встановлено, що барієва каша в поєднанні з медом затримується в шлунку на 1—2 години довше, ніж у чистому вигляді. Просування барієвої каші з медом по тонких і товстих кишках нічим не відрізнялося від просування самої барієвої каші або барієвої каші з цукром.

Додавання ж бджолиного меду до барію ліквідує неприємний смак останнього. Застосування барію з медом може, таким чином, використовуватися в деяких випадках при рентгенологічних дослідженнях шлунково-кишкового тракту.

Застосування меду при хворобах печінки

Застосування меду при захворюваннях печінки користується великою популярністю в народній медицині. Діяння меду при захворюваннях печінки пояснюється його хіміко-біологічним складом. Встановлено, що глюкоза є не тільки поживним матеріалом для клітин тканин, але й підвищує вона запаси глікогену в печінці і поліпшує процеси тканинного обміну.

Печінка є фільтром для знешкоджування бактеріальних отрут. Глікоген же посилює цю функцію печінки, чим сприяє підвищенню опірності організму до інфекцій. У зв'язку з викладеним у клініці широко застосовується внутрішньовенне введення глюкози (основного компоненту меду).Нижче наведено кілька прикладів високого лікувального діяння меду при хворобах печінки.

Хворий С-в у 1922 р. захворів на гепатит (запальне захворювання печінки). Зважаючи на різку слабість, часте блювання і болі в ділянці печінки, йому був запропонований постільний режим, сувора дієта і прописане медикаментозне лікування. Проте все це не мало лікувального ефекту. С-в вирішив лікуватися засобом народної медицини — медом. Незабаром у нього зникла жовтяниця, припинилися болі, до цього часу він почуває себе здоровим.

Хворий Л-в довго хворів на холелітіазис (жовчнокам'яна хвороба) і холецистит (запалення жовчних шляхів). Нестерпних болів він позбувся завдяки систематичному вживанню всередину меду. Хвора A-а страждала на гепатит і вилікувалася від цього захворювання тільки бджолиним медом.

Останній час при захворюванням печінки і жовчних шляхів мед для лікування почали застосовувати також і в клініці.

Застосування меду при захворюваннях нервової системи

У стародавній Греції і Римі «мед вважали заспокоюючим і снотворним засобом».

Авіценна рекомендував уживати невеликі кількості меду при безсонні; великі ж дози меду можуть, на його думку, призвести до надмірного збудження нервової системи.

У старовинних російських рукописних лікарських порадниках зазначалося: «Семя горчичное, да перетрум, да инбирю, всех тех по равну, мелко толчено і смешано є медом пресным с вороборинным и тем рот полощем, или долго во рте держано, вычистит мозг главной от вредительныя мокрости, от которыя мокрости глава больна бывает». В народній медицині і в наші дні широко застосовується бджолиний мед при ряді нервових захворювань. В останній час клінічні спостереження також підтверджують високі лікувальні властивості меду при цих захворюваннях.

Ряд авторів (Ад. Ертель, Ед. Бауер, К. Апініс та ін.) відзначає, що бджолиний мед є добрим засобом для лікування захворювань нервової системи; склянка води з медом, випита хворим увечері, забезпечує йому спокійний сон.

Лауреат Сталінської премії проф. М. К. Боголєпов і В. І. Кисельова успішно лікували медом двох хворих на хорею і протягом тритижневого строку (на цей час лікування будь-якими медикаментами було виключене) дістали добрі результати: у хворих відновився сон, зникли головні болі, зменшилися слабість і подразливість, з'явилася бадьорість.

Клінічні спостереження показали, що застосування гіпертонічних (40%) розчинів глюкози при нервових захворюваннях дає швидкий ефект. Звичайно вже після перших трьох вливань глюкози відмічається суб'єктивне поліпшення, зменшуються головні болі, поліпшується зір тощо. Поряд з цим відмічається також і об'єктивне поліпшення загального стану хворого. Таким чином, застосування меду при деяких захворюваннях нервової системи дає добрий результат.

Лікарі, які застосовували бджолиний мед при захворюваннях нервової системи, відзначають його високі лікувальні властивості. Це стає зрозумілим, якщо врахувати, що основна складова частина меду припадає на глюкозу.

Застосування меду при шкірних захворюваннях

У народній медицині протягом віків успішно застосовуються медова мазь і медові коржі при захворюваннях шкіри.

У літературі (проф. К. Ф. Висоцький, М. Н. Дітріх та ін.) не раз зазначається, що ще в XII столітті жителька села Ласкова Февронія — дочка бортника (пасічника), що мала дар «исцелять недуги разные» і насамперед шкірні, широко застосовувала мед.

В стародавніх рукописних лікарських порадниках дається багато порад, як лікувати шкірні захворювання медом.

Доктор медицини А. Чаруковський у книзі «Народная медицина, примененная к русскому быту и разноклиматности России», виданій понад 100 років тому, писав, що для «лікування наривів — товстошкірних (на підошвах, долонях) слід уживати мед з мукою у вигляді медового коржа».

А. Я. Віолін у своїй праці «Медицина Китаю» відносно застосування меду при шкірних захворюваннях писав, що проти карбункула і дуже болючих наривів служать припарки з листя полину та головок часнику, стовчених з кількома зернинами солі, маленької квасолі з оцтом і медом.

У 1945 р. науковими працівниками дерматологічної клініки II Московського медичного інституту імені Й. В. Сталіна була опублікована праця про успішне лікування медом 27 хворих, які страждали в основному фурункулами та карбункулами.

Значний інтерес становить повідомлення цих авторів про вилікування медом однієї хворої з туберкульозом шкіри. «В одному випадку туберкульозу шкіри лиця з значною кількістю великих горбиків на верхніх і нижніх кінцівках ми дістали від комбінованого застосування меду блискучий ефект... Під впливом медових пов'язок горбики швидко звільнялися від некротичних стрижнів і енергійно рубцювалися; одночасно хвора протягом 12 днів діставала всередину щодня по 60 г меду». Повідомлення про лікування шкірного туберкульозу медом зустрічаються і в старих лікарських порадниках народної медицини.

Застосування меду в лікувальній косметиці

Лікувальна косметика (що означає «майстерність прикрашувати») ставить за мету зберегти здоровою і зробити красивою шкіру, яка захищає організм від шкідливих впливів зовнішнього середовища. Винятково важливу роль у лікувальній косметиці відіграє бджолиний мед, на особливі властивості якого зберігати «хороший колір лиця» вказував великий лікар стародавності Гіппократ. Проф. М. М. Бременер, проф. Д. І. Ласе і лікар М. Г. Полікарпова та інші автори зазначають, що для зміцнення і пом'якшення шкіри рекомендуються так звані медоносні маски, що складаються з чистого меду або суміші його в рівних частинах з яєчним жовтком і сметаною.

Найбільш поширений рецепт медової маски: 100 г бджолиного меду (якщо мед закристалізувався, то його треба трохи підігріти) зміщують з 25 г спирту і 25 г води до одержання однорідної маси. Медову маску наносять ватним тампоном і накладають тонким шаром на очищену маслом шкіру на 10—15 хвилин, а потім змивають теплою водою і суху шкіру трохи припудрюють. Широко застосовуються також жовтково-толоконно-медова, жовтково-медова, білково-медова та інші маски, до складу яких входить мед.

До складу жовтково-толоконно-медової маски входить: одна чайна ложка бджолиного меду, одна столова ложка толокна і один яєчний жовток. Готування суміші: до збитого яєчного жовтка додають чайну ложку меду і столову ложку толокна і розтирають до одержання однорідної маси.

Жовтково-медова маска складається з однієї чайної ложки меду, однієї чайної ложки гліцерину і одного яєчного жовтка. Всі ці речовини старанно розтирають до одержання однорідної маси.

Медові маски — ефективна косметична процедура, що діє значно енергійніше, ніж креми і мазі, вони не тільки пом'якшують, але й живлять шкіру. Завдяки своїм високим гігроскопічним властивостям мед вбирає шкірні виділення, його інгібітори[24] знезаражуюче діють. Медові маски, медові розчини, креми і мазі надають шкірі свіжості, бархатистості, згладжуючи зморшки, шорсткуватості і т. д.

Проф. А. І. Картамишев і В. А. Арнольд при сухій шкірі лиця рекомендують застосовувати медову маску так: 1) лице вимити теплою водою, зробити гарячий компрес;

2) шкіру лиця змазати маслом або олією;

3) на лице накласти рівний тонкий шар вати з вирізаними отворами для рота і очей;

4) медову мазь (пшеничного борошна 30 г, води 20 г і чистого меду 50 г) пензликом або ватним тампоном нанести на ватну прокладку і маску лишити на 20 хвилин;

5) знявши ватну маску, просочену медом, зробити 2— З гарячі компреси, промити лице водою кімнатної температури;

6) на бажання пацієнта — легкий грим, припудрювання.

Застосування меду при захворюваннях очей

У Стародавньому Єгипті бджолиний мед вважався одним з найефективніших лікувальних засобів при численних захворюваннях очей. У стародавньоєгипетському медичному папірусі Еберса вказується, що медові мазі успішно застосовувалися для лікування захворювання очей. Цікаво, що в папірусі Еберса поряд з описанням рецепта готування медової мазі і способу застосування її є помітка червоною фарбою: «Запам'ятай це, бо це справді добрий засіб». На сторінках старовинних російських рукописних лікарських порадників перелічено немало засобів, для лікування різних захворювань очей, до складу яких входить мед.

Проф. Гаузер понад 100 років тому (1846) писав, що бджолиний мед є добрим терапевтичним засобом при опіках, і, зокрема, при опіках очей. Це висловлювання автор ілюструє таким спостереженням.

«Людина, 33 років, впала з двома відрами гарячої води і сильно обпеклася, так що шкіра на правій стороні лиця зовсім зійшла, повіки правого ока сильно припухли, сполучна оболонка почервоніла і дуже боліла; права сторона шиї тільки місцями вкрита пухирями, а на решті місць оголена; праве плече сильно почервоніло, а місцями вкрите пухирями, переднє плече дуже червоне.

Хворий відчув дуже сильні болі в лиці і в оці, крім того, скаржився на біль у голові, шум в ушах, спрагу і слабість. Пульс був прискорений (95). Обпечені місця щодня двічі вкривали медом... Обпечені місця вкривалися корою. Опух повік зменшувався, хворий легко міг розплющувати очі і можна було бачити очне яблуко з почервонілою в куту ока сполучною оболонкою. Застосування меду продовжували; на 6-й день очне яблуко було зовсім чисте, опух повік зник, і струпи, так само як і шкірка на місцях, сильно почервонілих, відокремилися. На 15-й день хворий залишив госпіталь».

У 1898 р. журнал «Русский пчеловодный листок» опублікував повідомлення доктора Гікса, який вважав, що мед є чудовим засобом при запальних станах очей.

В наші дні, коли медицина збагатилася рядом нових лікувальних препаратів (сульфаніламіди, антибіотики тощо), мед не втратив свого важливого значення і в багатьох випадках при консультації лікаря-спеціаліста може бути використаний з значним терапевтичним ефектом при різних захворюваннях очей.

У Сухумі А. X. Михайлов застосовує евкаліптовий мед[25] у вигляді мазі при лікуванні запалення повік, сполучної оболонки і роговиці очей, виразок рогової оболонки та інших захворювань очей і дістає добрі результати. В очній клініці II Московського медичного інституту імені Й. В. Сталіна проф. Н. О. Плетньова успішно лікує медом хворих на кератит (запалення рогової оболонки ока).

На пропозицію проф. Є. М. Фішера в очному відділенні Одеської обласної клінічної лікарні широко застосовується медова мазь при різних ураженнях рогової оболонки. Спочатку мед застосовувався лише у вигляді 3% сульфідинової мазі для заміни вазеліну. Проте незабаром помітили, що мед сам по собі має високі лікувальні властивості. Медово-сульфідинова мазь чудово діяла при виразках рогової оболонки, які мали дуже млявий перебіг, значно прискорюючи процес рубцювання. У хворих з тяжким кератитом, які безуспішно лікувалися 30% розчином альбуцид-натрію в краплях, а також сульфідиновою маззю на вазеліні, різкий перелом у сторону поліпшення наставав тільки після застосування медово-сульфідинової мазі. Значна частина хворих з кератитом і виразками рогової оболонки лікувалася чистим медом; при цьому були одержані дуже добрі результати.

Хвора Д-а прибула з діагнозом кератиту, з частими рецидивами, старими помутніннями і свіжими висипаннями на роговиці. До прибуття в очне відділення хвора безуспішно лікувалася протягом тривалого часу різними ліками. Після застосування медової мазі свіжі помутніння роговиці швидко розсисалися, а старі помутніння проясніли. Зір у хворої через 16 днів лікування підвищився з 0,4 до 1,0.

Скрофульозний кератит у ряду хворих добре піддавався лікуванню медом. Чиста медова мазь у цій же лікарні також успішно застосовувалася при лікуванні опіків рогової оболонки вапном.

Застосування меду в післяопераційному періоді

Після деяких операцій, зокрема щелепно-лицевих, доводиться застосовувати особливу дієту, яка не тільки повинна містити достатню для хворого кількість калорій, а й одночасно благотворно діяти на перебіг і загоювання ранової поверхні. При повній неможливості жування і утрудненому ковтанні звичайно вводять рідку і пюреподібну їжу. В цьому відношенні незамінним харчовим продуктом є бджолиний мед, який хворий може приймати у значних кількостях, не пережовуючи. Бджолиний мед так само благотворно діє на прискорення загоювання ранової поверхні. Мед можна давати хворому в розчині настою шипшини, в сирому соку з ягід, фруктів, овочів. Можна також давати мед не тільки в поєднанні з вітамінами, а й з білком, кальцієм тощо. Хворий з великим задоволенням харчуватиметься рідким медом, змішаним з тертим сиром, яєчним жовтком, вершками тощо. Після приймання рідкого бджолиного меду, який сам по собі має високі знезаражуючі властивості, потреба в дезинфекції порожнини рота хворого (звичайної при таких операціях) відпадає. Наведемо такий приклад.

Хворому А-ву, 63 років, в 1949 р. була зроблена резекція гортані з видаленням злоякісного опуху. Після операції він діставав живильні клізми, які викликали болі і подразнення кишечника. Хворий почав харчуватися медом, в результаті чого в нього різко зменшилися болі в гортані і було відмічене швидке загоювання рани з добрим твердим рубцем. Швидко зникло болюче почуття голоду, якого зазнавав хворий до приймання меду. З'явився спокійний, освіжуючий сон. Шлунково-кишковий тракт почав нормально функціонувати. Незабаром A-в міг приймати всяку їжу; він був достроково виписаний з клініки і приступив до роботи. До цього часу A-в продовжує працювати з попереднью енергією. Лікарсько-трудова експертна комісія визнала його здоровим і цілком працездатним.

Значення меду для дитячого організму

У нашій країні піклування про дітей піднесене на незнану в історії людства висоту.

Подібно до садівників, які вирощують облюбовані дерева, мільйони радянських людей з безмежною любов'ю виховують дітей, пам'ятаючи, що «виховуючи дітей, теперішні батьки виховують майбутню історію нашої країни і, значить, і історію світу» (А. С. Макаренко).

Комуністична партія і Радянський уряд приділяють виняткову увагу зміцненню і охороні здоров'я підростаючого покоління.

У нашій країні створено всі умови для нормального фізичного розвитку дітей і виховання їх здоровими, бадьорими і сильними. У цій найважливішій справі величезну роль відіграють також повноцінне й раціональне харчування дітей.

Літературні дані, а також особисті спостереження свідчать про те, що заміна цукру медом у раціоні дітей сприятливо впливає на формування дитячого організму.

Дійсний член Академії медичних наук СРСР, заслужений діяч науки проф. В. І. Скворцов науково обгрунтував цей погляд. Він вважає, що залишки цукру під впливом бактерій у порожнині рота розкладаються, утворюючи кислоти, особливо молочну, що призводить часто до повільного, але дуже значного декальцинування (руйнування) зубів.

Бджолиний мед протилежно до цукру має активні антибіотичні властивості, а також потенціальну лужність і завдяки цьому сприяє дезинфекції порожнини рота. У зв'язку з цим можна вважати, що мед сприятливо впливає на зуби. Недарма 10—15% водний розчин меду широко застосовувався в народній медицині для лікувальних полоскань при численних захворюваннях порожнини рота, зіву. В останній час мед у вигляді інгаляції застосовується і в науковій медицині.

Проведені протягом останніх десятиріч спостереження підтвердили виняткову цінність бджолиного меду, як дуже важливого продукту харчування і лікувального засобу для організму дитини.

Дослідників цікавило питання про вплив меду на вміст гемоглобіну в крові у здорових дітей.

Ми спостерігали в оздоровчому закладі дітей, яким додатково в харчовий раціон включали мед. У одного з двох братів, який не діставав меду, вміст гемоглобіну в крові через 40 днів підвищився на 4%, тоді як у другого, що діставав мед, вміст гемоглобіну підвищився на 13%. У дитини Л. після введення додатково в харчовий раціон меду вміст гемоглобіну в крові підвищився на 23%.

В. О. Темнов описав спостереження, проведені лікарем Жуковою в дитячому садку над 20 дітьми у віці від 3,5 до 6,5 року, які діставали мед. Деякі з спостережуваних дітей захворіли на кір і свинку. «Ті, що захворіли під час медолікування, переносили ці хвороби дуже легко, без усяких ускладнень. За півтора місяця медолікування діти значно зміцніли, стали веселіші і жвавіші, менш примхливими, мали міцний сон. У дітей спостерігався приріст ваги, причому за перші два тижні він виявився в середньому в 2,1 кг. Незважаючи на жаркий літній період, дизентерії і шлунково-кишкових захворювань у дітей не спостерігалося».

Ще цікавіші результати мав професор М. Б. Голомб. Він застосовував мед при токсико-інфекційних поносах у дітей і дійшов висновку, що при лікуванні медом діти легко переносять захворювання і швидше видужують. При цьому слід відзначити, що проведені професором М. Б. Голомбом у дитячій клініці Дніпропетровського медичного інституту спостереження показали, що введення в дитячий харчовий раціон бджолиного меду мало благотворний вплив не тільки на прискорення видужання, але також сприяло приростові ваги. Він установив, що хворі діти, які діставали бджолиний мед, мали приріст ваги більший ніж у два з половиною раза порівняно з дітьми такого ж віку, які діставали це лікування, але без бджолиного меду.

Л. К. Третяк з співавторами в праці «Опыт лечения дизентерии медом» зазначали, що в тяжких випадках дизентерії виявленого лікувального ефекту при застосуванні меду не спостерігалося. Проте при легкій формі дизентерії відмічався сприятливий вплив меду на урегулювання (частота, характер) випорожнення, а також на перебіг хвороби. Так, після давання меду у випорожненні у всіх спостережуваних хворих зникала кров і видужували вони швидше, ніж хворі, які не одержували меду. Хронічна дизентерія при лікуванні медом має сприятливіший перебіг, і хворі швидше видужують.

Клінічні спостереження показали, що медикаментозні засоби, застосовані в поєднанні з медом, давали хороший і швидкий терапевтичний ефект. Це цілком зрозуміло, бо в цих випадках лікувальне діяння виявляли не тільки медикаменти, а й численні компоненти меду.

У літературі є вказівки на те, що при нічному нетриманні сечі в дітей лікування глюкозою дає добрі результати. Ми провели спостереження відносно ефективності застосування меду при цьому захворюванні. Діти діставали додатково в харчовому раціоні мед ранком і увечері, в результаті чого деякі з них зовсім позбулися зазначеного захворювання.

Багато десятиріч тому в народній медицині було відомо, що вживання в їжу меду значно корисніше для організму, ніж вживання цукру.

Ложка меду в харчовому раціоні дитини дає їй значно більшу користь, ніж 20—25 г цукру. Це пов'язане з тим, що цукор — тільки висококалорійний вуглевод, тоді як мед є цінним поживним продуктом, що містить важливі хіміко-біологічні речовини. В меду виявлена також фолієва кислота, яка має велике значення для ростучого організму, бо вона поліпшує нормальний склад червоної крові (збільшується число еритроцитів і процент гемоглобіну).

Проф. П. Різга вважає, що введення меду в дитячу дієту сприяє зміцненню здоров'я слабких дітей, бо в них у крові збільшується кількість еритроцитів (червоних кров'яних тілець). Винятково велика роль меду в харчуванні грудних дітей, особливо коли материнського молока їм не вистачає і його доводиться заміняти коров'ячим молоком. Якщо підсолоджувати молоко звичайним цукром (буряковим, тростинним), то до переходу в кров цукор повинен розщепитися в шлунково-кишковому тракті на моносахариди (глюкоза, левульоза), подібно до тих, які є складовою частиною меду.

Бджолиний мед потрібний дітям ще й тому, що з нього їхній організм дістає залізо, якого мало в материнському і коров'ячому молоці. В меду сприятливо поєднуються повноцінні сахари (глюкоза і левульоза) з органічними кислотами, ефірними маслами та іншими дуже важливими речовинами, що поліпшують апетит і стимулюють травлення.

Застосування меду при ексудативному діатезі

Ексудативний діатез — це стан організму дитини, при якому спостерігається схильність до всяких запальних захворювань шкіри та слизових оболонок. З віком у дитини ексудативний діатез проявляється дедалі рідше і може зовсім зникнути, але при несприятливих зовнішніх умовах, негігієнічній обстановці, відсутності правильного харчування тощо, може знову з'явитись і в старших дітей, причому в тяжчій формі.

При наявності в дітей, які хворіють на ексудативний діатез, туберкульозу він набуває своєрідного перебігу у вигляді так званого скрофуло-туберкульозу, або золотухи.

При діатезі спостерігаються зміни в слизових оболонках, лімфатичних вузлах і в шкірі (фліктенульозний кон'юнктивіт, кератит, хронічний нежить з інфільтрацією шкіри, гнійні отити, збільшення лімфатичних залоз, спаяних у пакети і схильних до нагноєння).

Ми вирішили вивчити питання про вплив меду на організм дітей, які хворіють на ексудативний діатез, бо при ньому, на думку ряду авторів, деякі харчові продукти (молоко, мед, яйця тощо) викликають запальні (ексудативні) процеси.

Влітку 1950 р. в одному оздоровчому закладі ми проводили спостереження над групою дітей у віці від 7 до 15 років, які діставали повноцінну їжу, збагачену вітамінами С, В, А. З цієї групи 60 дітей (деякі з них хворіли на діатез) одержували щодня ранком і ввечері по ложці бджолиного меду. Раціон, збагачений медом, на цих дітей вплинув благотворно.

Для ілюстрації впливу бджолиного меду на організм дітей, які хворіють на діатез, наведемо кілька прикладів.

Дитина Л-р, 9 років, хворіла на діатез і на хронічні запори. Вага не відповідає вікові, шкіра і видимі слизові бліді. Діставала додатково бджолиний мед. За 40 днів перебування в оздоровчому закладі дівчинка мала приріст ваги 2,5 кг; відповідно збільшився показник м'язової сили рук, підвищився вміст гемоглобіну в крові, налагодилась робота кишечника, поліпшився загальний стан.

Дитина С-л, 8 років, довго хворіла на діатез. Одержувала додатково мед. Уже через кілька днів після початку приймання меду відчула себе добре, явища діатезу почали зменшуватися, вміст гемоглобіну в крові підвищився на 13%. Дитина зміцніла і мала приріст ваги.

Дитина М-в, 9 років, хворіла на діатез, рахіт і мимовільну дефекацію. До її харчового раціону був добавлений мед. Після 40 днів вживання в їжу меду вона зміцніла, поправилася на 2,5 кг, вміст гемоглобіну в крові підвищився на 12%, мимовільна дефекація припинилася. Проявів діатезу не спостерігалося.

Отже з наведених прикладів видно, що під впливом введення в харчовий раціон меду в дітей явища діатезу зменшувалися.

Діти, які одержували мед, зміцніли, мали приріст ваги, процент вмісту гемоглобіну в крові в них підвищився, загальний стан значно поліпшився.

Безперечно, що мед значно корисніший для дитячого організму, ніж цукор, варення і цукерки, а тому треба намагатися, щоб він став складовою частиною харчового раціону дітей у тих випадках, коли протипоказань до приймання вуглеводів немає.

У нашій країні є всі можливості забезпечити дітей, насамперед хворих, або ослаблених, медом — цим корисним продуктом харчування і важливим лікувально-профілактичним засобом.

Споживання меду і проблема довголіття

Чудові мислителі і лікарі стародавності надавали медові величезного значення, вважаючи, що вживання його в їжу сприяє здовженню людського життя.

У книзі «Демокрит в фрагментах и свидетельствах древности», виданій у 1935 р., сказано таке: «За переказами, абдеритянин Демокріт внаслідок старості вирішив позбавити себе життя. Для цього він день у день відмовлявся від їжі; коли ж настали дні Тесмофорін (свято жнив — Н. І.), він поступився перед проханням домашніх жінок не вмирати під час свята, щоб вони могли відсвяткувати: наказав поставити перед собою посудину з медом і, вдихаючи запах меду, продовжив своє життя потрібне число днів; коли ж мед винесли, він помер». Як повідомляє Гіппарх, Демокріт помер у віці 107 років.

Понад 100 років тому проф. Н. Вітвіцький у своїй книзі «О благотворном влиянии меда на организм человека» писав, що польський поет Трембецький, який живився простою їжею з медом і питним медом протягом 30 років, у 80-річному віці зберіг дивну бадьорість і життєрадісність. Учителем Вітвіцького був Мюльбахер, який також щодня вживав у їжу мед і прожив 120 років.

А. Зубарев у книзі «Пчеловодство, посвященное сельским учителям» (1910) пише, що знав «споживача меду — 107-річного міщанина Тимофія, який жив у с. Назьї, по Ладозькому каналу». Таких прикладів можна навести багато.

Вивчаючи вплив роботи на пасіці і споживання меду на організм здорової і хворої людини, ми розіслали листи-анкети деяким особам, вік яких перевищує 100 років, з проханням відмітити, чи вживали вони довгий час у їжу мед і чи займалися пасічництвом. Як показали відповіді, багато з них пояснюють своє довголіття вживанням у їжу меду або роботою на пасіці.

Петро Давидович Швалев з Приморського краю, який 45 років працював на пасіці, писав, що за весь цей час нічим не хворів. Батьки Петра Давидовича досі живі і теж працюють на пасіці, а його дід — пасічник, за все своє довге життя нічим не хворів і помер у віці 105 років «від старості».

А. В. Бондаренко, з Брянської області за чотири десятиріччя пасічницької діяльності нічим не хворів. Його матері, яка теж займалася пасічництвом, у 1951 р. минуло 108 років; почуває вона себе цілком здоровою.

Чим можна пояснити той факт, що пасічники і люди, які систематично вживали в їжу бджолиний мед, мають добре здоров'я і довго живуть? Нам здається, що це залежить від комплексу сприятливих впливів: вживання в їжу чудового продукту харчування — меду, роботи на свіжому повітрі, профілактичного впливу бджолиних ужалень.

Лікувальна доза меду

Хоч мед не належить до групи сильнодіючих лікарських речовин, як, наприклад, опій, морфін, стрихнін тощо, проте і при лікуванні ним доза і час прийняття мають величезне значення.

Мед — це ліки, які з задоволенням приймають діти і дорослі. Його можна приймати не тільки в чистому вигляді, але також додаючи до різних страв, що значно поліпшує їх смакові якості.

Для лікування мед найкраще приймати в розчиненому вигляді, бо при цьому значно полегшується проникнення його складових частин у кров'яне русло, а потім у тканини і клітини організму. Спостереження показують, що добовою дозою меду для дорослої людини є 100 г, максимально — 200 г. Цю кількість слід розподіляти так: ранком — 30—60 г, вдень 40—80 г, ввечері 30—60 г. Приймати мед слід за 1 1/2—2 години до приймання їжі, або через 3 години після їди.

Дітям слід давати мед по чайній ложці (приблизно по 30 г на день).

Приймати мед слід протягом 2 місяців.

Мед є легко засвоюваним воднорозчинним вуглеводом. Збільшення добової дози понад норму, запропоновану нами, може повести до перенасичення вуглеводами, що не може не відбитися на правильному функціонуванні інсулярного апарату підшлункової залози. Ми вважаємо, що при лікуванні медом треба враховувати поріг витривалості до вуглеводів і призначати його строго індивідуально. В цьому відношенні дозволимо собі навести схему регуляції цукру в крові, складену акад. О. В. Палладіним. Із схеми видно, що глюкоза, утворена при перетравлюванні вуглеводів їжі або та, що містилася в їжі, надходить у кров з кишечника; крім того, в кров може надходити глюкоза, утворена в організмі з білка, і, нарешті, глюкоза, утворена в печінці з глікогену. В свою чергу глюкоза крові використовується на утворення глікогену в печінці і м'язах та при окисленні в тканинах на перетворення в жири. Завдяки цим протилежним процесам вміст цукру в крові при нормальних умовах є сталим. Якщо ж ті чи інші процеси будуть порушені (наприклад, зменшиться секреція інсуліну) і вміст цукру в крові підвищиться, тобто настане гіперглікемія, то цукор виділятиметься нирками і настане глюкозурія.

Літературні вказівки (Д. Н. Бучинський, 1901; В. К. Лубо, 1902; С. П. Ходкевич і Л. Ф. Ларіна, 1947 та ін.), а також наші власні спостереження підтверджують недоцільність призначення великих доз меду.

Ідіосинкразія до бджолиного меду

Ідіосинкразія — це індивідуальна підвищена чутливість організму на незначні діяння або подразнення. Розрізняють ідіосинкразію до харчових продуктів, наприклад, суниць, яєць, меду тощо, до медикаментів — йоду, брому, бджолиної отрути і пилку рослин та ін. Ідіосинкразія звичайно проявляється гострими приступами у вигляді загальної і місцевої реакцій у цілком здорових людей; у них підвищується температура тіла, з'являється нездужання, нудота, запаморочення і т. д. Найчастіше проявляється ідіосинкразія на шкірі (кропив'яний висип, екзема), в дихальних шляхах (бронхіальна астма, задишка), в шлунково-кишковому тракті (блювання, понос). У людей, особливо в дитячому віці, іноді відмічається ідіосинкразія до бджолиного меду: від чайної ложки меду з'являється кропив'янка, розлади шлунково-кишкового тракту і т. д.

Ряд дослідників намагався дати пояснення цьому явищу. А. Рут вважає, що деякі люди не можуть їсти меду тому, що в шлунку він викликає «сильне діяння осмосу, тобто витягає вологу з стінок шлунка». Автор порівнює це явище з насосом, який викачує вологу через шлункову стінку, що викликає сильні болі в шлунку. К. Балоде і Фр. Галенієк також вважають, що в деяких людей прийнятий всередину чистий мед, без інших продуктів харчування, забирає з стінок шлунка дуже багато води.

Проф. П. Різга повідомляє, що вживання всередину чистого меду викликає іноді судороги. Якщо ж приймати мед з іншою їжею або рідиною; то він ніяких неприємних явищ не викликає.

Ганна Мартене зазначає, що деякі люди мають індивідуальну схильність до меду і погано переносять його через наявність у ньому кислот. Проте навряд чи можна погодитися з висловленими вище думками, бо те, що деякі люди не переносять меду, зумовлюється не тільки явищами осмосу (просочуванням розчиненого меду крізь слизову оболонку) або впливом кислот меду.

Адже люди, що страждають ідіосинкразією до меду, добре переносять концентровані розчини цукру і кислі соки. До цього слід додати, що ми спостерігали хворих, організм яких сильно реагував навіть на приймання дуже незначних кількостей меду у водному розчині або з хлібом. У цих людей ми відзначили кропив'янку, розлади шлунково-кишкового тракту тощо. Очевидно, у бджолиному меду містяться сечовини, які для цієї групи людей з підвищеною чутливістю до нього є алергенами (чужорідними речовинами). Нам здається, що цими алергенами в меду є квіткові пилинки, багаті на білок.

Глюкоза і бджолиний мед

Як уже говорилося, основною складовою частиною меду є глюкоза, виноградний сахар. Глюкоза утворюється рослинами як продукт фотосинтезу і має величезне значення для рослин, будучи їх нормальною складовою частиною.

У 1917 р. Бюдінген запропонував застосовувати глюкозу при захворюваннях серця, щоб підвищити його скорочувальну здатність. Для цього розчин глюкози вводиться внутрішньовенно. Близько 40 років широко і успішно застосовується глюкоза, це чудове джерело енергії і прекрасні ліки, у всіх галузях медицини.

Проф Ф. А. Удінцев (1929) установив, що внутрішньовенне введення 10—20 мл 50% розчину глюкози сповільнює секрецію шлунка.

В. Баладан, Д. Каганова, Ф. Крайновська (1937) успішно застосували глюкозу при дитячих кишкових захворюваннях.

М. А. Черкаський (1938) застосував глюкозу при виразковій хворобі і дістав добрі результати. Глюкоза широко і з успіхом застосовується при інфекційних захворюваннях: черевному тифі, дизентерії, висипному тифі, ангінах (катаральній, фолікулярній, флегмонозній тощо), сепсисі та ін, Навіть при такому тяжкому захворюванні, як токсична форма корового запалення легень, глюкоза дає чудовий терапевтичний ефект (А. І. Доброхотова, 1940).

Проф. Н. Н. Савицький (1939) пише: «Дослідження Вульфовича, проведені в мене в клініці на серцевих хворих, показали, що введення глюкози зменшує артеріо-венозну кисневу різницю, тобто вирівнює порушення, пов'язані з явищами циркуляторної аноксемії».

Професор І Московського ордена Леніна медичного інституту Г. Я. Гуревич-Ільїн (1946) дає такі показання для застосування глюкози: декомпенсація серця, аритмія, гіпертонія, кардіосклероз, загальний набряк серцевого і ниркового походження, набряк легень; як сечогінний засіб, для розслаблення спазмів судин, тонізуючий засіб; разом з тим вона є антитоксичним засобом при токсичних захворюваннях, тяжких інфекціях та інтоксикаціях; кровоспинний засіб при кровотечах, особливо з шлунка, причому вливають її до 100 мл.

Проф. Г. Ф. Ланг (1950) зазначає, що «Внутрішньовенні вливання гіпертонічного (40%) розчину глюкози (виноградний сахар, або декстроза), безперечно ефективно діють при явищах гіпертонічної енцефалопатії».

Навіть цей далеко неповний перелік захворювань і патологічних станів, при яких глюкоза є дуже важливим лікувальним засобом, показує, що глюкозотерапія, тобто лікування виноградним сахаром, винятково широко застосовується для лікування.

Глюкоза належить до тих ліків, які можна приймати всередину і вводити безпосередньо в кров. Але ж бджолиний мед це не тільки глюкоза, а глюкоза в поєднанні з мінеральними солями, ферментами, органічними кислотами, вітамінами та багатьма іншими дуже важливими речовинами. При цьому мінеральні солі тут органічно зв'язані з білком, глюкозою та іншими цінними компонентами, які відіграють значну роль як терапевтичні агенти.

Таким чином, мед являє собою чудовий лікувальний засіб і одночасно є висококалорійним продуктом харчування. Прийнятий всередину він діє на весь організм, підвищуючи його захисні властивості для боротьби 3 інфекцією.

Вироби з меду і застосування його в домашніх умовах

Найкорисніше вживати бджолиний мед у натуральному вигляді або в поєднанні з продуктами харчування. Мед з хлібом, молоком, кашами, фруктами поліпшує смакові якості, підвищує калорійність і засвоюваність. Мед може замінити цукор у мусах, киселях, компотах, вітамінних та інших напоях. Пряники, кекси, печиво, приготовані на меду, мають приємний смак і ціняться значно вище від таких же виробів на цукрі. Медове варення з ягід і фруктів (журавлина, горобина, алича та ін.) також дуже смачне.

Наводимо короткий опис о алфавітному порядку найуживаніших продуктів харчування у поєднанні з медом.

Айва. У сирому вигляді айву не їдять через її терпкий, в'яжучий смак. Плоди айви широко використовуються для варення, компотів, желе і т. д. У поєднанні з бджолиним медом айва має приємний аромат і смак. Варення з айви на меду готують так. Плоди очищають від шкірки, розрізають, видаляють серцевину, нарізають часточками, кладуть у каструлю, заливають холодною водою, щоб вона вкрила айву і варять доти, поки часточки стануть м'якими. Потім часточки айви виймають, а відвар проціджують. У таз для варення кладуть мед (з розрахунку 2 кг меду на 1 кг айви), вливають 1 — 1^1/2 склянки відвару, одержаного при варінні айви, і готують сироп. У кип'ячий сироп кладуть підготовлені часточки айви і продовжують варити на слабкому вогні доти, поки вони не стануть прозорими.

Млинчики з медом. Добре випечені млинчики, помазані вершковим маслом і медом, подають на стіл.

Варення брусничне медове. 1 кг перебраної брусниці заливають киплячою водою, перемішують і відкидають на решето, щоб дати стекти воді. Потім брусницю кладуть у таз і заливають 1 кг меду, додають 3 штуки гвоздики, шматочок кориці і варять до готовності. Варення, яке прохолонуло, перекладають у скляну банку, закривають парафіновим або пергаментним папером, зав'язують і зберігають у сухому, прохолодному місці. Це варення можна подавати також до м'ясних страв — смаженої птиці, дичини, телятини, баранини, яловичини.

Варення медове журавлино-яблучно-горіхове. 1 кг перебраної і промито! журавлини кладуть у каструлю, вливають півсклянки води і варять під кришкою доти, поки ягоди не стануть м'якими: потім розім'яті ягоди протирають крізь волосяне сито. Закип'ятивши в емальованому тазу для варення 3 кг меду, в нього кладуть протерту журавлину, 1 кг очищених від серцевини і нарізаних часточками яблук, склянку очищених грецьких горіхів і варять близько години.

Варення-желе медове яблучне. 1 кг обмитих яблук (найкраще антоновки) очищають від серцевини і розрізають на часточки, складають у каструлю і заливають 2^1/2 склянками води, закривають кришкою і варять 30 хвилин при слабкому кипінні, потім яблука відкидають на сито і дають відварові стекти. Після цього у відвар наливають 600 г меду і варять його на слабкому вогні, знімаючи ложкою піну. Якщо при зливанні гарячого сиропу краплі його будуть остигати і утримуватися на ложці, значить варення-желе готове. Готове варення-желе відразу слід розлити у скляні банки (прогріті), закрити парафіновим або пергаментним папером і зберігати в прохолодному місці.

Вітамінний напій із шипшини з медом. Квіти шипшини щодо краси і аромату, звичайно, поступаються перед своєю чудесною сестрою — трояндою, яка заслужено дістала пальму першості, хоч вони й належать до однієї сім'ї — розоцвітих. Проте яскраво-зелений кущ шипшини, всипаний красивими рожевими квітами, завжди викликає у нас захоплення, і ми з задоволенням на повні груди вдихаємо повітря, напоєне тонким ароматом цієї «дикої» троянди. Шипшина вже з глибокої давнини славилася своїми високими і різносторонніми лікувальними властивостями. Плоди шипшини багаті не тільки на вітамін С, а також на провітамін А (каротин), вітамін В_2 (рибофлавін), вітамін Р (цитрин), вітамін К, а насіння їх містять вітамін Е. Таким чином, плоди шипшини є природним концентратом вітамінів, вони багаті також на цукор, лимонну кислоту, мінеральні солі, дубильні речовини.

Вітамінний напій з шипшини з медом готують так. В емальовану каструлю кладуть столову ложку добре висушених плодів шипшини, промитих холодною водою і злегка роздроблених, заварюють у склянці дуже гарячого окропу і кип'ятять протягом 10 хвилин. Потім відвар разом з плодами шипшини переливають у чисту скляну посудину, накривши її марлею, лишають у теплому місці на 10—12 годин, після чого суміш проціджують через подвійний шар марлі, а ягоди шипшини віджимають. До одержаного приємного ароматичного кислого напою додають столову ложку меду, який треба старанно розмішати. Вітамінний медовий напій слід використати протягом 12—24 годин після його виготовлення, поки вітамін С не зруйнувався. Дорослій людині можна приймати 2 склянки цього напою на день, дітям — 1 склянку.

Гоголь-моголь медовий є смачним, приємним і високопоживним напоєм. Є такі способи його готування.

1. Збивають одне яйце, додають 2 столових ложки меду, трохи солі, трохи тертого мускатного горіху; все це старанно перемішують, вливають у 3/4 склянки перевареного молока і проціджують.

2. Змішують 2 яєчних жовтки з 3 столовими ложками меду, додають трохи солі, ванільного порошку (або ваніліну) і вливають 1^1/2 склянки перевареного молока, знову все перемішують і проціджують.

3. Збивають 2 яєчних жовтки, додають 3 столових ложки, меду і 1^1/2 склянки перевареного молока. Все це добре перемішують, проціджують і з'єднують із збитими яєчними білками.

4. Енергійно збивають 2 яєчних жовтки до утворення маси жовтого кольору, додають у нього 5 столових ложок меду, півсклянки суничного соку і пучку солі. Після доброго розмішування суміш вливають у 2 склянки холодного перевареного молока і півсклянки холодної перевареної води. Потім одержану суміш зливають у яєчні білки, збиті на піну.

5. До склянки холодного перевареного молока додають одне яйце, 3 столові ложки меду, столову ложку апельсинового чи лимонного соку. Все це змішують і збивають до одержання однорідної густої маси.

Додавання столової ложки меду до гречаної каші, пшоняної, пшеничної, манної та ін. з молоком або з маслом поліпшує смак і підвищує її поживність. Мед можна додавати до запіканок з манної, пшоняної, рисової, ячної, вівсяної та інших круп, а також до пудингів і биточків (рисових, пшоняних, гречаних тощо).

Медова гірчиця. Гірчиця, приготована на меду, відрізняється від звичайної винятково приємними смаковими якостями і протягом місяців зберігає свій колір і консистенцію (не засихає). Готується вона так. До звичайної столової гірчиці додають на смак меду (краще гречаного), трохи соняшникової олії, оцту і перцю (меленого чорного).

Медовий мус. Розбивають 4 яйця і відокремлюють білки від жовтків. Жовтки розтирають, поступово додаючи до них склянку меду. Потім розтерті жовтки проварюють на малому вогні до густоти, весь час помішуючи ложкою. Злегка проварені і охолоджені жовтки з'єднують із збитими їв густу піну яєчними білками і перекладають у блюдця. На бажання яєчні білки можна замінити збитими вершками з розрахунку 3/4 склянки вершків замість 4 яєчних білків.

Медовий лимонад у домашніх умовах можна готувати так. На склянку напою беруть столову ложку лимонного соку, старанно перемішують з 2 столовими ложками меду і розводять перевареною водою.

Медовий апельсиновий напій з вершками готують із збитого яєчного жовтка з 6 столовими ложками меду і склянки апельсинового соку, добре перемішують і доливають вершками.

Медовий суничний напій. Змішують 1^1/2 склянки молока, 2 столові ложки меду і півсклянки розтертих суниць, додають щіпку солі і збивають, щоб утворилась однорідна маса.

Медовий апельсиновий напій. Змішують 1^1/2 склянки молока і півсклянки апельсинового соку, додають 3 столові ложки меду і суміш збивають до одержання однорідної маси.

Медовий малиновий напій. У склянку молока додають 2 столові ложки майнового соку і столову ложку меду. Суміш перемішують і розбавляють водою.

Медовий вишневий напій. Змішують півсклянки молока і півсклянки апельсинового соку, додають 2 столові ложки меду, щіпку солі і старанно розмішують у 1^1/2 склянках молока.

Медовий журавлиновий напій. На склянку перевареної води беруть 3 столові ложки журавлинового соку, додають столову ложку меду і старанно розмішують.

Усі медові напої приємніше пити в охолодженому вигляді.

Молоко з медом. Мед і молоко мають велике значення як у раціональному харчуванні, так і в лікуванні ряду захворювань. Винятково важливу роль молоко з медом відіграють у раціональному харчуванні дітей.

Суп перловий молочний з медом. З столові ложки промитої перлової крупи варять у воді 40— 50 хвилин, як густу кашу, майже до готовності, потім заливають 3 склянками молока і варять ще 15 хвилин, додавши щіпку солі, столову ложку меду і столову ложку вершкового масла.

Суп рисовий молочний з медом. В З склянки киплячого молока кладуть 1/4 склянки старанно промитого рису, додають щіпку солі, столову ложку меду і варять 30 хвилин. Потім у готовий суп кладуть 1/2 чайної ложки вершкового масла.

Локшина молочна з медом. У З склянки киплячого молока всипають 50 г локшини, додають щіпку солі, столову ложку меду і варять 20 хвилин, поки локшина стане м'якою. Коли локшина готова, додають столову ложку вершкового масла.

Яблука, мочені в медовій воді. Обмиті водою яблука (найкраще антоновку) кладуть у діжку і заливають медовою водою. Медову воду готують так. В 10 л води додають 600 г меду і 3 столові ложки солі. Суміш кип'ятять і після охолодження заливають нею яблука. Через 1 — 1^1/2 місяця мочені яблука готові.

Застосування меду в поєднанні з лікарськими рослинами

Наводимо короткий опис (в алфавітному порядку найуживаніших лікарських рослин у поєднанні з медом).

Алое, столітник, сабур (Aloe Mill.). Для лікування застосовують згущений сік листя алое, найчастіше Aloe frox Mill., відомого в фармацевтичній практиці під назвою «сабур» — темно-коричневого кольору з своєрідним неприємним запахом і гірким смаком. У народній медицині при лікуванні легеневого туберкульозу сік свіжого листя алое в суміші з жиром і медом користується значною популярністю в такому прописі:

Меду — 100,0

Масла вершкового — 100,0

Смальцю або гусячого жиру — 100,0

Соку алое свіжого — 15,0

Какао в порошку — 100,0

Приймати по одній столовій ложці на склянку гарячого молола 2 рази на день, ранком і увечері.

Бедринець звичайний (Pimpinella Saxifraga L.). Відвар з бедринцю звичайного у воді і вині (1 : 1) або у вигляді настою (10 г коріння на 200 г води) з медом приймають по одній столовій ложці 3—5 разів на день. Цей відвар або настій вважається дуже добрим відхаркуючим засобом, а також дає користь як зміцнюючий засіб після перенесених захворювань. Чай з бедринця звичайного з шипшиною і медом п'ють по 2 склянки на день проти каменів сечового міхура. А. Рафф вважає, що цей чай з медом є радикальним засобом при каменях сечового міхура. Відомий швейцарський знавець лікарських трав І. Кюнцле в щорічнику, який вийшов у 1945 р. 24-м виданням, рекомендує давати дітям при дифтерії по столовій ложці порошку бедринцю з медом кожні 4 години.

Брусниця (Vaccinium Vitis idaea L.). Вічнозелений кущ з родини вересових, росте у хвойних і листяних лісах в середній і північній смугах СРСР, на Уралі, в Сибіру. Для лікування використовується переважно листя брусниці, яке широко застосовується в народній медицині у вигляді відварів при ниркових каменях, ревматизмі і подагрі. Застосовують настій (20 г листя брусниці на склянку води) і чай з листя брусниці з медом (одна столова ложка на склянку настою чи чаю).

Бузина чорна (Sambucus nigra L.). Для лікування використовуються квіти і плоди. Приготований з квітів чай є добрим потогінним засобом. Плоди в свіжому вигляді застосовують при ревматизмі і невралгіях, а кора є сильним сечогінним засобом. Бузина містить дубильні і білкові речовини, яблучну, валеріанову та оцтову кислоти, віск, смолу та інші речовини. Чай із квітів бузини (Sambucus nigra L.) п'ють з додаванням меду по півсклянки ранком і увечері протягом місяця. Чай готують так: 1 — 1^1/2 столові ложки квітів бузини настоюють на склянці води, додавши ложку меду, п'ють по столовій ложці 5 разів на день. Такий чай з медом вважається добрим потогінним засобом при гарячкових станах, при грипі, суглобному ревматизмі.

Чай із квітів бузини (15 г), м'яти холодної (15 г), деревію (15 г), невеликої кількості товченого імбирю варять з 1,5 л води на малому вогні. Потім чай проціджують і п'ють з медом (1 столова ложка меду на склянку чаю) по півсклянки 6 разів на день при сильних болях у животі.

Чай із квітів бузини (2 столові ложки на 0,5 л води) по 3—5 чашок на день слід приймати з медом при кашлі, гарячкових станах. Лай з 6—8 подрібнених листків бузини на склянку води з додаванням меду і шавлії можна приймати при геморої по півчашки на день протягом 4—5 тижнів. Квіти бузини містять яблучну, валеріанову, винну кислоти, холін, ефірне масло, цукор, в'яжучі та красильні речовини і гормональну речовину, що діє стимулююче на залози внутрішньої секреції.

Валеріана лікарська (Valeriana officinalis L.). Валеріанові краплі користуються загальновідомою популярністю як засіб, що заспокоює нервову систему і застосовується при нервовому збудженні, безсонні і т. д.

Себастьян Кнейп рекомендує чай з валеріанового кореня і рути з медом при істерії. Він рекомендує пити по столовій ложці Через кожні 2 години.

Гірчиця (Sinapis). Відвар з гірчичного насіння, меду та квітів лілії є добрим засобом від веснянок. К. Апініс повідомляє, що цим відваром усуваються веснянки і плями на лиці і шкіра стає ніжкою і тонкою. Змазування шкіри медом зберігає її м'якою і гнучкою, не допускає випаровування води і захищає уражені місця від попадання шкідливих мікроорганізмів.

Дрік жовтий (красильний) (Genista tinctoria L.) ще недавно широко застосовувався в народній медицині як добрий лікувальний засіб при золотусі, переломах, венеричних і шкірних (лишаї, нариви) захворюваннях. Насіння дроку містить алкалоїд цитизин — C_11H_14N_20, який збуджує дихання.

За повідомленням С. Є. Землінського, в останній час чай із зелених частин дроку був випробуваний у клінічних умовах і дав добрий лікувальний ефект при захворюваннях щитовидної залози.

Ертель і Бауер повідомляють, що чай дроку з медом чудово діє при значній втраті сил, серцевій слабості із зниженим кров'яним тиском.

Дуб звичайний (Quercus Robur Asch.). Для лікування застосовують жолуді, кору і листя. Дубова кора (Cortes Quercus) містить близько 20% дубильних речовин і широко застосовується як добрий в'яжучий засіб для полоскання горла, при розм'якшенні ясен, стоматитах і т. д.

К. Апініс зазначає, що чай з дубового листя, жолудів і кори з медом є відмінним засобом при захворюваннях легень, шлунка, печінки. Вона вважає, що додавання до цього чаю меду посилює його лікувальне діяння. Ертель і Бауер рекомендують чай із дубової кори та жолудів з медом як добрий засіб від золотухи.

Еукомія (Eucommia). В народній медицині Абхазії відвар із кори еукомії широко застосовують при склерозі серця. Експериментально (на кролях, котах) доведено, що екстракти і настої еукомії, введені внутрішньовенно, знижують кров'яний тиск. Ці дані були підтверджені також спостереженнями, проведеними на хворих в інституті експериментальної і клінічної терапії Академії медичних наук СРСР. Ми випробували тінктуру еукомії з медом по 20 крапель на чайній ложці меду 3 рази на день при гіпертонічній хворобі, що дало добрий лікувальний ефект, значно знизивши кров'яний тиск.

Конюшина лугова (Trifolium pratense L.). Для лікування в народній медицині використовують квіти (головки) конюшини у вигляді відварів і чаю як відхаркуючий і сечогінний засіб, а також для припарок при лікуванні опіків і наривів. Д. Швікуле зазначає, що чай із квітів конюшини лугової з медом є дуже добрим засобом при бронхітах, астмі, як відхаркуючий і сечогінний засіб. Цей чай треба пити теплим.

Кропива велика (Urtica dioica L.). У народній медицині протягом майже чотирьох століть вона застосовується всередину при маткових, кишкових, легеневих і гемороїдальних кровотечах. Тепер, коли в кропиві, крім вітамінів С і А (каротин), відкрито вітамін К, стають зрозумілими її кровоспинні властивості. Проф. А. С. Томілін пише: «Експериментально доведено, що кропива має здатність відновлювати гемоглобін і збільшувати число еритроцитів в не меншій мірі, ніж препарати заліза, і що вона сильно впливає на вуглеводний обмін. У народній медицині кропива здавна вживається як кровоспинний засіб, а крім того, при жовтяниці, при ревматизмі... при нічних потах у хворих не сухоти. Французькі лікарі твердять, ще лікування кропивою дає ефект при гострих і хронічних ентеритах, а також при поносах у туберкульозних хворих».

У народній медицині кропива користується широкою популярністю як важливий лікувальний засіб з різносторонніми Лікувальними властивостями і застосовується у вигляді свіжого соку, відварів, екстрактів і чаю з листя кропиви. Рафф рекомендує застосовувати чай з листя кропиви з медом при геморої. Він особливо радить таким хворим довго вживати мед.

Лимон (Citrus medica L.). Сік лимона в поєднанні з медом успішно застосовують не тільки при гіпертонічній хворобі, а й при інших захворюваннях. Рафф рекомендує нервовим людям щодня випивати сік половини лимона з столовою ложкою меду в склянці перевареної води. Цей напій чудово діє на організм і забезпечує нормальний сон. Г. Гертвіг рекомендує при катарі горла приймати сік лимона з медом. К. Апініс пише, що настій із соку лимона, яблук і меду добре допомагає при простудних захворюваннях. Ад. Ертель і Ед. Бауер рекомендують лимонний сік у поєднанні з медом і маслиновою олією як добрий засіб при захворюваннях печінки і жовчного міхура.

Липа (Tilia L.). Для медичних цілей використовуються переважно липа звичайна (Tilia cordifolia Mill. — Т. parvifolia Ehrh.) і липа широколиста (Tilia cordifolia Bess. — Т. platyphylla Scop.), які входять у Державну фармакопею СРСР. Липовий цвіт, тобто квіти липи,— один із стародавніх і популярних засобів народної медицини.

Фармакологічний комітет Вченої ради Міністерства охорони здоров'я СРСР затвердив до випуску: потогінний чай № 1 за таким прописом: квіти липи і ягоди малини по однаковій частині; збір для полоскання горла № 1, до складу якого входять квіти липи — 1 частина і дубова кора — 2 частини; збір для полоскання горла № 2, до складу якого входять квіти липи — 2 частини, квіти ромашки — З частини.

Ряд авторів рекомендує липовий чай з медом при різних захворюваннях. Ад. Ертель і Ед. Бауер зазначають, що липовий чай з медом по одній чашці на день подає добру послугу старим людям, бо «очищає від харкотиння легені», діє добре при захворюваннях легень і нирок. Д. Швікуле вважає, що чай з липового цвіту з медом і вином виліковує недокрів'я і блідим жінкам з жовтозеленуватим забарвленням шкіри надає свіжого кольору лиця. Г. Гертвіг рекомендує липовий чай з медом і з молоком при кору для заспокоєння спраги. Він також вважає корисним для хворих з судорожним кашлем і грипом пити по чашці відвару липового цвіту з медом вранці і ввечері.

Малина звичайна (Rubus idaeus L.). Вказівки на лікувальні властивості малини мають коріння в глибокій давнині, коли її сушені плоди застосовувалися при гарячкових захворюваннях, а настойки з її квітів — як протиотрута від укусів гадюк. За С. Є. Землінським, малина містить: ефірне масло, яблучну і лимонну кислоти, цукор, красильні речовини, слиз, вітамін С та ін.

Тепер сушену малину вживають як один із найкращих потогінних засобів при простудних захворюваннях. Деякі автори з успіхом застосовували сік і чай малини з медом. А. Рафф зазначає, що сік малини з медом є добрим освіжуючим і зміцнюючим засобом при кору. Чай малиновий з медом рекомендується при бешисі. Цей чай слід пити теплим по 2—3 чашки на день.

Медунка лікарська (Pulmonaria officinalis L.). Трава медунки застосовується в народній медицині як в'яжучий засіб. А. Рафф рекомендує при захворюваннях легень 20—30 г листя медунки, меду і жменю пшеничних висівок варити в 1,25 л темного пива, поки лишиться половина рідини, потім добре процідити, налити в пляшки і пити до їди. Ад. Ертель і Ед. Бауер рекомендують чай із суміші сушеного листя медунки, подорожника, шавлії, золототисячника і полину з медом як відмінний засіб при бронхітах, захворюваннях горла, сечового міхура, геморою тощо.

Оман правдивий (Inula Helenium L.).Корені оману правдивого широко застосовуються в народній і науковій медицині як добрий сечогінний і відхаркуючий засіб.

Рафф рекомендує чай з кореня оману з медом (одна столова ложка на склянку чаю) приймати ранком і ввечері по чашці при катарі бронхів, сильному кашлі. Він спостерігав добрий лікувальний ефект від застосування настою подрібненого кореня оману (одна столова ложка на склянку води, кип'ятити 10 хвилин) з медом (столова ложка меду на склянку настою). Приймати тричі на день по столовій ложці. Приймати його слід за годину до їди і лежати на правому боці протягом 15 хвилин.

Парило звичайне (Agrimonia Eupatoria L.). У народній медицині парило відоме як засіб, що має різносторонні лікувальні властивості, його застосовували при ревматизмі, геморої, шлункових та інших захворюваннях. Ад. Ертель і Е. Бауер рекомендують чай з парила з медом всередину тричі на день по невеликій чашці і у вигляді примочок. Показаннями для застосування чаю з парила з медом є: стійкий ревматизм, кровохаркання, розлад травлення, запалення гортані. Це один з кращих засобів при захворюваннях печінки і селезінки, бо він усуває запори і слабість кишечника; розчиняє і виділяє з організму нирковий пісок; дає добрий терапевтичний ефект при ракоподібних опухах.

Підбіл (Tussilago Farfara L.). Листя і квіти підбілу широко застосовуються у вигляді відварів і чаю як відхаркуючий засіб. Ще римляни приписували підбілу важливі лікувальні властивості при лікуванні кашлю; на це вказує латинська назва рослини — Tussilago, що походить від слова tussis, тобто кашель. Листя підбілу містить гіркий глюкозид — тусилягін, галову кислоту, інулін, ефірне масло, слизисті, дубильні та інші речовини. Фармакологічним комітетом Ученої ради Міністерства охорони здоров'я СРСР затверджений до випуску потогінний чай № 2, до складу якого входить листя підбілу — 2 частини, ягоди малини — 2 частини і трава материнки — 1 частина; грудний чай № 1, до складу якого входить листя підбілу — 2 частини, корінь проскурнику — 2 частини, трава материнки — 1 частина. В народній медицині приймають свіжий сік і відвар з листя підбілу (15 г на 200 г води) з медом як відхаркуючий засіб. Ряд авторів зазначає, що препарати з підбілу в поєднанні з медом мають сильніше лікувальне діяння при ряді захворювань. А. Рафф рекомендує чай з підбілу з медом при легеневому туберкульозі (сухотах), по одній чашці на день. Ад. Ертель і Ед. Бауер вважають, що чай з листя і квітів підбілу та коров'яку з медом по 2 чашки на день благотворно діє на нервову систему, шлунково-кишковий тракт, ліквідує втому. Свіжовижатий сік з листя підбілу з медом і молоком у зазначених випадках діє дуже ефективно. К. Апініс рекомендує ліки такого складу: 15 г квітів і коріння підбілу в 500 г води кип'ятять 6 хвилин; 90 г шавлії і 120 г золототисячника обливають 4 л кип'ятку, проціджують і зливають разом з відваром підбілу, додають мед і п'ють 5—6 разів на день. Від приймання цих ліків швидко проходить кашель.

Подорожник (Plantago). Відомості про лікувальні властивості подорожника мають коріння в глибокій давнині. Стародавні греки та римляни успішно застосовували насіння подорожника при дизентерії. Тисячу років тому арабська та іранська медицина широко застосовувала подорожник як лікувальний засіб з різностороинім діянням. Авіценна рекомендував насіння подорожника при шкірних захворюваннях у дітей. Насіння подорожника з успіхом застосовувалося індійськими лікарями при лікуванні бацилярної та амебної дизентерії, і цей засіб введено в індійську фармакопею. Насіння подорожника містить жирну олію, слиз, білкові, дубильні та інші речовини.

Листя подорожника (Folia plantaginic) містить багато лимонної кислоти і калію, ферменти (інвертин, емульсин), провітамін А (каротин), вітамін С, фітонциди, гіркі, дубильні та інші речовини. Листя подорожника широко застосовується в народній медицині при порізах, наривах, ушибах, дерматитах (запалення шкіри), бронхітах, нефритах (запалення нирок), кровотечах і т. д. Настій з листя подорожника (6 г на 200 г води по столовій ложці тричі на день); користується славою найкращого відхаркуючого засобу.

Проф. А. С. Томілін пише, що листя подорожника «французькі лікарі з успіхом застосовують при гострих і хронічних ентеритах, при дизентерії, при поносах туберкульозних і при хронічних нефритах».

Д. Швікуле рекомендує сік свіжого листя подорожника (великого і ланцетуватого) з медом як дуже ефективний засіб при бронхіті, ексудативному плевриті, туберкульозі легень, навіть з кровохарканням. Можна також приймати настій і відвар листя подорожника з медом з розрахунку 6 г листя на 200 г води і 30 г меду по столовій ложці тричі на день.

Проскурник лікарський (Althaea officinalis L.). Вказівки на лікувальні властивості проскурнику мають коріння в глибокій давнині. Понад 200 років тому ця рослина мала грецьку назву — «альцеа», тобто виліковуючий. Авіценна приписував проскурнику високі лікувальні властивості. Тепер установлено, що проскурник має різносторонні лікувальні властивості. Він успішно застосовується при запаленні сечових шляхів і дихальних органів, а також при поносах. Чай із квітів проскурнику (одна столова ложка квітів на склянку води) з медом приймають по столовій ложці кілька разів на день при запаленні дихальних і сечових шляхів.

Фармакологічний комітет Вченої ради Міністерства охорони здоров'я СРСР схвалив грудний чай № 4, до складу якого входить: «корінь проскурнику — дві частини, листя підбілу — 2 частини, трава материнки — одна частина». Дуже добре пити цей чай з медом. До однієї склянки грудного чаю слід добавити столову ложку меду, внаслідок чого посилюється лікувальна активність цього чаю.

Редька (Raphanus sativus L.). Ряд авторів вказує на високі лікувальні властивості редьки в поєднанні з медом. К. Апініс рекомендує суміші з 1^1/3 склянки соку редьки 1 склянки меду, півсклянки горілки, І столової ложки солі втирати в болючі місця при ревматизмі. Ад. Ертель і Ед. Бауер зазначають, що приймання соку редьки з медом (від 1/2 до 2 чашок на день) запобігає утворенню каменів у жовчному міхурі і в нирках. Застосування соку редьки з медом запобігає з'явленню атеросклерозу, піску в печінці і водянці. Для одержання доброго соку видовбують середину редьки і наповнюють її медом; через 3—4 години сік готовий. Дорослим рекомендується приймати сік по 2—3 столові ложки, а дітям — по чайній ложці на годину. Сік з медом показаний також при кашлі, охриплості і особливо як засіб, що сприяє виділенню харкотиння. Рафф рекомендує приймати сік редьки з медом при кашлі по одній столовій ложці тричі на день.

Терен (Prunus spinosa L.). Квіти терну в народній медицині користуються славою ніжного проносного. Ад. Ертель і Ед. Бауер вважають, що чай із квітів терну з медом є дуже цінним лікувальним засобом при запаленні дихальних шляхів і чудово звільняє їх від харкотиння. Чай із квітів терну готують так: беруть столову ложку квітів терну і 250 г води, кип'ятять хвилину, зливають, додають мед і знову ставлять на вогонь закипіти. П'ють по одній чашці на день, повільно, ковтками.

Цибуля городня (Allium Сера L.). Як лікарський засіб, особливо в поєднанні з медом, цибуля городня застосовувалася ще за часів Гіппократа. На високі бактерицидні властивості цибулі вказував Авіценна. У наші дні цибуля застосовується як засіб з різностороннім діянням. Фармакологічний комітет Ученої ради Міністерства охорони здоров'я СРСР ще в 1949 р. дозволив випускати препарат цибулі (спиртова настойка подрібненої цибулі) — алілчеп. Цей препарат успішно застосовують при захворюваннях кишечника (коліти з нахилом до запорів, атонія кишечника), атеросклерозі з гіпертонією і без гіпертонії. К. Апініс рекомендує приймати цибулю з медом при сильному кашлі. Цей лікувальний засіб готують так: 500 г очищеної і подрібненої городньої цибулі, 50 г меду і 400 г цукру варять віл води на малому вогні 3 години; рідину охолоджують, зливають у пляшку і щільно закупорюють. Хворий повинен випивати 4—6 столових ложок на день. А. Рафф радить відвар цибулі або сік її з медом для полоскання горла 5—6 разів на день. При тяжкості в грудях, кашлі, охриплості «особливо людям пожилим рекомендується цибуля з медом такого складу: розтерту цибулю заливають склянкою оцту, прожимають через вовняну хустку, додають стільки ж меду і дають хворому по 1 чайній ложці через кожні півгодини».

Ад. Ертель і Ед. Бауер вказують, що сира цибуля з медом і яблуками добре допомагає при запаленні горла. Кашку з тертої цибулі і яблука з медом приймають всередину щодня при слабості сечового міхура. А. Рафф рекомендує відвар цибулі у воді і меду по столовій ложці тричі на день як добрий сечогінний засіб. Він радить також зварити сік цибулі з медом і давати по чайній ложці кілька разів на день при коклюші.

В. А. Лукашевич з великим успіхом застосовував цибулю при лікуванні хворих з атеросклерозом мозку. К. Апініс пропонує рецепт мазі з соку цибулі, меду, воску і білої лілії, яка захищає шкіру лиця від зморшків і усуває вже з'явлені.

Чебрець городній (Thymus vulgaris L.). С. Є. Землінський зазначає, що з листя і квітів трави чебрецю роблять галенові препарати, призначені для лікування коклюшу і простудних захворювань.

Гален і Авіценна приписували чебрецю важливі лікувальні властивості при захворюваннях шлунково-кишкового тракту. Ад. Ертель і Ед. Бауер зазначають, що чай з чебрецю з медом є спеціальним засобом проти небезпечного ворога — солітера. Автори рекомендують протягом 4—6 тижнів пити щодня чебрецевий чай з 20 г чебрецю, 250 г води і меду.

Фіалка пахуча (Viola odorata L.). Застосовується від кашлю і як відхаркуючий засіб. Ад. Ертель і Ед. Бауер рекомендують чай з листя фіалки пахучої з медом при сухотах, бронхіальній астмі. Інші автори також вважають чай з листя фіалки пахучої з медом добрим засобом при туберкульозі легень. Приймають по 3 чайних ложки через кожні 3 години, особливо при сильному кашлі.

Розділ III

Нові сорти меду

Експресний (прискорений) метод добування меду[26]

Великий перетворювач природи І. В. Мічурін говорив: «Ми живемо в такий час, коли вище покликання людини полягає в тому, щоб не тільки пояснювати, але й змінювати світ,— зробити його кращим...» [27], «...ми тепер уже можемо втручатися в діяння природи» [28].

Нас цікавило питання: чи не можна примусити бджіл виготовляти різні сорти меду на бажання людини?

Якщо бджоли добувають з рослин отруйний сік і переробляють його в своєму медовому шлуночку без шкоди для себе, то чи не можна примусити їх добувати сік з лікарських медоносних рослин або переробляти на мед штучні лікарські розчини, соки фруктів, овочів тощо.

Досліди ми проводили на кількох сім'ях бджіл на пасіці далекосхідної тайги. В годівниці вуликів наливали штучні солодкі розчини, до складу яких входили різні продукти харчування (молоко, яйця, соки фруктів, овочів і т. д.), а також лікарські речовини (фітин, хлористий кальцій, стрептоцид, вітаміни та ін.). Бджоли чотирьох сімей діставали розчини, в які входили різні медичні фарби: брильянтова зелень, метиленова синька, еозин тощо; бджоли трьох сімей діставали з цукровим розчином ендокринні препарати: тиреоїдин, гепатокрин, оварин та ін.

Штучні розчини готувалися в емальованому посуді. В годівниці піддослідних бджіл штучний нектар розливали з емальованого чайника, акуратно і швидко, щоб не привабити бджіл сусідніх вуликів, які збирали нектар з квітучих медоносних рослин. Слід відзначити, що дерев'яна годівниця щодня наповнювалась такою кількістю штучного нектару, для збирання якого в звичайних умовах бджоли повинні були відвідати, наприклад, 15 000 000 квітів червоної конюшини. Бджоли згущали розчини, видаляючи з них баласт — воду, збагачуючи їх органічними кислотами, ферментами, антибіотичними речовинами і т. д. Досліди проводилися протягом кількох місяців. Уже через кілька днів ми почали помічати, що кожного разу, коли ми відкривали кришку вулика, бджолі швидко знімалися з міжрамкових просторів (вуличок) до годівниці. В перший же час, коли наливали в годівницю розчин, була своєрідна розвідка, тобто бджоли-розвідниці пробували його, а потім, сповістивши інших бджіл про знахідку багатого взятку, вели їх за собою.

Поступово бджоли звикли до нових умов: вони не повинні вилітати з вулика на розшуки нектару, де їх вичікують пернаті вороги і де вони повинні бути на сторожі.

Відкриваючи кришку вулика, ми щоразу наповнювали годівницю сиропом — штучним нектаром, тобто цей процес був зв'язаний з годуванням. Годівниця з штучним розчином для бджіл являла собою, за термінологією І. П. Павлова, безумовний подразник, а стук при відкриванні кришки вулика, світло, що проникає у вулик, запах розчину — умовні подразники, сигнали. З дослідів акад. І. П. Павлова відомо, що коли під час. кожного годування собаки засвічується синя лампочка, то через певний час саме тільки засвічування цієї лампочки викликає в тварини слинотечу. І. П. Павлов зазначав: «Отже, перша і основна умова для утворення даного рефлексу — це збіг у часі діяння раніше Індиферентного агента з діянням безумовного агента, який викликає певний безумовний рефлекс» (курсив І. П. Павлова)[29]. Аналізуючи свої досліди, ми прийшли до переконання, що вчення І. П. Павлова про умовні рефлекси може бути застосоване і до бджіл. Справді, звичайне нормальне життя бджолиної сім'ї було порушене вже тим, що замість природного нектару бджолам піднесли широку стельову годівницю з штучним нектаром. Спочатку біля годівниці, як зазначалося, з'явилися тільки розвідниці, а слідом за ними — десятки, а потім сотні і тисячі бджіл. Таким чином, повторні відкривання вулика і наповнення годівниці розчином — нектаром привели до створення у бджіл певного умовного рефлексу.

Інший дослід полягав у такому. Ми відкривали вулик, бджоли при цьому направлялися до годівниці, чекаючи нектару. Ось уже зібралося багато бджіл. Вони здавлюють одна одну, щоб зручніше стати на човниках[30]. Але на цей раз ми навмисне не наливали в годівницю штучного нектару. Бджоли кружляли, гуділи, а деякі найбільш нетерплячі лишали годівницю і спускалися в міжрамкові простори до стільників, щоб іще раз переробити недозрілий мед. Минали хвилини, і кількість бджіл у годівниці зменшувалась: вони відлітали, оглядаючись, чи не з'явиться довгожданий штучний нектар. Нарешті, в годівниці не лишалося жодної бджоли. Після цього ми закривали вулик; через кілька годин ми повторювали дослід і знову спостерігали ту саму картину. Таким чином, і цей дослід є підтвердженням того, що у бджіл легко можна виробити умовний рефлекс. Виходячи з цього, ми запропонували описуваний нижче експресний метод добування різних сортів меду.

Якщо бджолі-трудівниці дати шматочок цукру, вона випустить на нього по хоботку ферментативну рідину (інвертазу) і, розчинивши його, буде смоктати. З хоботка через стравохід розчин-нектар попаде в медовий шлуночок — резервуар для складання нектару (квіткового і штучного) об'ємом в середньому всього 14—18 мл. Він складається з тонкої хітинової оболонки і двох шарів м'язових волокон. Завдяки скороченню останніх мед з медового шлуночка надходить або назад на хоботок, а потім у стільникову комірку, або в середню кишку бджоли. Медовий шлуночок сполучений з середньою кишкою мускульним шлуночком, який складається з головки з чотирма губами (лопатями), яка вдається в медовий шлуночок, і порожнистої трубки (рукава), направленої в просвіт середньої кишки (мал. 8). Уже сама назва мускульного шлуночка характеризує цей орган як багатий гладкими і поперечносмугастими м'язами. Фізіологічна функція м'язового шлуночка полягає в тому, що він пропускає корм (мед, пилок) з медового шлуночка в середню кишку. Вміст же середньої кишки попасти в медовий шлуночок не може, бо при зворотному русі клапан щільно закривається і просвіт шлуночка здавлюється.

Медовий шлуночок бджоли-трудівниці, незважаючи на мікроскопічну величину, являє собою, крім резервуара для нектару і пилку, потужну «живу лабораторію». Досліди показали, що коли бджолам дати 50% розчин звичайного цукру, то вже через 30 хвилин він на 42—44% буде перероблений на глюкозу і фруктозу. Це буває тому, що в медовому шлуночку відбуваються дуже важливі ферментативні процеси, насамперед інверсія цукру.

На цій чудовій функції бджіл і грунтується запропонований нами експресний метод добування різних сортів меду.

Коли ми наливали в годівницю штучний нектар, який, безперечно, відрізняється від квіткового нектару, бджоли, як уже сказано, збиралися в годівницю і енергійно спустошували її, переносячи солодкі лікарські та інші розчини в переробленому вигляді в стільникові комірки. Чудові природні фармацевти — бджоли — енергійно і старанно перероблювали штучний нектар у відповідний зразок меду. Стільникові рамки з цим медом ми виймали з вулика, а на їх місце ставили чисті, годівницю промивали теплою водою, висушували, наповнювали новим солодким розчином і знову встановлювали у вулику. Таким чином, вулики стають «живими фабриками», де вдень і вночі трудяться бджоли, виробляючи мед з різним потрібним хіміко-біологічним складом.

З допомогою даного методу ми одержали 85 зразків лікарсько-полівітамінних та інших сортів меду. Досліди показали значну економічність цього методу, особливо у весняно-осінні місяці, коли в природі немає квітучих медоносних рослин або вони вже відцвіли і бджоли живляться за рахунок основних запасів меду.

Експресний метод дуже економічний також і через те, що з 1 кг цукру бджоли роблять 1 кг меду. «Якщо бджолам згодувати 1,5 кг сиропу, що складається з 1 кг цукру і 0,5 кг води, то у вулику виявиться запечатаним 1 кг меду, приготовленого бджолами із згодованого цукру, що складається з 0,75 кг цукру і 0,25 кг води. Тому треба згодовувати бджолам стільки кілограмів цукру, на скільки треба поповнити запаси, не беручи до уваги, що він буде розбавлений водою»[31].

Мічурінська біологія і павловська фізіологія довели, що харчування (годування) є свого роду ментором — вихователем. Саме якість годування впливає на формування, виховання організму бджіл. Немає ніякого сумніву, що вплив складу штучного нектару на бджолину сім'ю величезний.

Нам удалося встановити, що штучний нектар, до складу якого входять білки, вітаміни, мінеральні солі, сприятливо впливав на організм бджіл-трудівниць, підвищуючи їх життєздатність і стійкість до зовнішніх шкідливих впливів та до інфекцій. У проведених нами 14 серіях дослідів з бджолами на пасіках Далекого Сходу, України, Середньої Азії, Уралу, Підмосков'я та ін. встановлено, що бджоли-трудівниці, які дістали восени штучний нектар для вироблення експресним методом, як правило, добре переносили зимівлю (осінньо-зимовий відпочинок) і нічим не хворіли.

Експресний метод застосований у різних кліматичних умовах: в Абхазії, де бджоли перебувають під відкритим небом майже 9 місяців, і в Заполяр'ї, де значну частину року вони знаходяться в зимівниках. Ним можна користуватися незалежно від породи бджіл і конструкції вуликів.

Нові сорти меду, добуті експресним методом

Полівітамінізований мед. Для одержання меду, що містить різні вітаміни, ми готували солодкі розчини з плодів шипшини, яка містить значну кількість вітамінів С, В, Е, А (каротин), з соків різних овочів, фруктів і в деяких випадках з синтетичних вітамінних препаратів. Бджоли виробляли з штучного полівітамінного розчину мед, який містив не тільки комплекс вітамінів, але й глюкозу, ферменти, органічні кислоти та інші речовини.

Одержання меду з вмістом кількох вітамінів має винятково важливе значення через те, що такий продукт з високим вмістом повноцінних сахарів (глюкоза, левульоза) являє собою добрий консервант для збереження активності вітамінів, насамперед вітаміну С. З одержаних нами сортів вітамінного і полівітамінного меду 23 зразки були досліджені в лабораторії, причому в них була встановлена висока вітамінна активність.

Деякі з зразків меду, піддані хімічному дослідженню, містили такі кількості (в міліграмах) вітаміну С (аскорбінової кислоти) на 1 кг меду:

Мед № 1 (вітамінний) 188

Мед № 2 (вітамінний) 217

Мед № 11 (фітин-конвалія-вітамінний) 322

Мед № 17 (маміно-вітамінний) 51,2

Мед № 24 (осарсол-вітамінций) 97,8

Мед № 31 (атофан-вітамінний) 61,6

Мед № 38 (залізо[32]-какао-молочно-яєчно-вітамінний) 142,4

Мед № 39 (кофе-молочно-вітамінний) 94,4

Мед № 41 (вершково-вітамінний) 52

Мед № 43 (жовтково-вітамінний) 237

Мед № 61 (білково-полівітамінний) 760

У зразках меду (липовий і гречаний), одержаних на тих же пасіках і в той же час, але звичайним шляхом (з квітучих медоносних рослин) вітаміну С не було навіть і слідів.

При дослідженні деяких сортів меду на вміст у них вітамінів В_1 і А (каротин) виявилося, що останній є в цих сортах у досить значних кількостях.

З наведених прикладів видно, що експресний метод дає змогу втручатися в життя бджолиної сім'ї і одержувати мед, який містить потрібні кількості вітамінів.

Гематогенний (кров'яний) мед. Створити мед, до складу якого входила б кров, означає одержати новий продукт харчування з дуже складним і цінним хіміко-біологічним складом. Для здійснення цього завдання при пасіці були заведені піддослідні тварини, які стали донорами і їхню кров у вигляді штучного солодкого нектару розливали по годівницях для бджіл.

Щоб уникнути зсідання крові, до неї додавали 4% розчин лимоннокислого натрію. Бджоли швидко спустошували годівниці, наповнені солодким кров'яним нектаром, і виробляли з нього мед.

У ряді дослідів ми брали з бойні кров великої рогатої худоби, додавали до неї розчин лимоннокислого натрію, змішували з цукровим сиропом і давали бджолам.

У 1940 р. ми вирішили випробувати, як вплине внутрішньовенне введення собакам розчину гематогенного (кров'яного) меду, вважаючи, що цей метод повинен ефективніше діяти, ніж глюкоза, а можливо навіть замінить кров при вливаннях. Досліди проводилися в Українському інституті експериментальної біології і патології, що має тепер ім'я акад. О. О. Богомольця, під керівництвом наукового співробітника Д. А. Брусиловської.

Після зважування собак, дослідження в них крові на вміст гемоглобіну, еритроцитів, лейкоцитів та реакції осідання еритроцитів у їх кровоносну систему, попередньо обезкровлену, вводили розчин гематогенного меду, пропущеного через фільтр Зейтца. Одна з оголених сонних вен собаки була сполучена з кімографом, і на закопченій стрічці, що рухається між двома барабанами, відмічався у вигляді кривої кров'яний тиск; з другої сонної вени пускали кров. Коли в собаки різко спадав кров'яний тиск, на кімографі замість зубчастої кривої вимальовувалася тонка пряма лінія. В цей час ми швидко знімали затискач з гумової трубки, що сполучала стегнову вену собаки з посудиною, яка містить розчин гематогенного меду. Розчин меду надходив при цьому по стегновій вені в загальну течію кровообігу, і собака поступово оживав: на закопченій плівці писального апарата гальмівце знову викреслювало зигзагоподібну криву. На цьому дослід закінчувався, шкіру ранових поверхень шиї і стегна тварини, де були оголені судини, зашивали. Собака почував себе задовільно. Так само почував себе і другий собака, якому була проведена така ж операція. Треба відзначити; що цим собакам розчину гематогенного меду було введено менше, ніж випущено крові.

Одночасно іншій парі собак тієї ж статі і такої ж ваги при аналогічних умовах був введений у стегнову вену розчин глюкози в об'ємі, що відповідав випущеній крові. Самопочуття у всіх собак було задовільне. Проте, при дослідженні крові встановлено, що розчин гематогенного меду сприяв кращому відновленню крові, ніж розчин глюкози. Це пояснюється тим, що до складу гематогенного меду входить ряд складних за своїм вмістом і будовою речовин, потрібних для життя клітин і тканин і таких, що сприятливо впливають на весь організм.

Ці поодинокі досліди внутрішньовенного введення гематогенного меду показують його позитивний вплив. Проте проведені нами разом з ветеринарними лікарями внутрішньовенні вливання тваринам (коням) розчинів бджолиного меду, стерилізованого при високій температурі (кип'ятінням), але нефільтрованого, завжди викликали в них шок (різке спадання кров'яного тиску, озноб тощо). Ми пояснюємо це явище тим, що в медовому розчині навіть після кип'ятіння зберігаються найдрібніші часточки воску, рослинного білка і т. д. Тому для проведення експериментів треба застосовувати стерилізацію розчину меду спеціальним фільтром (типу Зейтца), що затримує мікробів та інші мікроскопічні речовину.

Деякі лікарі-психіатри проводили медотерапію у вигляді внутрішньовенних вливань 40—60% розчинів меду і діставали шокову реакцію в 100% випадків. Сильну шокову реакцію при введенні розчинів меду, яку спостерігали ці автори на хворих шизофренією, нам здається, можна приписати діянню рослинного білка, часточкам воску та іншим речовинам, які містяться в бджолиному меду і можуть завдати шкоди хворому. Внутрішньовенне введення бджолиного меду людям треба вважати недопустимим. Зовсім інакше стоїть справа з бджолиним медом, добутим експресним методом, де бджоли дістають завдання приготувати мед з запропонованого їм штучного нектару за рецептом людини.

Ці досліди на тваринах слід продовжувати для одержання ефективніших і більш безпечних методів для внутрішньовенного введення гематогенного меду.

Моркв'яний мед. На пасіці опорного пункту Української науково-дослідної станції бджільництва ми одержали для дослідів 5 бджолиних сімей. Пасіка ця розміщена в мальовничому місці поблизу станції Буча Київської області. Бджоляні хатки, пофарбовані в синій і жовтий колір, були старанно розставлені там у великому плодовому саду, де дерева гнулися під вагою запашних і соковитих плодів. На цій пасіці, ми проводили четверту серію дослідів, яку присвятили одержанню моркв'яного бджолиного меду.

Відомо, що морква (Daucus Carota L.) є чудовим народним медичним засобом. Уже в стародавніх російських рукописних лікарських порадниках зазначалося, що «морковь прията, легостно урину движет и то єсть особна лечба тем людем, которые стражут меланколиевой болезнию». «Тоже корение прията, помыслы постельные движет... добрыя крови растение творит и кровь обновляєте».

Доктор М. С. Аронов у 1938 р. успішно застосовував моркв'яний сік при лікуванні ран і довів його високі бактерицидні властивості. Червона морква містить багато цукру і є також добрим джерелом солей кальцію, фосфору, заліза і особливо вітамінів. Її можна назвати чудовим концентратом майже всіх відомих тепер вітамінів. Червона морква містить каротин (провітамін А), аневрин (вітамін В_1), рибофлавін (вітамін В_2), аскорбінову кислоту (вітамін С).

Радянські дослідники зазначають, що рибофлавін має здатність підвищувати захисні властивості організму, щодо інфекційних захворювань.

Морква містить пантотенову кислоту, яка відіграє значну роль у тваринному організмі, бо бере участь у вуглеводному обміні.

У моркві виявлена нікотинова кислота (вітамін РР), гесперидин і цитрин (вітамін Р), провітамін D, антигеморагічний вітамін (вітамін К), багато біотину (вітамін Н) і інші ще не вивчені вітаміни. Провітаміну А в моркві міститься у 18 разів більше, ніж у крові, а вітаміну D — у два рази більше, ніж у печінці свині.

Широкою популярністю користується сирий сік моркви.

Рослинний світ з найдавніших часів є основним поставником лікарських засобів, а червона морква, особливо її сік, славиться як важливі ліки в народній медицині і в наші дні. Моркв'яний сік застосовується як сечогінний засіб, проти ниркових каменів, при недокрів'ї та інших захворюваннях.

У наших дослідах бджоли повинні були переробити сік червоної моркви, якого вона містить 87%, на бджолиний мед. Для цього з моркви був старанно витиснутий сік, до нього додано цукру і цей штучний нектар ми поставили бджолам.

Бджоли охоче вибирали солодкий моркв'яний сік і переробляли його, видаляючи зайву воду, додаючи такі важливі речовини, як ферменти, органічні кислоти, інгібітори і т. д., наповнюючи стільникові комірки моркв'яним медом. Коли бджоли почали закривати свої шестигранні склади, наповнені моркв'яним медом, восковими кришечками, ми відкачали мед на звичайній медогонці.

Молочний мед. Ще в 1880 р. наш співвітчизник лікар М. І. Лунін дійшов дуже цікавого і для того часу сміливого висновку, що в молоці, крім відомих харчових складових частин (білки, жири, вуглеводи, мінеральні солі), потрібних для нормального функціонування організму, міститься в малих кількостях невідомі, але необхідні для життя речовини, які пізніше були названі вітамінами.

З найдавніших часів майже у всіх народів молоко з медом рекомендувалося при захворюваннях легень, при недокрів'ї та виснаженні. Молоко і молочні продукти або молоко з медом при деяких захворюваннях і тепер є єдиною їжею для дітей і дорослих.

Але молоко швидко псується, і заготовляти його про-запас не можна. При кип'ятінні молоко зберігається довше, але тоді розкладаються ферменти та інші цінні складові його частини. Другий недолік молока — великий вміст у ньому води (87—88% води і 5—6% сахарів), мед же містить 20% води і 70—75% сахарів. Виходячи з цього, ми вирішили сполучити високі поживні властивості цих двох продуктів, використавши «уміння» бджіл видаляти з перероблюваного «нектару» зайву воду, і, консервуючи органічні речовини, які швидко псуються, робити їх легкозасвоюваними для організму.

В результаті дослідів годування бджіл штучними розчинами, проведених нами на пасіці Київського опорного пункту Української науково-дослідної станції бджільництва, був одержаний молочний мед.

Метод одержання молочного меду простий і доступний кожному пасічникові. В парному молоці, одержаному від здорової корови, розчинюється цукровий пісок до одержання насиченого розчину і цей молочний сироп дають бджолам. Бджоли охоче переробляють такий молочний сироп на молочний, мед; на наступну добу — цей мед відкачують на звичайній медогонці і збирають у скляні банки. Одержаний мед білувато-жовтуватого кольору, ароматичний і має смак леденців.

При проведенні в Київському науково-дослідному інституті харчування хіміко-бактеріологічних аналізів цього меду були одержані цікаві результати: питома вага молочного меду 1,1125 (при 15°), вміст води 20,8%, сухих речовин 79,2%, кількість азотистих речовин (казеїну, альбуміну, глобуліну) 1,622%, жиру 1,33%, загальна кількість цукру 74,7%, в тому числі глюкози і лактози 37,2%, левульози 25%, мінеральних солей 1,4%. При посівах меду в лабораторії на середовища (жовч, середовище Буліра) кишкова паличка, бактерії тифозної та паратифозної групи в ньому не виявлені.

Повний хіміко-біологічний склад молочного меду ще не вивчений; незважаючи на це, ми вважаємо, що вживання такого меду в їжу дасть величезну користь організмові, особливо в період росту. Молочний мед можна вживати і у вигляді напою (дві ложки його розчинити в склянці теплої або холодної води). Молочний мед довго зберігається, не псуючись, навіть у відкритій посудині. Це — чудовий консервант вітамінів, особливо вітаміну С.

Жень-шеневий мед. Китайська медицина є однією з найстародавніших.

Понад 5000 років тому (3 216 р. до н. е.) при імператорі Чінг-Нонзі в Китаї вже вирощували лікарські рослини і була створена медицина. Близько 5000 років тому (2657 р. до н. е.) медичні знання були вже приведені в систему і зібрані у великий твір під назвою Нуці-Кінг — «Книга медицини».

Винятково великою почестю в Китаї користувалася і користується гігієна. Китайці давно проголосили чудове гігієнічне правило — краще запобігати хворобам, ніж лікувати хворих.

Найціннішими ліками китайці вважають корінь женьшень, який називають «чудом світу, даром безсмертя».

Жень-шень належить до родини аралієвих. Зовнішнім виглядом цей корінь подібний до петрушки. Своїми ж якостями він значно відрізняється від усіх відомих на земній кулі рослин. Вже сама його назва овіяна легендарністю: жень-шень по-китайськи — людина-корінь, корінь життя; шень-бао — божественна трава. Китайці вважають, що тигр (лауху) є царем звірів, а людина-корінь (жень-шень) — царем рослин.

Протягом тисячоліть китайці й інші народи Сходу та Азії застосовували і тепер застосовують жень-шень як найцінніший лікарський засіб.

Великий перетворювач природи І. В. Мічурін дуже цікавився коренем жень-шеня і його лікувальними властивостями. Іван Володимирович навіть посадив у грунт шість екземплярів цього кореня. В посмертно опублікованих працях І. В. Мічуріна є багато рядків, присвячених цьому казковому кореню. У спеціальному розділі під назвою «Лікарські властивості жень-шеня» І. В. Мічурін писав: «Кожна добра господарка в Китаї має корінь жень-шеня в своєму домі. Цей цінний і важливий предмет, придатний для застосування в багатьох цілях, кожна хоче мати хоч би в невеликих дозах — до унції. Відвар з жень-шеня є загальновживаним напоєм у Китаї, його майже кожна людина п'є. Готують цей напій просто кип'ятінням у воді дрібно нарізаного жень-шеня. Відвар цей корисний проти всякої хвороби і навіть є запобіжним засобом від захворювань. Деякі багаті люди для смаку й аромату додають у свою їжу цю чудодійну рослину жень-шень, але тільки багаті й можуть бути спроможними користуватися цим (регулярно) правильно. Корінь жень-шеня надає м'ясу особливо приємного для людей смаку. Кожна сімейна людина в Китаї має цей старий (давнішній) медикамент»[33]

І. В. Мічурін наводить також уривок з донесень доктора медицини Ф. П. Сміта, який докладно описав цілющі властивості жень-шеня: «Цей засіб готується з відвару в срібному посуді і його цілюща сила безперечно проявляється, як зміцнююче, збудливе, заспокоююче, приписується цьому засобу за небагатьма винятками майже в кожній хворобі велике благодійне і безпечне діяння. При всякому виді слабості, сперматореї, геморої, постійній нудоті при вагітності, при гарячці, особливо при гарячці епідемічної властивості. В цих випадках китайці вдаються і користуються нижчого розбору частинами жень-шеня і вживають його в дуже невеликих дозах і незважаючи на це при розумному вживанні і в цих випадках жень-шень проявляє своє лікарське діяння»[34].

Цей корінь росте в ущелинах протягом 100—200— 300 років і більше на грунті, який, як припускають деякі автори, є радіоактивним, що, безперечно, повинно відігравати важливу роль у лікувальних властивостях цього кореня. З розповідей добувачів кореня жень-шеня він звичайно росте там, куди не проникає звір, не залітає птах, і навіть не проникають промені сонця. Цікаві роботи по вивченню хімічних і лікувальних властивостей жень-шеня проведені в нашій країні. Особливо за роки Радянської влади показали, що жень-шень має численні різноманітні лікувальні властивості. Тепер створений спеціальний комітет по вивченню цього кореня.

Ми вирішили добути експресним методом жень-шеневий мед, який, згідно з нашими припущеннями, повинен мати більш ефективне діяння на організм людини, ніж окремо мед і жень-шень. До того ж настойка жень-шеня має неприємний гіркий смак, а при додаванні меду цей недолік ліків зникає. В Китаї і Тібеті при нервових захворюваннях медицина рекомендує вживати жень-шень з медом.

Слід відзначити одну цікаву обставину. Ми встановили, що в піддослідній бджолиній сім'ї, яка діставала жень-шеневий нектар, бджолина матка під впливом цього корму почала енергійніше, ніж звичайно, червити, тобто відкладати яйця у стільникові комірки. Інтенсивніше відкладання яєць маткою ставало перешкодою в нашій роботі, бо по-перше, воскові комірки при цьому заповнювалися не медом, а яйцями, і, по-друге — бджоли були зайняті не виготовленням меду, а «будівництвом» нових стільників. У зв'язку з цим ми вийняли матку з вулика піддослідної сім'ї. Тоді піддослідні бджоли-трудівниці кілька днів дуже енергійно переробляли жень-шеневий штучний нектар на мед, очевидно, не помічаючи відсутності у вулику матки (у звичайних же умовах бджоли негайно помічають відсутність матки і починають її шукати). Це спостереження примушує нас припускати, що жень-шень містить якісь речовини гормонального характеру.

Ми одержали жень-шеневий мед, який відразу ж після перероблення жень-шеневого штучного нектару і відкладення його бджолами-трудівницями у стільникові комірки кристалізується. Перевага жень-шеневого меду полягає в тому, що на відміну від усіх інших сортів натурального меду він не липкий, так що його можна зберігати в паперовій тарі.

Маючи приємні смакові властивості і ніжний аромат, шматочок такого меду (його доводиться відламувати) є свого роду восково-медовою жувальною пластинкою.

Виробництво такого меду не становить будь-яких труднощів, а значення його при деяких захворюваннях дуже велике.

Буряково-шипшиновий мед. В серії дослідів, проведених нами, бджолина сім'я діставала штучний нектар, до складу якого входив сік червоних (столових) буряків, настій шипшини і відвар листя вишні. Замість цукру для готування сиропів були використані дешеві відходи харчової промисловості (цукрові змітки, відпрацьована глюкоза і т. д.). Бджоли, ці працьовиті фармацевти природи, дістали від нас півфабрикати, з яких повинні були приготувати новий зразок меду. Одержаний нами сорт меду № 82 має не тільки красивий колір вишні, але також приємний вишневий аромат і смак. Численні дегустатори твердили, що мед № 82 приготовлений бджолами 3 солодкого вишневого соку.

Хвойний мед. Як відомо, хвоя має чудові властивості, будучи цінним вітамінним концентратом. За вмістом вітаміну С хвоя в 10 разів активніша від картоплі і в 4 рази активніша від лимона. Крім того, хвоя містить значні кількості вітамінів А і К. Велика кількість хвойних дерев (сосни, ялини, смереки) і простота готування хвойних настоїв з високим вмістом вітамінів стали передумовою для добування експресним методом хвойного меду.

Для цього ми використали штучний нектар — солодкий настій соснових голок. Добутий мед був янтарного кольору з легким зеленуватим відтінком і відзначався приємним ніжним смаком з ледве вловлюваним смолистим запахом. В результаті використання цього солодкого хвойного настою як корму для бджіл їх розплід збільшився майже в 4 рази порівняно з контрольною бджолиною сім'єю, яка діставала такий же сироп тільки без настою хвої.

Добування меду зимою

Загальновідомо, що бджоли «працюють» тільки весною і літом, а восени і зимою «відпочивають», живлячись зимовими кормовими запасами.

Ми вирішили перевірити, чи будуть бджоли брати штучний нектар зимою в тепличних умовах. Для цього були проведені досліди, в яких узяли участь спеціалісти-пасічники Б. І. Краснюк і А. С. Клименко.

Досліди показали, що в теплиці при температурі повітря 21° бджоли не тільки вільно літали, але й щодня енергійно вибирали з годівниць штучний нектар (солодкий настій соснових голок), переробляли його і складали приготовлений мед у стільникові комірки.

Таким чином, ми довели, що експресний метод дотування бджолиного меду можна застосовувати у всяку пору року.

Перспективність експресного методу добування меду

У наших дослідах бджоли переробляли на мед не тільки харчові продукти, а й лікарські речовини, що мають неприємний смак і запах (хінін, плісені і т. д.).

Бджіл легко і швидко можна привчити до смаку і запаху всяких ліків. Для цього до солодкого розчину ми спочатку додавали незначні дози лікарської речовини, а потім поступово їх збільшували. Таким чином, бджоли-лаборантки дуже швидко звикали до неприємних, у нашому розумінні, розчинів і охоче готували з них мед.

Наші досліди, проведені на Далекому Сході, на Україні, в Середній Азії, на Уралі, в Підмосков'ї та в інших районах Радянського Союзу, показують, що експресний метод добування меду можна застосовувати скрізь, незалежно від клімату, пори року, конструкції вулика і породи бджіл.

У дослідах над одержанням високопоживних і лікарськополівітамінних сортів меду експресним методом ми використали різні харчові продукти: соки овочів, фруктів, ягід, трав, вітаміни, ендокринні препарати, ліки, фарби, плісені і т. д.

Експресний метод відкриває значні перспективи, бо він дає змогу повністю підпорядкувати собі життєдіяльність бджолиної сім'ї, а отже, перетворює пасіку в живу фабрику, що дає змогу добувати мед бажаного складу. Харчова промисловість, користуючись цим методом, може випускати високопоживні полівітамінні сорти меду.

Про що треба пам'ятати при добуванні бджолиного меду експресним методом

З викладеного вище ясно, що принцип експресного методу добування бджолиного меду полягає у природному переробленні бджолами штучних солодких розчинів і сумішей на бджолиний мед за певним рецептом. Експресний метод, як показали багаторічні спостереження, дуже економічний, бо бджолам, що дістають штучний нектар у самому вулику, для покриття витраченої енергії потрібно значно менше живлення (корму), ніж при вильотах на квітучі медоносні рослини. Проведені нами досліди і спостереження показали також, що штучний нектар з швидкопсувних продуктів (молоко, яйця, кров тощо), перероблений в організмі бджоли, стійко консервується, сахароза перетворюється в глюкозу і левульозу, збагачується ферментами, органічними кислотами, інгібіторами і т. д. При цьому треба відзначити, що мед, добутий експресним методом, не тільки значно відрізняється від штучного нектару своїми фізикохімічними властивостями, а й засвоюється організмом значно краще, ніж вихідні речовини.

Давно встановлено, що вживання в їжу меду підвищує Вміст гемоглобіну в крові, загальну вагу, м'язову силу; крім того, мед є любимими ласощами для дітей. У зв'язку з цим немаловажне значення має та обставина, що експресний метод дає змогу добувати мед з полівітамінних, лікарських, ендокринних та інших препаратів. Для ілюстрації наводимо назви деяких компонентів, що входять до складу штучного нектару, який ми готуємо для бджіл: адонілен, алкоголь (різні концентрації спирту-ректифікату), атофан, бромистий калій, бромистий натрій, веронал, вітаміни А, В, С, D, РР, Е та ін)., гітален, дигіталіс, залізо білкове, жень-шень, йодистий калій, йодистий натрій, хлористий кальцій, кофеїн, конвалія майська, осарсол, пепсин, саліциловий натрій, сахарин, секален, соляна кислота, стрептоцид, сульфідин, уротропін, фітин, фосфрен, хінін, гепатокрин, мамін, оварин, панкреокрин, пантокрин, паратиреокрин, спермокрин, брильянтова зелень, метиленова синька, фуксин; овочевий сік — кавунів, капусти, моркви, помідорів, редьки, цибулі, гарбузів і т. д. Сік фруктів і ягід — груші, суниць, чорниць, яблук; сік листя і гички — грецького горіха, суниць, конюшини, кропиви, кукурудзи (також і стебел), буряків, какао, кофе; кров тварин і домашньої птиці, молоко, яйця, різні плісені і т. д.

Перероблення штучного нектару на мед в осінні місяці дає змогу не тільки діставати мед бажаного складу, а й економити тонни меду, який у звичайних умовах витрачається на годівлю відпочиваючих бджіл.

Як показали наші досліди, деякі штучні розчини дуже сприятливо впливають на бджолину сім'ю. Одні речовини, які входять до складу штучного нектару, стимулюють бджолину матку до посиленого відкладання яєць навіть пізньої осені, інші — активують бджіл до енергійної відбудови стільників.

При добуванні бджолиного меду експресним методом треба точно додержувати основних санітарно-гігієнічних правил. Пасічник повинен працювати в чистому халаті, а перед початком роботи після виготовлення штучного нектару старанно мити руки з милом.

Найкраще готувати солодкий штучний нектар, що містить 50% Цукру. Штучний нектар треба розливати в чисті дерев'яні годівниці в певні години (ранком і ввечері), що прискорює перероблення його на мед. Розливати штучний нектар по годівницях найкраще в теплому вигляді (кімнатної температури), акуратно і швидко, щоб не привабити бджіл сусідніх вуликів. Годівниці повинні бути чисті І справні (при несправності годівниці штучний нектар витікатиме, забруднюючи дно вулика, і бджоли будуть у ньому тонути), вони повинні мати тонкі палички (човники), вкриті воском, щоб бджоли не тонули у штучному нектарі. Відкачувати мед на медогонці слід не раніше ніж через 3 доби після заливання в годівниці штучного нектару (ще краще після того, як бджоли почнуть запечатувати восковими кришечками стільникові комірки з медом), бо раніше цього строку, як показали наші спостереження, в меду міститься тільки близько 10% сахарози (бджоли ще не встигли переробити весь цукор на глюкозу і левульозу). Медогонка і тара для меду повинні бути чисті.

Зберігати мед, добутий експресним методом слід у сухому, темному місці, де немає інших продуктів харчування (оселедців, квашеної капусти і т. д.) і речовин (гасу, дьогтю, бензину тощо), які видають різкий запах. Пасічникам, що застосовують експресний метод добування меду, це дозволяється угодовувати бджолам штучний нектар, до складу якого входять ліки, без медичного контролю. Назва меду повинна відповідати основній складовій частині штучного нектару, яка міститься в ньому. Так, наприклад, якщо штучний нектар складається в основному з моркв'яного соку, то мед повинен називатися моркв'яним і т. д. Кожний зразок (банка, склянка, бочонок тощо) меду повинен мати етикетку з зазначенням дати виготовлення меду, назви та адреси пасіки. Для випуску вітамінних сортів меду, добутих експресним методом, у торгову сітку треба мати висновок держсанінспекції і лабораторії про наявність у них вітамінів (якісний і кількісний аналіз).

Полівітамінізований мед

У Директивах XX з'їзду КПРС по шостому п'ятирічному плану розвитку народного господарства СРСР на 1956—1960 роки передбачено дальший розвиток охорони здоров'я. Зокрема, пропонується: «Забезпечити дальший розвиток медичної науки, зосередивши сили радянських учених на вишуканні нових методів і засобів профілактики і лікування»[35].

У світлі цих директив випуск харчовою промисловістю полівітамінізованого меду для впровадження його в медичну практику, а також для профілактичних цілей серед населення має величезне значення. Полівітамінізований мед — це натуральний бджолиний мед, збагачений найважливішими для організму вітамінами і солями кальцію.

Вітамінологія — молода наука. Основоположником її був російський вчений М. І. Лунін, який у 1880 р. у тваринних і рослинних продуктах відкрив необхідні для організму речовини. Пізніше ці речовини були названі вітамінами (від латинського слова vita — життя).

У нашій країні вітамінна промисловість забезпечує населення багатим і різноманітним асортиментом високоактивних вітчизняних вітамінів.

Тепер усім відомо, що тисячні частки грама вітамінів не тільки захищають організм людини від різних захворювань, — авітамінозів, але й сприяють підвищенню його захисних сил щодо інфекцій і шкідливих зовнішніх впливів.

Р. П. Ніколаєв, К. Л. Поволоцька, Н. А. Водолазька своїми дослідами, проведеними на морських свинках, показали, що концентрати вітаміну С з плодів шипшини та інших рослин виявилися більш ефективними лікувальними засобами, ніж синтетична аскорбінова кислота. Це пояснюється тим, що діяння аскорбінової кислоти, одержаної з рослинної сировини, зумовлене наявністю в ній і інших біологічно активних речовин (наприклад, флавони, катехіни і близькі до них сполуки).

Клінічними спостереженнями встановлено, що синтетичні вітаміни засвоюються краще, якщо людина дістає їх у поєднанні з природними продуктами харчування. В цьому відношенні полівітамінізований мед є винятково цінним продуктом харчування. До його складу входять такі вітаміни: А (аксерофтол), В_1 (аневрин), Б_2 (рибофлавін), С (аскорбінова кислота), РР (нікотинова кислота), D (кальциферол).

Значення комплексу цих важливих вітамінів для людського організму величезне.

Наводимо коротку фізіологічну характеристику цих вітамінів.

Вітамін А — сприяє посиленню захисних властивостей шкіри і слизових оболонок, підтримує нормальний зір і нормальну функцію залоз внутрішньої секреції. Вважається протиінфекційним фактором, тобто захищає організм від інфекції. Крім того, він стимулює процеси росту в організмі.

Вітамін В_1 — бере активну участь у вуглеводному, білковому і жировому обміні речовин, винятково благотворно впливає на нормальну діяльність нервової системи. Деякі вчені справедливо називають його «природним бромом».

Вітамін D — захищає від рахіту і сприяє нормальному розвитку кісток, зубів.

Вітамін РР — бере активну участь у білковому обміні.

Кальцій важливий для організму не тільки тому, що він є основною складовою частиною скелета, але й тому, що він підвищує захисні сили організму в боротьбі з інфекціями, активуючи здатність фагоцитів[36] знищувати мікроорганізми, які попали в організм. Кальцій сприяє повному використанню організмом продуктів харчування, сприятливо впливає на нервову і серцево-судинну системи, сприяє зсіданню крові.

У 100 г полівітамінізованого меду № 1 міститься: вітаміну А — 13 200 ІО[37], вітаміну Б_1 — 8 мг, вітаміну В_2— 8 мг, вітаміну С — 300 мг, вітаміну РР — 60 мг, солей кальцію — 3200 мг.

Щоб одержати більші кількості полівітамінізованого меду, в приміщенні, де розливається і розфасовується мед, встановлюється спеціальний прилад (електрична мішалка), який точно і рівномірно розподіляє між кристалами інвертного сахару та іншими компонентами меду вітаміни і кальцій. Процес збагачення меду вітамінами провадиться завдяки тому, що водорозчинні вітаміни С, Ві, Вг, РР, внаслідок високої гігроскопічності меду (він містить приблизно 20% води), дуже швидко розчиняються в ньому і розподіляються між кристаликами глюкози; жиророзчинні вітаміни А і D, ніби «подрібнюючись» на найменші кульки, також рівномірно розподіляються між кристаликами глюкози і левульози. При цьому, як показали наші досліди, в'язкість середовища (меду) перешкоджає злиттю найдрібніших жирових вітамінних кульок. Переконатися в тому, що полівітамінізований мед є однорідною масою, в якій рівномірно розподілені часточки меду, вітамінів і кальцію, можна шляхом хімічного аналізу і мікроскопії. Це так само видно по рівномірному і однорідному ясно-жовтому забарвленню меду рибофлавіном (вітаміном Вг). Мед, завдяки своїй здатності швидко і легко всисатися в слизову оболонку шлунково-кишкового тракту, є свого рода провідником для вітамінів і кальцію, які разом з ним попадають у течію крові.

Полівітамінізований мед трохи дорожчий від звичайного меду, але значно дешевший від меду і окремо взятих препаратів вітамінів і кальцію.

Полівітамінізований мед дорослі і діти можуть приймати також у поєднанні з іншими продуктами харчування.

Можна думати, що полівітамінізований мед буде широко застосовуватися при променевій хворобі, тобто при лікуванні і особливо для профілактики шкідливого впливу іонізуючої радіоактивності. В наш час, коли радіоактивні ізотопи дедалі ширше застосовуються в медицині, питання про методи лікування променевої хвороби мають величезне значення.

Радянські вчені для лікування цієї хвороби застосовують вітаміни В_6 (піридоксин), внутрішньовенні вливання глюкози з вітаміном С і т. д.

Наші спостереження показали, що при різних захворюваннях замість вливань глюкози з вітаміном можна вживати всередину вітамінізований мед, який так само терапевтично діє. Дуже важливою обставиною є те, що вітамінізований мед можна приймати і для профілактики.

Збереження вітамінів у вітамінізованому бджолиному меду

Як відомо, всі продукти харчування в результаті зберігання значно втрачають свою вітамінну активність. У зв'язку з цим ми вирішили вивчити питання про тривалість збереження вітамінів у вітамінізованому меду.

Для цього в хіміко-аналітичній лабораторії Всесоюзного науково-дослідного вітамінного інституту ми провели дослідну вітамінізацію меду аскорбіновою кислотою (вітаміном С) при дальшому (протягом 6 місяців) спостереженні, за цілістю цього вітаміну.

Одержані дані показали, що аскорбінова кислота, введена в липовий і гречаний мед, не в однаковій мірі зберігає свою активність. Липовий мед є кращим середовищем для зберігання вітаміну С. Слід вказати на одну дуже цікаву обставину: за 6 місяців зберігання природна аскорбінова кислота зберігається в меду приблизно на 50%, тоді як штучно введена аскорбінова кислота — на 60—90%. Це дає нам право висловити припущення, що бджолиний мед містить особливі стабілізатори, які захищають вітамін С (аскорбінову кислоту) від окислення. Крім цього, і фізико-хімічні властивості бджолиного меду дуже сприяють зберіганню вітаміну С (аскорбінової кислоти).

Вітамін С був обраний для наших дослідів тому, що він є одним із найбільш лабільних вітамінів. Можна не без підстав вважати, що інші вітаміни (В_1 В_2, РР, D, А), введені в мед, можуть у ньому також добре зберігатися.

Полівітамшізований мед для хворих на сахарний діабет

Ще в 1915 р. московський лікар А. Я. Давидов описав свої спостереження щодо успішного застосування бджолиного меду при лікуванні хворих на сахарний діабет.

На підставі лікування медом 8 хворих на діабет, він прийшов до таких висновків: «...мед при сахарному сечовиснаженні може бути дуже корисним у багатьох випадках: 1) як смакова речовина; 2) як дуже поживний додаток до діабетичної дієти, бо при його вживанні немає майже ніякого бажання їсти щось інше солодке з недозволених при цій хворобі речовин; 3) як засіб, що запобігає ацетонемії, при якій завжди доводиться давати цукор і взагалі ослабляти дієту; 4) як цукор, що не тільки не збільшує, а навіть дуже зменшує виділення виноградного сахару».

Як показали численні дослідження, проведені радянськими вченими (Л. А. Черкес і Е. Л. Розенфельд, 3. М. Алексор, Л. А. Кащевська, А. Л. М'ясников та ін.), вітаміни В і, С і РР не тільки беруть участь у вуглеводному обміні, а й знижують рівень цукру в крові у хворих на сахарний діабет. Таким чином, поєднання вітамінів B_1, РР, С і левульози може сприятливо вплинути на нормалізацію вуглеводного обміну у хворих на діабет.

У зв'язку з цим слід звернути увагу на бджолиний мед, який містить значну кількість левульози (гречаний мед містить 40,29—41,36% левульози, липовий — 39,27%). Крім того, а меду містяться і недавно виявлені інсуліноподібні гормональні речовини. Тому нам здається доцільним провести клінічні випробування полівітамінізованого меду спеціального складу (який містить тіамін, аскорбінову і нікотинову кислоти в значних дозах). Такий мед розширить асортимент продуктів харчування для хворих на сахарний діабет.

Немає ніякого сумніву в тому, що застосування меду можна широко рекомендувати хворим на діабет в рахунок звичайної норми вуглеводів. Така заміна дасть цим хворим значну користь.

Полівітамінізований мед з глютаміновою кислотою[38]

Глютамінова кислота[39] була, відкрита Лібіхом понад 100 років тому, проте для лікування її Застосовують усього лише кілька років. Її почали застосовувати при захворюванні центральної нервової системи. Проте, враховуючи неприємний смак глютамінової кислоти, а також те, що приймання її всередину часто викликає блювання, її призначають у суміші з густим цукровим сиропом або джемом, варенням, повидлом (Г. Хімвич, Ж. Фацекас), а також з фруктоглюкозою (І. Г. Безпалов та Н. Ф. Дашковська). У цьому відношенні бджолиний мед має ряд переваг перед усіма переліченими речовинами, бо він сам по собі має лікувальні властивості.

Збагачення меду глютаміновою кислотою, такими важливими речовинами для організму, особливо для центральної нервової системи, як вітаміни В_1, В_2, В_5 (РР — нікотинова кислота), вітамін С, має винятково важливе значення. До цього слід додати, що мед не тільки маскує неприємний смак рибофлавіну і глютамінової кислоти, а й стабілізує активність вітаміну С.

Для полівітамінізації меду з глютаміновою кислотою ми рекомендуємо такий запис:

Меду високосортного (монофлерного)  100 г

Глютамінової кислоти 6 г

Вітаміну С 200 мг

Вітаміну В_1 4 мг

Вітаміну В_2 4 мг

Вітаміну В_5 (РР) 20 мг

При складанні рецептури полівітамінізованого меду з глютаміновою кислотою ми виходили з літературних даних відносно дозування глютамінової кислоти (М. Д. Машковський, І. Г. Безпалов і Н. Ф. Дашковська та ін.), а щодо вітамінів додержувались лікувальних доз, рекомендованих вітамінною комісією Фармакологічного комітету Міністерства охорони здоров'я СРСР.

Полівітамінізований медовий настій чайного гриба

У різних районах нашої неосяжної Батьківщини серед широких шарів населення значною популярністю користується приємний освіжуючий настій чайного гриба.

За даними проф. Германа Зігварта, настій чайного гриба містить сліди спирту, оцтову кислоту, значні кількості глюконової кислоти, холін та інші речовини.

Відомий радянський міколог проф. Л. І. Курсанов говорить: «Складне походження має організм так званого чайного квасу Medusomyces gisevi, який складається з дріжджів типу Torula і оцтовокислих бактерій, близьких до Bact. xylinum. Діяння цього організму на солодкий чай полягає в тому, що дріжджі переробляють його цукор на спирт і СО_2, а оцтова бактерія окислює спирт в оцтову кислоту. В результаті виходить кислуватий, трохи газований напій, якому в народній медицині приписуються лікувальні властивості».

Численні спостереження показали, що настій чайного гриба є великим другом нашого здоров'я, бо вживання його регулює діяльність шлунково-кишкового тракту, підвищує захисні властивості організму і добре діє при атеросклерозі, а також при деяких інших захворюваннях. Ці дані народної медицини в наші дні підтверджені лабораторними дослідженнями і клінічними спостереженнями (проф. Якш (Чехословаччина), проф. Г. Зігварт, проф. Г. Ф. Барабанчик, Є. С. Златопольська та ін.).

Проф. Г. А. Шакарян і доц. Л. Т. Данієлова своїми! дослідами довели, що настій чайного гриба має високі бактерицидні властивості, які відзначаються термостабільністю. Навіть кип'ятіння настою чайного гриба протягом години не знижувало його бактерицидних властивостей. Шакарян і Данієлова вважають, що активність настою чайного гриба прямо залежить від вмісту цукру в поживному середовищі — при 10% вмісті цукру активність його вдвоє вища, ніж при 5% вмісті.

Настій чайного гриба дуже корисний дітям, і його можна рекомендувати замість газованої води, квасу, ситро і т. д. Для прикладу вкажемо цікаві спостереження, проведені Є: С. Златопольською в клініці дитячих хвороб лікувального факультету II Медичного інституту імені й. В. Сталіна, де було доведено, що настій чайного гриба є значним лікувальним засобом при лікуванні тяжких виразкових стоматитів у дітей. Під наглядом було 20 дітей у віці 2—3 років, які хворіли на тяжкий виразковий стоматит. Хворим зрошували порожнину рота настоєм чайного гриба і давали напій всередину: дітям від 8 місяців до 1 року — по склянці, а дітям віком понад рік — по 2 склянки на день. Дітям, що мали виразки на слизовій оболонці губ, накладали на уражені ділянки салфетки, змочені настоєм чайного гриба. Вже через 2 дні лікування спостерігалася помітна епітелізація, а через 5 днів наставало повне вилікування.

Враховуючи, що бджолиний мед має чудові харчові і різносторонні лікувально-профілактичні властивості, ми почали додавати його в настій чайного гриба. Наші досліди показали, що найбільш приємним і корисним напоєм є медовий настій гриба, що містить 5% меду, 5% цукру і збагачений вітамінами С і В_1.

Вітамінізований медовий настій чайного гриба 7— 8 денного посіву можна розлити в пляшки, старанно закупорити і зберігати в кімнатному холодильнику або підвалі. Цей чудовий напій дає людині не тільки задоволення, а й користь. У Всесоюзному науково-дослідному вітамінному інституті ми разом з кандидатом біологічних наук М. Г. Голишевою вивчили бактерицидні властивості настоїв чайного гриба з різними концентраціями меду і цукру. Дослідження показали, що настій чайного гриба з вмістом 5% меду і 5% цукру має сильніші бактерицидні властивості щодо мікробів кишкової групи, ніж настій того ж гриба, приготовлений з самого цукру (10%). Слід, проте, відзначити, що високі концентрації меду придушують ріст і життєдіяльність чайного гриба.

Нас також цікавила вітамінна активність настою чайного гриба, приготовленого з меду і цукру, порівняно з настоєм, приготовленим тільки з самого цукру. Виявилося, що медовий настій чайного гриба містить вітаміну С в 7 раз більше, ніж цукровий настій цього гриба.

Штучний мед

Геніальний хімік і видатний пасічник, названий батьком російського раціонального пасічництва, акад. О. М. Бутлеров писав: «Цукристі речовини в тому вигляді, як їх дають рослини, ще не становлять меду; тільки тоді, коли вони Перероблені в зобику комах і згустилися, втративши випаровуванням частину води, вони стають справжнім медом». Далі Олександр Михайлович зазначав: «Медом називаються перероблені комахами солодкі Цукристі виділення рослин, які з'являються переважно в квітах». Таким чином, нектар квітів перетворюється на мед тільки після «перероблення в зобику» (медовому шлуночку) бджоли-трудівниці. Усякий же мед, добутий без участі бджіл, слід вважати штучним, а не натуральним (бджолиним).

Лайль у 1887 р. готував штучний мед, змішуючи однакові частини глюкози і фруктози з тростинним цукром, фруктовими ефірними і красильними речовинами. Дослідження цього меду, проведені Генером, показали, що він відрізняється від натурального (бджолиного) меду, відсутністю в золі фосфорної кислоти.

У Голландії значною популярністю користувався так званий бісквітний мед (Beschuit Honig), який там виготовлявся. Дослідження, проведені Фінкенером, показали, що бісквітний мед містив: олеомаргарину 30%, тростинного цукру 29%, глюкози 4%, декстрину 7%, соди 0,5%, піску і деревних часток 0,5%, води 29%.

Завод Мейнгау в Німеччині виробляв медоподібний сироп, який вважався штучним медом. За дослідженнями Гельфенберзької лабораторії цей мед містив: тростинного цукру 29,40%, інвертованого сахару (глюкози і фруктози) 40,80%, мінеральних солей 0,1%, води 29,7%.

У Радянському Союзі відомо кілька сортів штучного меду.

Кавунний мед (нардек) добувається з дуже поширеної в СРСР культурної рослини — кавуна (Citrullus vulgaris Schrad). За даними проф. М. В. Павлова, м'якуш кавуна містить води 88—90%, цукру (переважно левульози) 5,5—10,5%, азотистих речовин 0,97%, жиру 0,6%, клітковини — 0,4%, золи 0,36%. Кавунний мед містить інвертованого (переважно левульози) сахару 41,6%, сахарози 14%, золи 1,86%, органічних кислот 0,34%. З 1 ц кавунів добувають 7—10 кг кавунного меду.

Проф. С. М. Лухотін застосував кавунний мед як стимулюючий засіб для підвищення вмісту гемоглобіну в крові. З 29/VI по 10/VIII 1945 р. в одному з військових госпіталів він провів спостереження над 15 хворими (11 чоловіків і 4 жінки) з наслідками тяжких поранень. Вміст гемоглобіну в чоловіків дорівнював 50—63%, у жінок 53—56%. Після 32-денного застосування кавунного меду у 14 хворих відмічено помітне збільшення гемоглобіну і тільки в одного хворого вміст гемоглобіну залишився попереднім. В результаті терапії кавунним медом вміст гемоглобіну підвищився максимально на 25%.

Динний мед (бекмез) добувається з культурної рослини дині (Cucumis Melo L.). Вміст цукру в динях, залежно від їх сорту, коливається в межах від 4,5 до 13%; в Середній Азії є пізні сорти дині, що містять до 17% цукру. До 80% урожаю динь у Середній Азії переробляється на мед. Динний мед містить до 60% цукру.

Гарбузовий мед роблять з культурної рослини гарбуза (Cucurbita Pepo L.), вміст цукру в якому досягає 11%. З урожаю гарбузів, зібраних з 1 га, можна приготувати 25 — 30 ц меду.

Фініковий мед роблять з вичавленого соку свіжих фініків — «пустинного хліба». Фініковий мед може довго (понад 2 роки) зберігатися, не псуючись.

Штучний мед (кавунний, динний та ін.) виробляється так. М'якуш плодів відокремлюють від кірок і з нього пресами (звичайно дерев'яними) вичавлюють сік, який фільтрують через полотно та сито, а потім випаровують у відкритих мідних котлах до консистенції густої патоки.

Штучний мед є корисним продуктом харчування, що містить в основному інвертний сахар.

Забруднений мед

Бджолиний мед належить до тих продуктів харчування, які ми вживаємо без будь-якої обробки (термічної чи іншої). У зв'язку з цим треба, щоб пасічники в своїй роботі додержували санітарно-гігієнічних правил.

Якщо подивитися на краплю меду під мікроскопом, то можна побачити квіткові пилинки, дріжджі, водорості, мікроскопічні кліщики, воскові пластинки, бджолині волоски та інші природні домішки. Проте через неохайність пасічника і при антисанітарному утриманні пасіки, підсобних приміщень і пасічницького інвентаря мед може забруднитися золою, піском, пилом з подушок, якими, утеплюють гнізда бджіл, мертвими бджолами, уламками стільників і т. д. При невмілому користуванні димарем з нього в стільникові комірки з медом попадає не тільки зола, сажа та кіпоть, а нерідко й краплі дьогтю. Якщо вийняті з вулика стільникові рамки з медом пасічник ставить на землю, а не в спеціальний чистий ящик, то до планок рамок прилипає пісок, який при відкачуванні на медогонці попадає в мед. Коли в недбайливого пасічника утеплюючі подушки розірвані або погано зроблені, то при огляді бджолиної сім'ї або при вийманні стільникових рамок у мед обов'язково попадає пил, сміття. Під час відкачування меду, коли вікна підсобного приміщення не засітковані, бджоли залітають і попадають у барабан медогонки, де тонуть і гинуть.

Не допускати таких забруднюючих домішок у меду — прямий обов'язок радянського пасічника. Очищають мед від забруднюючих домішок двома способами: фільтруванням і відстоюванням. Перший спосіб полягає в тому, що під час витікання з медогонки мед проходить через сито з лудженої металевої сітки різних розмірів (№ 28, 32, 40, 45). Другий спосіб — відстоювання — полягає в тому, що на дно посудини, в якій зберігається мед, осідають важкі домішки, що засмічують мед,— пісок та ін., а воскові пластинки, шматочки воску спливають вверх. Очищають мед від домішок, що його забруднюють, у відстійнику заввишки в 1 м при температурі 18—20° протягом перших трьох днів після відкачування меду. Слід врахувати, що відстоювання, тобто звільнення меду від засмічуючих домішок, прискорюється при підвищенні температури. При висоті відстійника в 1 м відстоювання закінчується: при температурі 10° через 15 діб, 15°— через 6^1/2 діб, 20° — через 3 доби, 35° — через 10 годин, 50° — через 2 години.

Дослідження показали, що кількість нерозчинних у воді засмічуючих часток меду після тридобового відстоювання становило 0,008—0,012% до ваги меду.

Гігієна і санітарія на пасіці

Гігієна — це наука, що вивчає умови зовнішнього фізичного і соціального середовища, які впливають на здоров'я людини. Гігієна розробляє і науково обгрунтовує заходи, що оздоровлюють ці зовнішні умови. Санітарія ж здійснює заходи, розроблені гігієною.

Одна з основних і елементарних вимог гігієни пасічника — чистота рук і тіла. Руки пасічника завжди повинні бути чисті. Перед оглядом бджіл і після нього руки треба мити з милом, а після огляду хворих сімей (на європейську, американську гнильцю та ін.) руки треба знезаражувати триразовим намилюванням з щіткою і змиванням мильної піни теплою або гарячою водою, а воду виливати в яму і засипати землею. В таз рукомийника рекомендується налити кілька грамів гасу для відлякування бджіл. Якщо для кожної людини чистота тіла має велике значення, то для пасічника вона потрібна ще й тому, що запах поту дратує бджіл і вони жалять. Пасічник повинен працювати в чистому білому халаті і білій шляпі, особливо в жаркі сонячні дні.

Пасіку слід утримувати в ідеальній чистоті, територія її повинна бути звільнена від усіх непотрібних предметів. Пасічний інвентар треба зберігати не тільки справним, але й чистим.

Брудне утримання пасіки — перша ознака того, що вона збиткова. Звичайно на таких пасіках є хворі сім'ї бджіл, слабі сім'ї і сім'ї, уражені бджолиними вошами. Все це, звичайно, негативно відбивається на медозборі.

Крім того, додержання правил гігієни пасічником і утримання пасіки в належному санітарному стані врятують її від воскової молі, гризунів, плісені та іржі.

Велике гігієнічне значення має забезпечення бджіл водою. Встановлено, що коли бджоли щодня вилітають за нектаром приблизно від 7 до 15 разів, а за квітковим пилком трохи менше, то за водою вони іноді вилітають до 100 разів на день. Особливо велика потреба бджіл у воді у весняно-літні місяці (в період розвитку розплоду). Відмічено випадки, коли через відсутність води бджоли викидали личинок з воскових комірок.

Для бджолиної сім'ї, що має значний розплід, потрібно на добу 200—400 а води. Якщо пасічник не забезпечує своїх бджіл водою, вони примушені робити десятки тисяч вильотів, щоб знайти її. Крім того, через відсутність води бджоли нерідко споживають рідину з різних забруднених вододжерел.

Тимчасом забезпечити бджіл водою зовсім не важко. Напувалкою звичайно служить дерев'яний бочонок з краном, через який вода дуже повільно витікає (по краплях) на дошку з косо набитими дерев'яними планками або видовбаними зигзагоподібними лініями для повільного стікання по ній води. Як виготовити цю напувалку, можна дізнатись з усякого підручника з пасічництва.

Правильно роблять ті пасічники, які додають у напувалку з водою трохи кухонної солі (50 г на відро води). Ще краще забезпечувати бджіл двома напувалками: однією — з звичайною водою, а другою — з підсоленою. Досвід, проведений на Голосіївській дослідній пасіці, показав, що 47,3% бджіл брали з напувалок чисту воду, а 52,7% — підсолену воду, Проте слід пам'ятати, що бджоли охоче брали воду, яка містила 0,5% солі, тоді як 1% водний сольовий розчин вони не хотіли брати.

Розділ 4 Застосування бджолиної отрути для лікування

З літератури відомо, що бджолиними ужаленнями були вилікувані від болючої подагри Карл Великий і Іван Грозний. Наша країна з давніх-давен славилася високорозвиненим пасічництвом. У народній медицині як лікувальний засіб застосовувався не тільки бджолиний мед, а й бджолина отрута.

В 1864 р. професор Петербурзького лісного інституту М. І. Лукомський надрукував статтю, в якій відзначав високі лікувальні властивості бджолиної отрути при суглобному ревматизмі, подагрі та інших захворюваннях. Він  закликав лікарів зайнятися вивченням цього цінного лікувального засобу.

Особливо слід відзначити дуже цікаві й цінні спостереження пасічників, які застосовували бджолину отруту для лікування при різних захворюваннях. Багаторічні спостереження і зібрані нами анкетні дані про стан здоров'я пасічників показують, що бджолина отрута є не тільки чудовим лікувальним засобом при деяких захворюваннях, але й має профілактичні властивості. Відомо, наприклад, що пасічники завдяки бджолиним ужаленням, як правило, не хворіють на ревматизм.

Бджолина отрута при ряді захворювань є чудовим лікувальним засобом і при правильному застосуванні дає добрі лікувальні результати.

Тепер ще немає точно встановленої теорії, яка пояснювала б високе лікувально-профілактичне діяння бджолиної отрути.

Є. Л. Фішков (1954) пише: «Дуже цікавою є праця. Н. М. Артемова і О. Ф. Соловйової (1939) про атропіноподібне діяння бджолиної отрути. За їхніми даними, отруєння бджолиною отрутою діяло на серце жаби так само, як атропінізація». Доводиться розчарувати Фішкова і нагадати, що ще в 1951 р. Н. М. Артемов признався: «У своїй першій праці ми (Артемов і Соловйова) (1939) не змогли виявити цього ефекту, що й дало змогу нам говорити про атропіноподібне діяння бджолиної отрути. Проте це виявилося неправильним, а звідси й аналогізоване діяння бджолиної отрути та атропіну не зовсім обгрунтоване»[40]. Нам здається, що бджолина отрута, будучи дуже складним біологічним препаратом, діє на весь організм у цілому, підвищуючи його захисні властивості.

Склад і фізико-хімічні властивості бджолиної отрути

Незважаючи на те, що пасічництво є дуже давньою галуззю народного господарства, хімічний склад бджолиної отрути був вивчений порівняно недавно.

Бджолина отрута має прозорий колір, різко ароматичний запах, що нагадує запах меду і гіркий, палючий смак; питома вага її 1,1313. Якщо крапельку бджолиної отрути нанести на синій лакмусовий папір, то він негайно почервоніє, тобто отрута має кислу реакцію, водний же розчин сухої бджолиної отрути кислої реакції не має.

У народі давно вважається, що бджолина отрута містить мурашину кислоту, бо пекучий смак бджолиної отрути нагадує смак мурашиної кислоти.

Справді, в дослідженнях встановлено, що в бджолиній отруті міститься мурашина, соляна, ортофосфорна кислоти, гістамін, холін, триптофан, сірка тощо.

Можна припускати, що велике лікувальне значення мають фосфорнокислий магній Mg_3(PO_4)2, який становить 0,4% ваги висушеної отрути, і сірка; у золі отрути виявлені сліди міді і кальцію. Бджолина отрута містить гістамін, значну кількість білкових речовин і летучі масла, які при висиханні отрути випаровують. На думку деяких дослідників, летучі масла викликають почуття паління і болючість при ужаленні бджоли. Бджолина отрута дуже швидко висихає навіть при звичайній кімнатній температурі, втрачаючи при цьому близько 70% ваги. Висохла бджолина отрута має вигляд прозорої маси, що нагадує гуміарабик, яка легко розчиняється у воді і кислотах.

Децинормальний розчин їдкого лугу і сірчаної кислоти навіть протягом 24-годинного діяння не руйнують бджолиної отрути. Властивості бджолиної отрути змінюються в результаті тривалого нагрівання її з соляною кислотою або їдким лугом; активність бджолиної отрути знижується від діяння марганцевокислого калію та інших окислювачів.

Бджолина отрута дуже теплостійка: нагрівання в сухому вигляді до 100° навіть протягом 10 днів помітно не впливає на її властивості.

Бджолина отрута має також велику холодостійкість; навіть заморожування не знижує її отруйного діяння.

Встановлено, що суха бджолина отрута при старанному захисті від вологи може зберігати токсичну активність протягом кількох років.

Знезаражуючі властивості бджолиної отрути

Лауреат Сталінської премії проф. Г. Ф. Гаузе вважає, що бджолина отрута є найсильнішою з відомих нам знезаражуючих речовин.

Радянські дослідники (П. М. Комаров та А. С. Ерштейн, А. Д. Баландін, І. Л. Кооп та ін.) встановили, що водний розчин бджолиної отрути навіть у розведенні 1:50 000 при бактеріологічному дослідженні виявлявся стерильним (не містив мікроорганізмів).

Так само доведено, що парамеції (одноклітинні з класу інфузорій) у розчинах бджолиної отрути 1 : 10 000 гинуть негайно, а в розчинах цієї отрути 1 : 50 000 — протягом 30 секунд.

Бджолина ж отрута у розведенні. 1:500 000 — 1 : 600 000, навпаки, стимулює розмноження парамецій. Ці досліди показують, що бджолина отрута залежно від ступеня розведення має різну біологічну активність.

І. Л. Кооп справедливо відзначає, що «Бджолина отрута, добування якої просте й доступне, заслуговує на не меншу увагу медиків, ніж антибіотики грибкового та бактеріального походження».

Чутливість людини до бджолиної отрути

Бджола при ужаленні вводить у шкіру прозору крапельку отрути, яка має лікувальні властивості. Як лікувальний засіб бджолина отрута має ряд переваг перед іншими ліками, насамперед слід вказати на її швидке діяння на організм і на величезну різницю між лікувальною отруйною (токсичною) і смертельною дозами. Токсична доза бджолиної отрути в десятки разів, а смертельна в сотні разів більша від лікувальної.

Чутливість організму до бджолиної отрути різна. Найбільш чутливі до неї жінки, діти і особи похилого віку.

Спостереження показали, що 1—5 і навіть 10 одночасних бджолиних ужалень здорова людина переносить легко і вони викликають лише у неї місцеву реакцію у вигляді почервоніння шкіри, припухлості, паління тощо; 200— 300 одночасних ужалень викликають отруєння організму з характерними ознаками порушення переважно серцево-судинної та нервової систем (задишка, синюха, прискорення пульсу, судороги, параліч); 500 і більше ужалень викликають смерть, найчастіше в результаті паралічу дихального центра.

Проте є люди, які мають підвищену чутливість до бджолиної отрути: досить одного бджолиного ужалення, щоб у них з'явилося загальне нездужання, різкий головний біль, висип типу кропив'янки, блювання, понос.

Наведемо приклади.

Гр. М-і після одного бджолиного ужалення відразу відчула себе погано: в неї з'явився сильний головний біль, слабість, підвищилася температура, і вона була примушена лягти в ліжко. На наступний день їй було краще.

Гр. Х-в в 1941 р. під час відкачування меду був ужалений бджолою в перенісся, через півгодини в нього все лице сильно набрякло, з'явилася також набряклість в різних частинах тіла, температура підвищилася до 39,5°. Протягом одного дня він був непрацездатний.

Численні спостереження показали, що пасічники, які працюють з бджолами протягом тривалого часу, переносять бджолині ужалення без усякої шкоди для організму (деякі пасічники з великим стажем роботи переносили ужалення навіть тисячі бджіл без усяких симптомів отруєння. Організм більшості людей швидко звикає до бджолиних ужалень і не реагує на них.

Наводимо дані анкет, одержаних з пасік Радянського Союзу, які показують різні строки набування пасічниками несприйнятливості (імунітету) до бджолиної отрути залежно від тривалості роботи на пасіці.

У 28,2% пасічників до 1 року роботи на пасіці

У 22,5% - протягом 1 року роботи на пасіці

У 12,1% - протягом 2 років роботи на пасіці

У 10,5% - протягом 3 років роботи на пасіці

У 2,2%  - протягом 4 років роботи на пасіці

У 3,8% - протягом 5 років роботи на пасіці

У 0,9% - протягом 6 років роботи на пасіці

У 1,5% - протягом 7 років роботи на пасіці

У 1,3% - протягом 8 років роботи на пасіці

У 0,1% - протягом 9 років роботи на пасіці

У 1,9% - протягом 10 років роботи на пасіці

У 0,2% - протягом 11 років роботи на пасіці

У 0,2% - протягом 12 років роботи на пасіці

У 1,7% - протягом 15 років роботи на пасіці

У 0,2% - протягом 20 років роботи на пасіці

У 4,2% пасічників природжений імунітет

5,7% не набули імунітету

2,4% не пригадують, коли набули імунітету

0,4% не заповнили в анкетах цього питання

Експериментально доведено, що в пасічників, які довго доглядали за бджолами, а отже, їх часто жалили бджоли, в крові виробляються речовини, імунні до бджолиної отрути. Дослідники проводили прості і дуже переконливі досліди: брали дві пробірки, в одну наливали сироватку крові пасічника, який довго працював на пасіці, і змішували її з розчином бджолиної отрути; в іншій пробірці розчин бджолиної отрути змішували з такою ж кількістю сироватки людини, яку ніколи не жалили бджоли. Виявилося, що сироватка крові пасічника здатна нейтралізувати діяння бджолиної отрути, а сироватка крові людини, яку не жалили бджоли, не виявляла нейтралізуючого діяння на розчин бджолиної отрути. Досліди, проведені на кролях, також показали, що сироватка крові пасічників нейтралізує місцеве діяння бджолиної отрути, тоді як нормальна людська сироватка цієї властивості не має.

Часто доводиться спостерігати, що не всі члени сім'ї пасічника однаково реагують на ужалення бджіл. Проте в літературі нам не зустрічалися описи випадків природженого імунітету до бджолиної отрути. В зв'язку з цим ми дозволимо собі навести випадки, які становлять значний інтерес.

Пасічник І. Е. Поздняков (село Сопрон Курської області) докладно розповідає в своєму листі, як у 1947 р. його річний син зазнав нападу величезної кількості бджіл (не менше ніж 300). Все тіло і лице дитини були суцільно вкриті бджолиними ужаленнями. Лице і тіло дитини розпухли і, здавалось, що в найближчі години вона помре. Проте через 3 доби опух майже зник, а на шостий день хлопчик видужав, став бадьорим і веселим.

Як виявилося потім, дружину пасічника під час вагітності жалили бджоли. Це дає нам змогу припустити, що син успадкував від матері несприйнятливість до бджолиної отрути, через те й переніс так легко ужалення такої значної кількості бджіл. Син І. Е. Лознякова фізично добре розвинутий не реагує на ужалення бджіл.

Автор листа відзначає також, що його син за наступні роки нічим не хворів тоді, як його однолітки за цей час уже встигли перенести кір, скарлатину та інші хвороби.

Про те; що пасічники завдяки імунітету до бджолиної отрути рідше хворіють на деякі інфекційні хвороби, відомо з давніх-давен, і про це є повідомлення в пресі. Так, О. М. Ламонова ще в 1914 р. повідомила, що її семирічна дочка завдяки бджолиним ужаленням не захворіла на кір, незважаючи на те, що мала постійний контакт з своєю подругою, яка була хвора на кір — дуже заразне захворювання. Пасічник І. А. Іонов (Ленінградська область), який присвятив півсторіччя свого життя пасічництву, розповів нам винятково цікаве спостереження. Дружина А. І. Іонова завжди сильно реагувала на бджолині ужалення, які викликали в неї значні опухи і сильний біль. У 1903 і 1908 рр. у неї народилися дочки, які також дуже хворобливо переносили бджолині ужалення. Сини А. І. Іонова, які народилися в 1918 р. і в 1932 р., виявилися зовсім несприйнятливими до бджолиної отрути. А. І. Іонов вважає, що несприйнятливість до бджолиної отрути слід приписати виключно тому, що під час вагітності в 1918 і 1932 рр. його дружину жалили бджоли, і сини успадкували від неї набутий нею імунітет.

Зібраний нами великий матеріал (анкета, листи), а також багаторічні спостереження переконують нас у тому, що бджолині ужалення або введення апітоксину сприяють виробленню в організмі людини імунітету не тільки до бджолиної отрути, а також і до деяких інфекцій, насамперед до ревматизму.

Дуже поширена думка, ніби діти пасічників мають природжену несприйнятливість до бджолиної отрути або швидко її набувають, нашими анкетними даними не підтверджується.

Лікування різних захворювань бджолиною отрутою[41]

Лікування ревматизму

Ми одержали значну кількість листів від пасічників, які хворіли на суглобний ревматизм і вилікувалися бджолиними ужаленнями. Про те саме свідчать дані анкетного опиту пасічників Радянського Союзу, проведеного нами в 1950—1951 рр.

Наводимо кілька прикладів:

Хворий Р-н хворів на суглобний ревматизм. Лікар призначив лікування і спокій. Але хворий почував себе погано і внаслідок болів та припухлості суглобів був прикований до ліжка. Він вирішив спробувати лікування ревматизму народним засобом — бджолиними ужаленнями. Для цього він був перевезений на пасіку, де завдяки бджолиним ужаленням вилікувався від ревматизму протягом одного літа; загострення ревматизму в нього не спостерігалося вже кілька років.

Хворий В-в 1935 р. захворів на ревматизм. Він акуратно лікувався, але звичайні методи лікування (медикаментозні і фізіотерапевтичні) не давали належного ефекту. З 1938 р. він почав займатися пасічництвом і протягом одного літа, внаслідок ужалення бджіл, повністю вилікувався від ревматизму. Захворювання не поверталося.

Хворий М-ій з дитинства хворів на суглобний ревматизм у тяжкій формі (без сторонньої допомоги не міг пересуватися). Його почали лікувати бджолиними ужаленнями. За два літніх сезони таким чином хворий М-ій вилікувався від ревматизму. Через 2—3 роки в нього знову з'явилися болі в суглобах і припухлість їх: Він повторив те саме лікування, в результаті чого повністю вилікувався від ревматизму.

Хворий К-о, в 1945 р. захворів на ревматизм суглобів рук і ніг. Він енергійно лікувався дома і на курортах Нафталан, Цхалтубо, П'ятигорськ і Желєзноводськ. Після курортного лікування він звичайно відчував лише тимчасове (протягом 2—3 місяців) поліпшення. В 1952 р. почав лікуватися бджолиною отрутою (ужалення бджіл) і в результаті чого видужав. Протягом 1952—1953 рр. був здоровий, тоді як до лікування бджолиною отрутою, як правило, щороку хворів по 3—4 місяці.

Медичні працівники на підставі своїх спостережень також повідомляють про високе лікувальне діяння бджолиної отрути при суглобному ревматизмі.

Ще в 1897 р. російський військовий лікар І. В. Лимарський опублікував велику статтю «Пчелиный яд как лечебное средство», в якій на підставі своїх багаторічних спостережень зробив висновок, що бджолина отрута є дуже цінним лікувальним засобом при ревматизмі.

Відомий віденський клініцист Філіпп Терч хворів на ревматизм і вилікувався завдяки випадковим ужаленням бджіл. У зв'язку з цим він зацікавився бджолами і лікувальними властивостями їх отрути, почавши широко застосовувати бджолині ужалення при ревматизмі. В 1888 р. Ф. Терч уже опублікував працю, в якій описав 173 хворих на ревматизм, вилікуваних бджолиними ужаленнямч.

У 1912 р. віденський лікар-окуліст Рудольф Терч опублікував наукову працю, присвячену лікуванню бджолиною отрутою 660 хворих на ревматизм. Із загальної кількості хворих (660) в результаті зазначеного лікування повне видужання спостерігалося в 544 осіб, поліпшення — у 99 осіб; у 17 з них поліпшення не настало. Автор зазначає, що деякі хворі останніх двох груп (116 осіб) хворіли на ревматизм у дуже запущеній формі, а інші не довели лікування до кінця.

Клінічні спостереження показали, що бджолина отрута є специфічним засобом при справжньому ревматизмі, тобто при хворобі Сокольського-Буйо, при якому хворий легко переносить бджолині ужалення. Інфекційні ж артрити на грунті сифілісу, гонореї, туберкульозу при введенні бджолиної отрути викликають сильну місцеву і загальну реакцію організму. Тому деякі клініцисти не без підстави пропонували застосовувати бджолині ужалення для діагностики — щоб установити справжній ревматизм.

Лікування невритів і невралгій

У народній медицині давно відзначалися високі лікувальні властивості бджолиної отрути при різних захворюваннях нервів. У журналах та газетах по бджільництву опубліковано багато повідомлень пасічників, присвячених цим питанням.

Матеріали, які є в нашому розпорядженні, а також власні спостереження підтверджують висновки народної медицини.

Наведемо кілька прикладів, які показують високі лікувальні властивості бджолиних ужалень при різних захворюваннях нервів.

Хворий Т-о в 1944 р. захворів на запалення сідничного нерва. Видужав він тільки влітку 1945 р., коли почав працювати на пасіці, де його жалили бджоли.

Хворий П-о з 1945 р. хворів на невралгію трійчастого нерва. Незабаром болі настільки посилилися, що хворий ледве міг їсти рідку і кашкоподібну їжу: іноді болі були такі сильні, що хворий не міг навіть розмовляти. Він почав лікуватися бджолиними ужаленнями і завдяки цьому видужав.

У хворого Л-а в 1933 р. спостерігалося запалення сідничного нерва. його лікували тепловими процедурами, різними медикаментами, але лікування не давало належного ефекту. Проте незабаром після того, як хворий почав лікуватися бджолиними ужаленнями, він вилікувався від цього захворювання.

Нам відомо ще багато прикладів вилікування невритів і невралгій завдяки застосуванню бджолиної отрути.

З ініціативи акад. М. Б. Кроля і під його безпосереднім керівництвом у 1938 р. лікар X. І. Єрусалимчик застосувала бджолину отруту в клінічних умовах при захворюваннях нервів, при цьому вона дістала добрі результати. Лікувалися хворі з запаленням сідничного, стегнового та інших нервів, у більшості з яких у минулому був ревматизм. Слід відзначити, що майже всі хворі до початку курсу лікування бджолиною отрутою вже безрезультатно лікувалися звичайними медикаментозними і фізіотерапевтичними методами.

Нижче наводимо дві короткі історії хвороби з праці X. І. Єрусалимчик.

Хворий Я., 36 років, прибув у клініку 2/VIII—1938 р. з діагнозом загострення радикуліту. Скарги під час прибуття: різкі болі в попереку і в лівій нозі по ходу сідничного нерва. 21/11 1938 р. підняв велику вагу, після чого відразу з'явився різкий біль у попереку і в лівій нозі. Хворий ходить шкутильгаючи, хребет при пальпації болючий у ділянці V поперекового хребця. Відмічається різке обмеження рухомості, особливо вперед, болючість по ходу сідничного нерва зліва, підвищена пітливість. Сеча, кров і спинномозкова рідина в нормі. На рентгенограмі поперекового відділу особливих змін не виявлено. Почато лікування підшкірним введенням розчину бджолиної отрути в найбільш болючі місця. Після 6 уколів болі були ліквідовані і хворий був виписаний на роботу.

Хворий М., 42 років, прибув 10/VIII 1938 р. з скаргами на різкі болі в правій нозі по ходу сідничного нерва. Хворів 3 роки. Протягом останніх півтора місяця відмічав різке загострення болів. Амбулаторне лікування виявилося неефективним.

Об'єктивно: болючість по ходу сідничного нерва, невеликий сколіоз хребта, болючість при пальпації в ділянці V поперекового хребця, болючість паравертебральних точок справа, рухомість хребта обмежена. Різка лабільність судин, що виявляється то почервонінням, то побілінням шкіри. Похолодання правої кінцівки. Лабораторні і рентгенологічні дослідження особливих змін не показали. Почато лікування підшкірним введенням розчину бджолиної отрути в найбільш болючі точки. Відмічено зменшення болів після 1—2 ін'єкцій. Після З—4 ін'єкцій спостерігалося значне поліпшення як суб'єктивне, так і об'єктивне. Після 8 ін'єкцій бджолиної отрути настало повне видужання. Хворий виписаний на роботу.

Лікування шкірних захворювань

Бджолина отрута широко застосовується в народній медицині при лікуванні різних захворювань шкіри. Наведемо кілька прикладів.

Хвора У-о довго хворіла на фурункульоз лиця. Вона лікувалася медикаментозними засобами (іхтіолова, стрептоцидова, сульфідинова мазі), але безуспішно. Хвора вирішила вдатися до народного засобу — бджолиної отрути, завдяки якій вона вилікувалася від фурункульозу.

Дитина С-в була хвора на туберкульоз шкіри лиця (вовчак) протягом 5 років. Одного разу на пасіці бджола випадково ужалила хлопчика в уражену щоку, після чого незабаром шкіра щоки на місці укусу стала більш бліда. Після цього випадку хлопчика вирішили лікувати бджолиними ужаленнями. Через кілька днів після лікування хвора щока почала набувати кольору здорової шкіри. Через півтора місяця лікування хлопчик видужав.

Лікування малярії

Професор Петербурзького лісного інституту М. І. Лукомський ще в 1864 р. опублікував статтю, в якій говорив про високий лікувальний ефект бджолиної отрути при лікуванні малярії.

Доктор Шульц у 1861 р. повідомив, що навесні 1859 р. він застосовував бджолину отруту при лікуванні як одноденної, так і три- та чотириденної малярії.

Спостереження показують, що лікування малярії бджолиною отрутою в багатьох випадках дає позитивні результати.

Наведемо кілька прикладів.

Хворий П-о в 1934 p. захворів на малярію. Через деякий час хворий почав працювати на пасіці, де його не раз жалили бджоли, в результаті чого він вилікувався від малярії.

Дитина Є-в протягом кількох місяців хворіла на малярію. За порадою пасічника її почали лікувати бджолиною отрутою, незабаром після чого дитина видужала.

Хворий Ш-н, житель Середньої Азії, з 1945 по 1947 р. хворів на тропічну форму малярії. В 1947 р. він почав працювати на пасіці, де його не раз жалили бджоли, завдяки чому він вилікувався від малярії.

Хвора 3-а в 1944 р. хворіла на малярію. Вона вирішила лікуватися бджолиною отрутою. Після 10 бджолиних ужалень хвора цілком позбавилася приступів малярії.

Питання лікування малярії бджолиною отрутою надзвичайно цікаве і заслуговує всебічного вивчення. Проте навіть на підставі вже наведених спостережень і літературного матеріалу можна зробити висновок, що бджолина отрута в деяких випадках може бути використана в комплексному лікуванні малярії.

Лікування захворювань очей

У народній медицині відомо, що бджолина отрута здавна застосовувалася при лікуванні деяких захворювань очей.

У сучасній медицині при лікуванні захворювань очей (ірити — запалення радужної оболонки та іридоцикліти — запалення циліарного тіла та радужної оболонки) успішно застосовують бджолину отруту.

Доцент О. І. Шершевська в Новосибірській очній клініці проводила лікування бджолиною отрутою (ужалення бджіл) і спостерігала чудові результати. Вона пише, що «в разі тяжких іритів з спаданням зору до 0,001 застосування бджолиної отрути давало разючий ефект; запальні явища стихали і вже через 3—4 дні наставало повне видужання з відновленням нормальної гостроти зору».

Лікування базедової хвороби

У медичній літературі та літературі, присвяченій питанням бджільництва, не зустрічалося описання випадків лікування хворих на базедову хворобу бджолиною отрутою, тому наводжувані нижче випадки успішного лікування базедової хвороби бджолиною отрутою в практиці народної медицини становлять певний інтерес.

Хвора Г-а з 1952 р. хворіла на базедову хворобу. До 1948 р. вона лікувалася медикаментозними і фізіотерапевтичними засобами, але безрезультатно. За порадою пасічника хвора Г-а почала лікуватися бджолиними ужаленнями. Після кількох ужалень вона відчула значне поліпшення; опух почав швидко розсисатися і незабаром зовсім зник.

Хвора 4-а була оперована з приводу базедової хвороби, але через 4 роки після операції в неї поновилося захворювання. Незабаром хвора помітила, що влітку під час роботи на пасіці, де її не раз жалили бджоли, вона почуває себе значно краще, ніж зимою: з'являється спокійний сон, значно зменшується збудливість нервової системи, зникають серцебиття тощо.

Серед пасічників базедова хвороба зустрічається дуже рідко.

Діяння бджолиної отрути на кров'яний тиск

У народній медицині відомо, що бджолина отрута знижує кров'яний тиск. Ця властивість бджолиної отрути підтверджується і експериментами на тваринах. Дослідженнями на собаках встановлено, що внутрішньовенне введення отрути однієї бджоли викликає деяке зниження кров'яного тиску; введення отрути від кількох десятків бджіл викликає різке спадання кров'яного тиску. Спадання кров'яного тиску, викликане діянням бджолиної отрути, зумовлене розширенням периферичних кровоносних судин. Це відбувається внаслідок наявності в бджолиній отруті речовини — гістаміну, що має судинорозширююче діяння. Досліди фармакологів показали, що гістамін навіть у розведеннях 1 : 250 000 000 виявляє біологічне діяння.

Наведемо кілька прикладів, які свідчать про те, що бджолина отрута сприяє зниженню кров'яного тиску.

Хвора К-а протягом 5 років хворіла на гіпертонічну хворобу. З 1948 р. вона почала працювати на пасіці, де не раз її жалили бджоли і незабаром загальний стан її поліпшився; кров'яний тиск значно знизився.

Хворий Л-о хворів на гіпертонічну хворобу. Кров'яний тиск у нього був 230—170 мм. Медикаментозне лікування ефекту не дало і хворий вирішив вдатися до народного засобу — бджолиної отрути, його не раз жалили бджоли і через рік він відчував себе краще: зникли головні болі, дратливість, підвищилася працездатність. При перевірці виявилося, що кров'яний тиск у нього спав до 140/110 мм.

Хворий Ш-ко захворів на гіпертонічну хворобу в 1946 р; кров'яний тиск досягав 180/120 мм. З 1948 р. почав відмічати болі стискуючого характеру у скронево-лобній ділянці, які періодично виникали. Лікувався амбулаторно. Ці болі були короткочасні і проходили без будь-якої терапії в умовах спокою. У 1953 р. хворий перебував на стаціонарному лікуванні в Дніпропетровську з приводу гіпертонічної хвороби, з стаціонару був виписаний у поганому стані. Почав лікуватися бджолиною отрутою, приймаючи її через бджолині ужалення, і незабаром відчув значне поліпшення: кров'яний тиск знизився до 140/90 мм.

Слід зазначити, що, крім діяння самої бджолиної отрути на зміну кров'яного тиску у хворих, не можна також не враховувати благотворного впливу навкружного середовища сільської місцевості (пасіка).

Показання і протипоказання до застосування бджолиної отрути

Деякі пасічники вважають, що бджолина отрута виліковує від усіх хвороб. На цій підставі вони застосовують її при гінекологічних, дитячих і навіть венеричних захворюваннях. Проте з цим не можна погодитися, бо при ряді захворювань застосування бджолиної отрути протипоказане.

За радянським законодавством особам, що не мають медичної освіти, заборонено займатися лікувальною практикою[42].

Лікування бджолиною отрутою може проводити тільки лікар.

Спостереження народної медицини, сучасної клініки і наші анкетні дані підтверджують різносторонні лікувальні властивості бджолиної отрути. Бджолина отрута дає добрий лікувальний ефект переважно при ревматичних захворюваннях суглобів і м'язів, серця, при хореї (ревматичне ураження мозку), запаленнях сідничного, стегнового, лицевого та інших нервів, а також при деяких інших захворюваннях.

Слід додержувати обережності в користуванні бджолиною отрутою, особливо дітям і особам літнього віку, які дуже чутливі до неї.

При ряді захворювань, як, наприклад, при туберкульозі, пороках серця, діабеті, склерозі судин, венеричних хворобах, бджолина отрута протипоказана.

Якщо у хворого після першого бджолиного ужалення являється загальне нездужання, висока температура, головний біль, гарячковий стан, різка слабість, висип тилу кропив'янки, шум в ушах, розлад кишечника тощо, то лікування треба відразу ж припинити.

Методи застосування бджолиної отрути

При лікуванні отрутою бджолу спеціальним пінцетом прикладають до наміченої (згідно з схемою, мал 9)[43] ділянки шкіри, попередньо вимитої теплою водою з милом (протирати спиртом не слід). Після ужалення бджола відлітає, лишаючи в шкірі жало разом з жалким апаратом, який продовжує скорочуватися протягом кількох хвилин до повного опорожнення отрутного міхурця. Тому витягати жало слід тільки після того, як уся отрута попала в шкіру. Припинення скорочень жалкого апарату буває звичайно видно неозброєним оком. Змазувати шкірну ранку після бджолиного ужалення можна всякою індиферентною маззю. Бджолину отруту можна застосовувати так:

В 1-й день хворий дістає ужалення 1 бджоли

У 2-й день хворий дістає ужалення 2 бджіл

У 3-й день хворий дістає ужалення 3 бджіл

У 4-й день хворий дістає ужалення 4 бджіл

У 5-й день хворий дістає ужалення 5 бджіл

У 6-й день хворий дістає ужалення 6 бджіл

У 7-й день хворий дістає ужалення 7 бджіл

У 8-й день хворий дістає ужалення 8 бджіл

У 9-й день хворий дістає ужалення 9 бджіл

У 10-й день хворий дістає ужалення 10 бджіл

Після першого курсу лікування, тобто одержання хворим отрути від 55 бджіл, слід зробити перерву в лікуванні на 3—4 дні, а потім продовжувати його, прикладаючи щодня за схемою по 3 бджоли. За другий курс лікування (півтора місяця) хворий повинен дістати отрути від 140— 150 бджіл, а за два курси — 180—200 ужалень бджіл. Якщо протягом двох курсів лікування не настає вилікування або помітного поліпшення, то продовжувати лікування не слід.

Цікаво відзначити, що у хворих, яким показаною є бджолина отрута, після бджолиного ужалення ні опуху, ні болючості, як правило, не відмічається. Навіть одночасне ужалення 20—30 і більше бджіл переноситься хворим дуже легко. Проте, коли настає видужання або значне поліпшення в стані здоров'я хворого, то в деяких з них ужалення кількох або навіть однієї бджоли уже викликає звичайну місцеву реакцію (почервоніння ділянки шкіри, опух, болючість тощо).

Портативний прилад для лікування бджолиною отрутою

Взяті з пасіки кілька десятків бджіл у звичайній коробочці можуть жити не більше одного дня. Це, звичайно, перешкоджає багатьом хворим правильно лікуватися, бо їм доводиться щодня або через день їздити на пасіку за бджолами. А тому деякі хворі встановлюють у себе в квартирі на горищі невеликий вулик (нуклеус) з бджолами.

Звичайно, щоб піймати бджолу, її випускають з вулика чи коробочки до джерела світла, найчастіше до вікна, і намагаються піймати за груди або крильця. Але бджоли, як правило, при такому ловінні жалять людину в пальці. Ловіння бджоли звичайним (анатомічним) пінцетом також не має успіху, бо навіть при легкому надавлюванні бджола випускає свою отруту значно раніше, ніж її прикладуть до наміченої ділянки шкіри.

Запропонований нами прилад для лікування бджолиною отрутою складається з портативної коробки (мал. 10), в якій бджоли можуть жити протягом кількох днів (до 4—5), і спеціального пінцета. В цій коробці може вміщуватися до 100 бджіл; тут їм тепло, досить повітря і корму (меду або цукрового сиропу). Коробка має дві висувні годівниці, які зручні ще й тим, що їх можна наповнювати медом, не відкриваючи коробочки, і, отже не доводиться непокоїти бджіл. Якщо треба піймати бджолу для лікування, досить відкрити бокові дверцята (бокове віконце) коробочки, через які бджола відразу ж виповзає, і взяти її спеціальним пінцетом, що робиться дуже легко. (Мал. 11).

Портативний прилад дає змогу не тільки легко і зручно застосовувати бджолину отруту для лікування, а й діставати чисту отруту для лабораторних і лікувальних цілей.

Внутрішньошкірні впорскування апітоксину

За наведеною схемою хворий може застосувати лікування бджолиною отрутою (апітоксином) у вигляді бджолиних ужалень за призначенням лікаря в домашніх умовах.

Тепер розроблений метод внутрішньошкірного впорскування апітоксину, який може проводитися в лікарнях, клініках, амбулаторіях. Цей метод порівняно з попереднім є більш досконалим, бо дає можливість підійти строго індивідуально до лікування кожного хворого.

Найзручнішим і найефективнішим виявилося внутрішньошкірне введення розчину апітоксину, тобто між зовнішнім шаром (епідермою) і внутрішнім шаром (дермою) шкіри. Одна п'ята частина крові організму перебуває в шкірі, і апітоксин відразу розноситься з кров'ю по всьому організму. При підшкірному впорскуванні розчину можна ввести значно більшу кількість апітоксину (1 мл), але лікувальний ефект при цьому менш задовільний, ніж при внутрішньошкірному впорскуванні. Апітоксин розчинюють у фізіологічному розчині або в дистильованій воді і вводять внутрішньошкірно в невеликих кількостях (0,1, 0,2, 0,3 мл) з допомогою спеціальної голки з муфтою (мал. 12). Ця голка трохи довша від бджолячого жала.

Іонофорез (електрофорез) апітоксину

При внутрішньому вживанні апітоксин не дає належного ефекту, бо він дуже чутливий до діяння ферментів шлунково-кишкового тракту, які руйнують його лікувальні властивості.

Внутрішньовенне введення апітоксину недопустиме, бо воно може викликати сильну і небезпечну реакцію організму.

Введення в організм хворого апітоксину внутрішньошкірно, підшкірно і нашкірно широко і успішно застосовується, хоч також має недоліки.

Іонотерапія або електроіонотерапія — метод введення в організм лікарських речовин з допомогою постійного струму. Цим методом вводять тепер через шкіру (без уколів) адреналін, кокаїн, діонін, атропін, кофеїн, гістамін, фолікулін, супраренін і т. д.

При іонотерапії ліки вводять у кров'яне русло через непошкоджену шкіру (мал. 13). Іонотерапію широко застосовують у клініці внутрішніх, нервових, хірургічних, жіночих та інших хвороб.

Дійсний член Академії медичних наук СРСР лауреат Сталінської премії проф. М. В. Вершинін вказував, що серед способів введення ліків через шкіру найкращим є іонофорез — метод, який грунтується на електролітичній дисоціації.

Спостереження показують, що лікування апітоксином з допомогою іонофорезу (електрофорезу) має деякі переваги перед методом бджолиних ужалень, бо лікування іонофорезом провадиться в фізіотерапевтичних кабінетах лікарень або поліклінік.

Техніка введення розчину апітоксину шляхом іонофорезу дуже проста: при наявності відповідної фізіотерапевтичної апаратури останній може провадитися в лікувальних закладах не тільки міста, а й села.

Введення апітоксину з допомогою іонофорезу не викликає ніяких неприємних відчувань, за винятком незначної гіперемії (почервоніння) ділянки шкіри, на яку діяв іонофорез.

Апітоксинова мазь

Бджолину отруту можна ввести в організм хворого також за допомогою втирання апітоксинової мазі. Ця мазь робиться з чистого апітоксину, білого вазеліну і саліцилової кислоти. Саліцилова кислота розм'якшує зовнішній шар шкіри (епідерміс) і підвищує її проникність. Внаслідок того, що апітоксин може попасти в кров тільки через пошкоджену шкіру, до складу мазі вводяться також найдрібніші силікатні кристали, які травмують шкіру. Хворий після призначення лікарем лікування апітоксиновою маззю може проводити його сам у домашніх умовах, перебуваючи під амбулаторним наглядом. До негативних моментів слід віднести травматизацію значної ділянки шкіри при втиранні апітоксинової мазі. Лікувальну діяння при введенні апітоксину внутрішньошкірно та іонофорезом значно краще, ніж при вживанні апітоксинової мазі.

Інгаляційний спосіб лікування апітоксином

Легені людини складаються з 3 мільйонів легеневих пузирків, стінки яких пронизані кровоносними судинами. Підраховано, що коли розгорнути стінки легеневих пузирків і скласти їх поряд, то вони вкриють поверхню майже в 40 м^2. Завдяки цьому всисання в легенях, зокрема, лікарських речовин відбувається в 20 разів швидше, ніж у шлунково-кишковому тракті. Звідси зрозуміло, яке величезне значення повинно відіграти введення апітоксину через дихальні шляхи (при наявності показань до цього лікування). Інгаляційний спосіб введення в організм апітоксину простий і може проводитися у всякому медичному закладі. Суть методу полягає в тому, що пара гарячоі води з резервуара звичайного парового Інгалятора, вдихувана через фарфорову трубку хворим, захоплює своєю силою пару апітоксину (мал. 14). Тепер виробляється методика застосування цього методу.

Перша допомога при отруєнні бджолиною отрутою

У літературі дуже рідко публікуються описи випадків бджолиних ужалень, тому наведені нижче дані становлять інтерес.

Доктор М. Л. Авіосор понад 20 років тому був негайно викликаний до хворої П., яку укусила бджола в тім'яну ділянку. Жінка була в непритомному стані, шкіра її лиця і слизової оболонки були інтенсивно синюшного забарвлення, кликочуче дихання проривалося крізь міцно стиснуті щелепи, а з кутів рота стікала у великій кількості слина. Пульс промацувався важко.

Для піднесення серцевої діяльності хворій була впорскнута камфора, і до місця укусу прикладена вата, змочена нашатирним спиртом. Коли потерпіла отямилася, у неї з'явилися позиви до блювання, а під вечір підвищилася температура до 37,5°. В дальшому настало повне видужання. Закінчуючи своє повідомлення, М. Л. Авіосор писав: «Відмічаючи цей казуїстичний випадок, я маю на увазі поділитися ним з товаришами і зазначити, що і укуси таких нешкідливих комах, як бджола, можуть інколи стати причиною майже смертельного захворювання».

Лікар І. А. Бейліна в 1934 р. повідомила, що один пасічник міцної будови тіла, який довго займався пасічництвом, одночасно дістав близько 40 бджолиних ужалень у кисті рук. Після видалення жал він продовжував працювати, але хвилин через 20 відчув себе погано, шкіра його лиця стала землисто-зеленого кольору, з'явилися блювотні рухи, з рота текла слина. Незабаром він знепритомнів і тільки через 2 години почав опритомнювати; решту дня хворий провів у ліжку. Протягом наступних двох днів у нього спостерігалася сильна слабість, апатія і запаморочення.

Проф. П. А. Алісов у 1937 р. опублікував статтю, в якій наводить випадок ужалення в язик: «О 8 годині вечора гр. А. пив чай з солодкими пиріжками. Безпосередньо після розкушування пиріжка відчув біль у корені язика, ніби від уколу голкою. У викинутому з рота шматку була виявлена оса; біль швидко змінився почуттям різкого паління, язик збільшився в об'ємі і не вміщувався в роті. Рухати язиком стало важко».

Під впливом повторних холодних компресів і полоскань порожнини рота розчином марганцевокислого калію язик зменшився в об'ємі, але лишався тугорухомим протягом найближчої доби.

Таким чином, ужалення бджіл у людей з підвищеною чутливістю до апітоксину можуть викликати серйозні хворобливі стани.

При ужаленні бджіл для знешкодження їхньої отрути запропоновано багато різних засобів. Наведемо деякі з них найбільш поширені.

Французький вчений Жорж Лайанс і акад. Гастон Боньє зазначали: «Перше, що треба зробити при ужаленні, — це вийняти жало, висмоктати місце уколу і стиснути шкіру навколо ранки, щоб витиснути з неї отруту; потім ужалене місце змочити холодною водою, а ранку натерти шматочком цибулі. Можна також покласти на ранку листя петрушки, полину, м'яти, свіжі жимолостеві ягоди, оцет з водою, вода з розбавленим у ній негашеним вапном, летучий луг або крапля карболової кислоти, лізол, тимол також ліквідують біль».

Проф. П. А. Алісов зазначає, що в таджиків, узбеків, жителів Бухари як народний засіб при бджолиних ужаленнях змазують місце укусу цибулею, прикладають до нього розрізану головку часнику, примочки з відвару плодів чинари і т. д.

Більшість наведених вище засобів, які застосовуються при ужаленні бджіл, не ефективні, а деякі (сира земля, глина і т. д.) навіть шкідливі, бо можуть внести стовбнякову інфекцію або викликати зараження крові.

Відомо, що чим більше часу жало перебуває в шкірі, тим більше в неї попадає бджолиної отрути. Бджола, яка ужалила, інстинктивно намагається відлетіти, але зазубрини її жала міцно утримуються в шкірі, внаслідок чого в ній і лишається жалкий апарат. Відірваний жалкий апарат містить не тільки отрутні залози і отрутний міхурець, але й останній ганглій черевного нервового ланцюжка, (нервовий вузол), завдяки якому жалкий апарат, автоматично скорочується поза тілом бджоли. Внаслідок автоматичного скорочення мускулатури жала останнє, навіть штучно витягнуте з бджоли й покладене на шкіру людини, встромляється в неї і скорочується доти, поки не виділиться весь наявний в отрутному міхурці запас отрути. Тому, щоб у шкіру попало менше отрути, слід швидше витягти жало, суворо додержуючи при цьому елементарних правил гігієни (чистота рук, предметів, якими користуються), щоб не внести в шкірну ранку інфекції. Після витягання з шкіри жала ранову поверхню слід змазати спиртовою маззю календули. Крім цієї мазі, можна використати також спирт-ректифікат (96% або 70%), розчин марганцевокислого калію (1 : 1000, тобто слабкофіолетового кольору), нашатирний спирт, йодну настойку, чистий мед (який не закристалізувався).

Ми запропонували такий засіб[45] при ужаленні бджоли: треба механічно видалити особливим пінцетом жало бджоли разом з її отрутними залозами, отрутним міхурцем (резервуаром отрути) і змазати місце ужалення спеціальною маззю, до складу якої входить календула, спирт-ректифікат і вазелін (або ланолін). Спеціальним пінцетом можна швидко і акуратно витягти жало з шкіри, зберігши в жалкому апараті майже весь запас отрути. Календула в поєднанні з спиртом-ректифікатом швидко ліквідує в потерпілого біль і неприємне почуття паління.

Щоб пасічники мали можливість при укусі бджоли витягти її жало в себе і інших, ми запропонували пінцет, який вміщується в маленьку портативну коробочку. В ній, крім пінцета, є скляна паличка, вата, мазь, а також порада про те, як користуватися цим засобом, і дзеркальце. Останнє потрібне в тих випадках, коли потерпілому треба витягти жало з шкіри лиця, шиї тощо і він не має можливості дістати сторонню допомогу.

У тяжких випадках, коли є загрожуючі симптоми в серцево-судинній і нервовій системі, треба потерпілого покласти в ліжко. Спостереження показують, що при отруєнні бджолиною отрутою добрий ефект спостерігається від прийнятого всередину 40% розчину алкоголю. В даному разі алкоголь застосовується як медичний засіб. Ще краще давати потерпілому алкоголь, у якому розчинений мед (20 г меду на 200 г алкоголю). На один прийом 25—50 г. Потерпілому треба давати медово-вітамінний напій такого складу: в 1 л перевареної води розчинити 100 г меду (всякого сорту, але не медової паді) і 500 мг вітаміну С (аскорбінової кислоти), все старанно розчинити, збовтати і зберігати в закритій скляній посудині в прохолодному місці.

При занепаді серцевої діяльності потерпілому впорскують під шкіру збуджуючі засоби — камфору, кофеїн. Коли спостерігаються ознаки збудження нервової системи, призначають заспокоюючі і снотворні засоби (бром, люмінал, веронал). На опухлі і болючі ділянки шкіри прикладають холодні компреси або примочки з розчину борної кислоти (1 чайна ложка на склянку води).

Звичайно в перший день потерпілий особливо охоче п'є топлене молоко з медом і вживає фрукти з медом.

Велику небезпеку становить ужалення в око. Бувають випадки, коли бджоли своїм жалом пошкоджують очне яблуко. Ужалене око відразу ж розпухає. З'являється різкий кон'юнктивіт і потерпілий зазнає нестерпного болю. В таких випадках потерпілого треба терміново доставити до лікаря-спеціаліста очних хвороб. Якщо невдало витягти жало, залишивши обламаний його шматочок в оці (найчастіше в роговиці), в дальшому потрібне буде оперативне втручання.

Методи добування бджолиної отрути

Молода бджола-трудівниця, яка щойно вийшла з своєї «колиски» — воскової комірки, має дуже незначний запас бджолиної отрути. Поступово запас отрути збільшується і у бджоли у віці двох тижнів досягає максимальної кількості.

Приблизно з 15-го дня життя бджоли отрутні залози, які виробляють бджолину отруту, починають зворотно розвиватися.

І. М. Комаров і А. С. Ерштейн зазначали, що від однієї бджоли можна дістати 0,085 мг бджолиної отрути. На кількість отрути у бджоли дуже впливає пора року. Встановлено, що навесні і влітку у бджоли найбільше отрути, яка зменшується восени і особливо зимою. Величезне значення для утворення отрути має також склад корму бджоли: при кормі, багатому на вуглеводи, утворюється найменше отрути, а при кормі, багатому на білки,— найбільше її.

С кілька способів добування бджолиної отрути. Найпростіший із них полягає в такому: пінцетом беруть бджолу за крильця або за груди, при цьому вона намагається ужалити, і на жалі з'являється маленька прозора крапелька бджолиної отрути. Цю крапельку можна добути, доторкуючись до жала чистим годинниковим склом, предметним склом або фільтрувальним папером. Можна також кінчик жала живої бджоли з наявною на ньому краплею отрути опустити в пробірку з дистильованою водою, в якій отрута добре розчинюється, і розчин відразу ж використати для лікування.

Деякі дослідники для добування бджолиної отрути рекомендують висмикувати пінцетом жало разом з отрутним міхурцем і отрутними залозами, які після висушування розтираються в порошок. Перед застосуванням бджолина отрута розчинюється у воді.

Бджолину отруту можна добути і таким простим способом: чисту широкогорлу скляну банку, наповнену до країв дистильованою водою, накривають (обв'язують) тваринною перетинкою, живу бджолу беруть пінцетом і примушують її жалити цю перетинку, жало проколює перетинку і разом з Жалким апаратом відривається від тіла бджоли; отрута поступово виливається в дистильовану воду. Після цього, зібравши потрібну кількість отрути, воду можна випарувати, зберігши бджолину отруту. Крім того, для добування бджолиної отрути користуються ще таким методом: відразу ж після витягання жалкого апарату його вміщують у воду, щоб отрута з отрутного міхурця могла перейти у воду. Одержаний таким чином водний розчин отрути можна застосовувати для лікування. При всіх цих способах добування бджолиної отрути бджоли гинуть після віддачі отрути.

Був також запропонований спосіб добування отрути за допомогою наркотизації (усипляння) бджіл. Цей спосіб полягає в такому: значну кількість живих бджіл вміщують у чисту скляну банку, яку закривають фільтрувальним папером, змоченим ефіром (мал. 15). Пара ефіру роздратовує бджіл, і перед тим, як перейти в стан наркозу, вони випускають свою отруту на стінки і дно банки, а також на тіла сусідніх бджіл. Після того, як бджоли впадають у стан глибокого наркозу, стінки банки споліскують водою. Промивну рідину (звичайно каламутну) очищають фільтруванням, воду випаровують; залишена речовина і являє собою суху бджолину отруту; при зберіганні протягом кількох місяців її властивості не змінюються. Бджіл після цього обсушують у теплому приміщенні або на сонці і пересаджують назад у вулик. Цей метод має деякі переваги перед іншими, бо дає змогу легко добувати багато бджолиної отрути, не знищуючи бджіл. Від 1000 живих бджіл можна одержати до 50— 75 мг бджолиної отрути.

Проте, як показують досліди і спостереження, добування апітоксину за допомогою наркотизації бджіл має деякі недоліки: по-перше, бджоли не віддають усього запасу бджолиної отрути; по-друге, після цієї процедури, тобто наркозу, обмивання та обсушування, частина бджіл гине; по-третє, добувати чистий, апітоксин цим способом дуже складно.

Наведені вище методи добування бджолиної отрути мають значні недоліки, бо вони дуже трудомісткі, потребують багато часу і спричиняються до загибелі або до швидкого спрацювання величезної кількості бджіл. До того ж слід додати, що організація однієї-двох, навіть десяти великих спеціальних пасік медичного призначення не зможе забезпечити зростаючі потреби населення у бджолиній отруті.

У зв'язку з цим ми сконструювали портативний прилад, що дає змогу добувати значні кількості чистої бджолиної отрути, не завдаючи шкоди бджолам. Цей прилад складається з великої картонної коробки, в яку дуже легко струсити з стільникових рамок одномоментно кілька тисяч бджіл. З темної коробки бджоли-полонянки можуть вийти тільки через спеціальні вузенькі коридорчики, зроблені таким чином, що для одержання свободи кожна бджола примушена віддати свій запас отрути. Лишаючи краплю отрути на спеціально поставлених пластинках (скляні, целулоїдні тощо), бджоли зберігають при цьому своє жало, а отже, і своє життя. Бджоли-донори намагаються швидше вибратися на свободу, віддавши за це у вигляді данини свій запас отрути. Через 10—14 днів ці бджоли таким же способом знову віддають свою отруту, яку можна довго зберігати, не знижуючи її терапевтичної активності. Бджоли-трудівниці, стаючи донорами бджолиної отрути, не звільняються від своїх основних функцій по збору нектару і переробленню його на мед, виробленню воску, по перехресному запиленню ентомофільних рослин і т. д.

Пропонований нами препарат апітоксину (у вигляді кристалів) можна висилати поштою у найвіддаленіші райони Радянського Союзу. При цьому слід відзначити, що одним рекомендованим листом можна забезпечити апітоксином лікувальні заклади великого міста на дуже тривалий строк.

Застосування бджолиної отрути в гомеопатії[46]

У 1847 р. лікар-гомеопат Марсі вперше звернув увагу на високі лікувальні властивості бджолиної отрути і запровадив її в гомеопатичну практику. Через 6 років, тобто  у 1853 р., лікар-гомеопат Герінг обгрунтував терапевтичне застосування бджолиної отрути з позиції гомеопатії.

У нашій країні «Врачебная газета» в 1861 р. уже опублікувала статтю Генцке, в якій вказувалося на цінні терапевтичні властивості бджолиної отрути. Відомий професор-гомеопат Е. А. Фаррінгтон у своїх лекціях, прочитаних у Ганеманівському медичному коледжі (Філадельфія[46] в 1875—1885 рр.), твердив, що «Apis порівняно новий засіб і становить неоціненне надбання нашої фармакології». Понад 100 років у гомеопатичній практиці широко застосовується бджолина отрута під назвою Apis, правильна наукова назва якої Apitoxin. У всіх гомеопатичних посібниках лікувальним властивостям апісу присвячено багато захоплюючих рядків, і він рекомендується для лікування найрізноманітніших хвороб.

Бджолина отрута є одним з небагатьох гомеопатичних засобів, порівняно добре вивчених науковою медициною.

Численні дослідження, проведені в нашій країні, показали, що апітоксин навіть у гомеопатичних дозах проявляє своє біологічне діяння. Ці досліди (докладніше про проведені досліди ми розповіли на стор. 139) показують, що бджолина отрута залежно від ступеня розведення має різну біологічну активність. Н. М. Артемов показав, що розчини апітоксину в розведенні 1 : 500 000 активно діють на ізольоване серце жаби. До цього слід додати, що апітоксин переносить нагрівання до 100° протягом 10 днів і заморожування без особливого зниження біологічної активності. Не руйнують бджолиної отрути також розчини їдкого лугу і сірчаної кислоти протягом 24-годинного діяння.

Проте, незважаючи на свою високу тепло- і холодостійкість, а також луго- і кислотостійкість, бджолину отруту все ж не рекомендується приймати всередину, бо вона швидко руйнується від діяння ферментів шлунково-кишкового тракту. Наші спостереження показали, що апітоксин у гомеопатичних дозах може успішно застосовуватися за допомогою під'язикового (сублінгвального) методу, який використовує всисну здатність під'язикової ділянки слизової рота. Для цього хворий повинен не проковтувати цукрову таблетку з апітоксином, а тримати її в роті, під язиком, до повного розчинення.

Цікавими є дані, одержані нами при перевірці фармакологічного діяння гомеопатичного апісу, який уже понад сто років застосовується в гомеопатії у вигляді крапель, гранул (від латинського слова glanulum — зернятко) і мазей. Особливо широко в гомеопатії застосовують гранули, як найзручнішу для хворого лікарську форму (звичайно, тільки щодо зручності їх приймання). Проведені нами разом з доцентом С. М. Буйко досліди показали, що гомеопатичний апіс у гранулах навіть у концентрації 1 : 10 діяв так само, як розчин чистого цукру в дистильованій воді при такому ж розведенні. В цих дослідах записи кардіограм[47] серця жаби при діянні водного розчину гомеопатичного апісу в гранулах і такої ж концентрації водного розчину цукру виявилися однаковими. Зовсім інший запис на кардіограмі був одержаний при діянні на серце жаби водного розчину чистого апітоксину. Нам здається, що це явище пояснюється неправильним готуванням апісу, особливо в крупинках: деякі гомеопатичні аптеки готують апіс не з чистої бджолиної отрути, а з перезимувалих мертвих бджіл, кишечник яких (на весну більше ніж наполовину ваги бджоли) заповнений фекаліями. Тепер у різних клініках великих міст Радянського Союзу (Москва, Ленінград, Харків) проводиться перевірка терапевтичного діяння ряду гомеопатичних лікарських засобів.

Треба сподіватися, що в недалекому майбутньому сублінгвальний метод застосування апітоксину при деяких захворюваннях буде широко застосовуватися.

Розділ 5

Лікувальні властивості воску, прополісу і квіткового пилку

Бджолиний віск

Відомо, що бджолиний віск належить до складних речовин, склад яких навіть і в наші дні ще повністю не з'ясований. До складу бджолиного воску входить близько 15 хімічно самостійних компонентів (речовин). Встановлено, що бджолиний віск містить від 70,4 до 74,7% складних ефірів одноатомних спиртів (міридиловий, цериловий та ін.) і жирних кислот, від 13,5 до 15% вільних кислот (церотинова, мелісинова олеїнового ряду та ін.), від 12,5 до 15,5% граничних вуглеводнів (пентакозан, гептакозан, нонакозан та ін.).

Крім зазначених вище складових частин, бджолиний віск містить також красильні і пахучі речовини, що зумовлюють його колір і приємний запах.

Чудові властивості бджолиного воску привертали увагу людини ще в стародавні часи. Так, уже с Стародавньому Єгипті віск широко застосовувався при жертвоприношеннях. В одному з папірусів часів Рамзеса III (1269— 1244 рр. до н. е.) є вказівка на царський внесок воску у фонд жертвоприношення в кількості 3100 тебен.

Протягом багатьох віків художники користувалися восковими фарбами, що мали красивий блиск і значну міцність, Про це красномовно свідчать не тільки літературні джерела, а й археологічні знахідки. В результаті розкопок міст Помпеї і Геркулануми, зроблених у 1706 р., був виявлений стінний восковий живопис, який прикрашував багато століть тому вітальні багатих помпейців. Незважаючи на те, що ці міста були засипані землею і попелом 24 серпня 79 року під час виверження Везувію і, отже, восковий живопис перебував під землею майже 18 століть, він зберіг свою красу і яскравість фарб.

І тепер, хоч нові технічні способи і витіснили восковий живопис, все ж віск лишається складовою частиною олійних фарб.

Широко застосовувався бджолиний віск і в скульптурі.

Починаючи з стародавніх часів і аж до середніх віків для письма застосовувалися плоскі дерев'яні дощечки, вкриті з одного боку рівним шаром воску, на який стилем наносилися букви. Стиль являв собою металеву паличку з загостреним кінцем, що заміняв сучасне перо; другий, тупий кінець служив для загладжування списаної поверхні. Про навощені шматки полотна, які заміняли сучасний папір, розповідає Пліній Старший. Про це згадує стародавньогрецький поет Гомер, римський поет Катул і багато інших.

Віск, за словами стародавньогрецького історика Геродота, застосовувався для бальзамування трупів: «Перси вкривають труп воском і в такому вигляді ховають».

Те, що віск справді має консервуючі властивості, підтверджують анатомічні препарати, що зберігаються в Академії наук СРСР, придбані ще Петром І у відомого голландського анатома Рюїша для школи при першому в Росії «гофшпіталі». Складовою частиною цих препаратів був віск. Призначення їх полягало в такому. Кровоносні судини і деякі тканини заповнювалися забарвленим воском, в результаті чого вони робилися більш доступними для спостереження і вивчення. Крім того, віск захищав тканини від розкладу.

Важливе значення приписували в давнину і високим лікувальним властивостям бджолиного воску. Знаменитий римський природодослідник Пліній писав, що «всі сорти воску мають властивості пом'якшувати і зігрівати, а також сприяють оновленню тіла; свіжий віск вважається найкориснішим». В старовинних російських рукописних лікарських порадниках зазначалося, що «воск отмягчает вся болячки и на тяжелость грудей пособляет с маслом фиялковым прикладываючи, чирви и место сводит, жилы и раны отмягчает».

У народній медицині бджолиний віск застосовується при ряді захворювань, особливо при вовчаку.

У цьому відношенні становить інтерес повідомлення співробітника Білоруського шкірно-венерологічного інституту Д. М. Рапопорта, який у статті «К вопросу о лечении волчанки народним средством (воск и сливочное масло») повідомляє, що застосовувані препарати для місцевої терапії вовчака мають значні недоліки: викликають болючість і дають незадовільні результати в косметичному відношенні (лишають рубці і т. д.). Мазь же з воску і вершкового масла, застосовувана при лікуванні вовчаку, не має будь-яких шкідливих складових частин і, за словами автора, добре діє при цьому захворюванні.

Бджолиний віск займає значне місце в медицині і в наші дні. За Державною фармакопеєю СРСР, пластирі, мазі і креми повинні виготовлятися в аптеках тільки на бджолиному воску.

Нижче наводяться назви тих лікарських речовин, які не можуть бути виготовлені без бджолиного воску: липкий пластир (Emplastrum adhaesivum extensum), пластир шпанських мух (Emplastrum cantaridum), ртутний пластир (Emplastrum hydrargyri), буркуновий пластир (Emplastrum meliloti), мильний пластир (Emplastrum saponatum), камфорна мазь (Unguentum camphoratum), мазь шпанських мух для ветеринарного вживання (Unguentum cantharidis usu veterinario), воскова мазь (Unguentum cereum), спермацетова мазь (Unguentum cetacei), свинцева мазь (Unguentum plumbi subacetici), цинкова мазь (Unguentum zinci), кольдкрем (Unguentum leniens).

Бджолиний віск широко застосовується в косметиці Він входить до складу поживних, в'яжучих, очищаючих, відбілюючих кремів, масок для лиця.

Так, наприклад, до складу очищаючого крему входить: воску 6 г, бури 0,5 г, олії персикової 27,5 г, води 16 г. До складу поживного крему входить: воску 3 г, спермацету 6 г, олії персикової 24 г, гліцерину 4 г. До складу крему для жирної шкіри входить: воску 5 г, нашатирного спирту 5 г, води 7,5 г. Поживні маски готують з таких компонентів: воску 50 г, меду 70 г, соку луковиці білої лілії. В'яжучі маски роблять з таких речовин: воску 10 г, персикової олії 10 г, ланоліну 10 г, вазеліну 60 г, сірчанокислого цинку 0,6 г, азотнокислого вісмуту 1 г, окису цинку 8 г.

К. Апініс рекомендує такий рецепт проти зморшків: білого воску 30 г, меду 30 г, соку цибулі 30 г, соку білої лілії 30 г. Все це в глиняній посудині слід нагрівати на малому вогні доти, поки віск розтане, а потім перемішувати дерев'яною лопаточкою до охолодження. Цим засобом натирають лице увечері і ранком, а потім м'якою полотняною ганчірочкою очищають мазь. Як запевняє автор, ця мазь не тільки захищає від зморшків, але також усуває вже з'явлені зморшки.

Прополіс [48]

Прополіс, бджолиний клей, починаючи з глибокої давнини і на протязі багатьох століть, аж до XIX століття, широко застосовувався в медицині. В народній медицині прополіс користується популярністю доброго засобу при лікуванні злоякісних новоутворень і ран. Під час англо-бурської війни прополіс широко застосовувався при лікуванні ран, і, за відзивами військових лікарів, мав чудовий терапевтичний ефект.

У 1909 р. Н. Александров опублікував замітку «Прополис как медикамент», у якій повідомив спосіб лікування мозолів прополісом, відомий йому ще з 1893 р. Спосіб лікування полягає в тому, що шматочок прополісу, трохи розігрітий до м'якої консистенції, тонким шаром у вигляді коржика накладають на мозолю і перев'язують тонкою чистою ганчірочкою. Через кілька днів мозоля з коренем випадає з свого ложа.

У наші дні прополіс займає видне місце в арсеналі лікувальних засобів народної медицини.

У роки Великої Вітчизняної війни з ініціативи кандидата хімічних наук Л. М. Хандроса прополіс був випробуваний у двох хірургічних клініках Свердловська. Лікування поранених прополісом за словами Л. М. Хандроса, дало добрі результати.

Недавно кандидат ветеринарних наук В. П. Кивалкіна повідомила, що прополіс має бактерицидні властивості по відношенню до стрептокока, стафілокока, синьогнійної палички, кишкової, черевнотифозної палички та інших мікроорганізмів.

У дослідах, проведених В. П. Кивалкіною, вивчався вплив прополісу на різноманітні види бактерій (патогенні, непатогенні, спороносні і неспороносні, пігментні і непігментні). З розплавленого прополісу готували пластинки завтовшки 3—5 мм, на поверхні яких наносили краплі добової бульйонної культури виучуваних бактерій. Через різні проміжки часу робили посів на поживні середовища (м'ясо-пептонний бульйон і м'ясо-пептонний агар) (табл. 9).

К. Г. Гаптрахіманова з великим терапевтичним успіхом запропонувала прополісну мазь при лікуванні сільськогосподарських тварин, хворих на некробацильоз. Автор дійшов висновку, що лікувальний ефект прополісної мазі (готувалася на вазеліновому маслі, соняшниковій і блекотній олії у співвідношенні 1 : 1, 1,5 : 1) найвищий порівняно з іншими засобами, які застосовувалися.

Н. Топорова і І. Топоріна з успіхом застосували мазь з прополісу для лікування некробацильозу у великої рогатої худоби. Досліди, проведені на 9 головах великої рогатої худоби, ураженої цим заразним захворюванням, яке проявляється в омертвінні різних тканин під діянням палички некрозу Вас. necrophorus, дали добрий терапевтичний ефект. Через 7 днів в результаті діяння мазі з прополісу була відмічена ліквідація некрозу, ріст свіжих грануляцій і швидке загоювання навіть без попереднього видалення некротизованих ділянок. Мазь готувалася з однакових вагових частин прополісу і вазелінового масла. На підставі своїх спостережень автори приходять до висновку, що «мазь прополісу чудово діє при некробацильозі без попереднього видалення некротизованих ділянок при поверхневому їх видаленні. Треба думати, що вона належить до слабких подразників, сприяючи створенню нормальної трофіки».

Досі ще точно не встановлено, з чого бджоли виробляють прополіс. Починаючи з стародавніх часів установилася думка, що бджоли збирають його з бруньок верби, тополі, берези, сосни, ялини, смереки, кінського каштану і т. д. Проте дослідження останніх років заперечують цю думку і доводять, що бджоли готують прополіс з квіткового пилку.

Хімічний склад прополісу такий: близько 55% смол і бальзамів, близько 10% запашних ефірних масел, близько 30% воску і 5% пилку. Враховуючи це, для досліду в садку, де були піддослідні вулики з бджолами, розставили канадський, копайський бальзами, соснову смолу, трояндове ефірне масло, шматочки каніфолі. Незважаючи на те, що кожна з цих принад висіла на деревах, бджоли їх не брали, а у вуликах все ж з'являвся прополіс, тобто вони його виробляли.

Якщо відкрити вулик, легко можна побачити, що темнокоричневою, іноді з зеленим відтінком смолистою речовиною — прополісом — бджоли приклеюють полотняні покришки до верхніх брусків стільникових рамок, ним же вони замазують щілини у вулику, прикріплюють плічка рамок до фальців вулика. Цим же прополісом бджоли полірують стільникові комірки, в яких бджолина матка відкладатиме яйця. Прополісом бджоли замуровують убитих шкідників, що пробралися у вулик, — таких, як ящірка, миша і т. д. Завдяки цьому у вуликах ніколи не буває неприємного запаху розкладу (гниття).

Квітковий пилок

З давніх часів склад квіткового пилку привертав увагу дослідників, і намагання замінити його у бджолиному кормі триває і далі.

Для заміни квіткового пилку були випробувані по черзі пшеничне, житнє, кукурудзяне, вівсяне, горохове борошно, але результати щоразу були негативні. Навіть такі повноцінні продукти, як яйця, незбиране молоко, вершки, повністю не могли замінити квіткового пилку. Які ж речовини він містить? Деякі дослідники вважають квітковий пилок винятково цінним продуктом завдяки високому вмістові білка. Справді, за вмістом білка пилок перевищує насіння зернових культур. Так, зерно жита містить 11 % білка, а пилок жита — 40%; горіхи (ядра) — 11,6%, а квітковий пилок ліщини — 30%. Проте висока цінність пилку рослин визначається вмістом не тільки білка, а й інших дуже важливих речовин, насамперед, гормонів, ферментів, вітамінів.

Проф. К. Фріш зазначає, що «пилкові зерна — це чоловічі статеві або зародкові клітини квіткових рослин, що відповідають живчикам тварин». Акад. М. В. Цицін також вважає, що «грубо, за аналогією, рослинний пилок є, по суті, таким же продуктом, як і похідні діяльності статевої секреції в тварин».

Дослідження квіткового пилку на вміст вітамінів, проведені у Всесоюзному науково-дослідному вітамінному інституті (ВНДВІ) під керівництвом В. А. Дев'ятніна, а також зарубіжними дослідниками, показали, що пилок є багатим вітаміноносієм. Квітковий пилок містить такі вітаміни: Е (токоферол), Ві (аневрин), В_2 (рибофлавін), В_5 або РР (нікотинова кислота), В_6 (піридоксин), В_3 (пантотенова кислота), ВС (фолієва кислота), Н (біотин), С (аскорбінова кислота), провітамін А (каротин), Р (рутин). При цьому треба відзначити, що дослідження, проведені в 1956 р. у ВНДВІ показали, що квітковий пилок містить до 17% рутину — фактору стійкості капілярів. Квітковий пилок жовтої акації містить 118,4 мг% вітаміну Е, а жовтий осот — 170 мг% цього вітаміну. У квітковому пилку синюшника і борщівника (суміш) каротину міститься 16,6 мг%.

За дослідами С. Л. Лебедєва, пилок рослин є чудовим джерелом для одержання значних кількостей каротину. За його даними вміст каротину в пилку лілії і жовтої акації більше ніж у 20 разів перевищує вміст його в червоній моркві, яка є основним джерелом промислового добування цього вітаміну. Доцільність одержання каротину з пилку лілії, жовтої акації та інших рослин диктується не тільки високим вмістом каротину, а також простотою добування його шляхом безпосереднього екстрагування провітаміну А з пилкових зерен без будь-якої попередньої обробки.

Вітаміну Ві (аневрину) міститься в квітковому пилку яблуні 1 мг%, дудника аптечного — 1,2 мг%, гречки посівної — 1,3 мг%, акації жовтої — 1,5 мг%. Вітаміну В_2 (рибофлавіну) встановлено в пилку акації жовтої 1,5 мг%, гречки посівної — 1,6 мг%, яблуні—1,8 мг%, дудника аптечного — 2,1 мг%, яглиці їстівної — 2,3 мг%.

Таким чином, на підставі викладеного видно, що квітковий пилок є чудовим концентратом вітамінів.

Тепер стає зрозумілим, чому в народній медицині перга (тобто квітковий пилок) залита медом користується славою важливого лікувального засобу з різносторонніми лікувальними властивостями.

Акад. М. В. Цицін справедливо вважає, що «біопрепарати, які людина навчиться добувати в недалекому майбутньому, готувати переважно з пилку... будуть настільки широко застосовуватися, що навіть важко собі уявити тепер». Це «недалеке майбутнє» вже настало. Треба поставити колосальні ресурси квіткового пилку (сотні тисяч тонн якого не використовуються нами) на службу охорони здоров'я радянських людей.

Бджоли — крилаті майстри високого врожаю сільськогосподарських продуктів

Загальновідомо, що головну роль у перехресному запиленні сільськогосподарських рослин відіграють медоносні бджоли.

Підраховано, наприклад, що протягом певного проміжку часу квіти яблуні відвідали три оси, 22 жуки, 23 мурашки, 24 мухи, 29 джмелів і близько 500 бджіл-трудівниць. Бджоли своєю роботою по запиленню квітів збільшують урожай гречки, соняшника та плодів яблуні на 50—60%, а гарбузів, кавунів і динь — у 2 рази і більше; підвищують урожайність насіння найважливіших кормових трав — люцерни, конюшини червоної, вики мохнатої тощо — в 3—4 рази. Розумно використовуючи могутню енергію бджіл-трудівниць, можна збільшити урожай персиків, мандаринів, лимонів у 4 рази, вишень і черешень — в 7, а деяких сортів винограду в 10 разів. Недарма в народі справедливо говорять: «Немає саду без пасіки, а плодів без бджіл»; «Баштан і пасіка — добрі сусіди» і т. д.

Можна навести десятки прикладів, які показують виняткову ефективність використання бджіл на запиленні сільськогосподарських культур. Так, колгосп імені В. І. Леніна Анапського району Краснодарського краю, учасник Всесоюзної сільськогосподарської виставки 1954 р., створив пасіку в 700 бджолиних сімей і, правильно використовуючи роботу бджіл, тільки за самий 1953 р. одержав додатковий урожай вартістю понад 1 300 000 карбованців.

Крім того, реалізація продуктів пасічництва (меду, воску) дала колгоспові понад 250 000 карбованців. Ці цифри досить наочно показують, яку велику користь дають бджоли. Проте робота бджіл-запилювальниць благотворно впливає не тільки на кількісне збільшення врожаю, а й на його якість. Наприклад, на Українській пасічницькій станції при запиленні малини бджолами були одержані ягоди, які і за смаковими якостями, і за вагою вигідно відрізнялися від ягід, що виросли при самозапиленні.

Установлено, що насіння чаю при запиленні бджолами мало схожість у 2 рази вищу, ніж при самозапиленні, а чайні кущі, які виросли з цього насіння, сильніші і мають більші листки.

За спостереженням кандидата сільськогосподарських наук С. К. Жгенті, при перехресному запиленні бджолами плоди хурми достигали на 30—40 днів раніше, ніж при самозапиленні, а середня кількість насіння в них збільшувалася майже в 11 разів. Крім того, ще задовго до достигання плоди хурми втрачали терпкість і набували оранжового забарвлення. Він також установив, що при запиленні бджолами в плодах хурми набагато збільшувався вміст вітаміну С (аскорбінової кислоти). Нам здається, що це, очевидно, пов'язане з тим, що бджоли, сідаючи на квіти, завдають рослині своїм жорстким хітиновим панцирем (нарядом) і ніжками численних подряпин, ранок і сприяють таким чином виробленню в тканинах рослинного організму захисних речовин і насамперед вітаміну С. Таким чином, бджоли-трудівниці подають квітучим комахозапильним рослинам величезну послугу не тільки тим, що приносять потрібний їм квітковий пилок, забезпечуючи «шлюб з любові», але й тим, що ніжно травмують їх. Відповідною реакцією на травму є вироблення клітинами рослини вітаміну С та інших речовин, що стимулюють ріст і розвиток плода.

Кілька прикладів доходності від бджіл

Бджоли є у всіх районах нашої неосяжної Батьківщини. Тепер пасічництво набуло важливого значення серед інших галузей сільського господарства. В Абхазії і на Колимі воно дає великий доход громадському господарству. Так, наприклад, колгоспники Дубровського району Красноярського краю в 1946 р. одержали на трудодень від продукції рільництва 2 крб. 35 коп., від тваринництва 3 крб. 85 коп., а від пасічництва — 12 карбованців (проф. П. Н. Веприков).

І. І. Даниленко дає цікаві відомості про розміри доходу, одержаного колгоспом імені Морозова Чкаловського району Приморського краю. Середній доход на трудодень, який дала пасіка членам цього колгоспу в 1946 р., становив 30 крб. 60 коп.

Пасіка колгоспу «Вторая пятилетка» Тульської області в 1949 р. дала 25 000 крб. доходу, тоді як від великої рогатої худоби, свиней і домашньої птиці одержано всього 4 тисячі карбованців.

Колгосп імені 8-го березня Тамбовської області, колгосп «Красная Москва» Лисогорського району тієї ж області та інші одержали по 40 000—50 000 карбованців доходу від пасічництва за літній сезон 1950 р. Колгосп «Новая деревня» Старобардинського району Алтайського краю в 1947 р. одержав 112 000 крб. доходу від своєї пасіки, що становить у середньому по 1772 крб. на кожний колгоспний двір. Колгосп «Ильич» Пржевальського району Іссик-Кульської області щороку одержує від пасіки З тисячі пудів меду.

Колгосп імені Фіолетова Степано-Кержського району Азербайджанської РСР у 1952 р. одержав від пасічництва близько 400 000 крб. доходу.

Колгоспи Алтайського краю — «Путь к коммунизму», імені В. І. Леніна, імені М. С. Хрущова та ін. — одержали в 1952 р. від пасічництва по 100000—120 000 крб. доходу.

Сочинська пасіка санаторію Міністерства харчової промисловості СРСР за літній сезон 1948 р. одержала 2 т меду, який був виданий для харчування відпочиваючим.

Навіть у Зейському районі (на півночі Амурської області), половина території якого розміщена в зоні вічної мерзлоти, пасічники, за повідомленням Є. І. Рубцова, одержують добрі збори меду (табл. 10).

Крім цього, в Зейському районі є тисяча бджолиних сімей на присадибних ділянках, а також на ділянках різних організацій.

Бджоли дають великий доход колгоспам, радгоспам і дають змогу забезпечити колгоспників медом. Пасічники у вигляді додаткової оплати праці одержують багато меду і грошей. Так, наприклад, 44 пасічники Солтонського району Алтайського краю за надпланову продукцію в порядку додаткової оплати одержали в 1947 р. 4661 кг меду.

У Приморському краї в 1948 р. 556 пасічників за перевиконання планових завдань одержали 94,6 т меду в порядку додаткової оплати праці.

Пасічник колгоспу «Первое Мая» Чкаловської області Г. К. Соколов одержав 342 кг меду по додатковій оплаті праці, а його помічник С. С. Єжок — 146 кг меду.

Пасічник колгоспу «Заря» Мордовської АРСР М. М. Юраєв в 1952 р. в порядку додаткової оплати одержав 180 кг меду.

Пасічникам колгоспу імені К. Є. Ворошилова Московської області В. Г. Макєєву та С. Л. Луковнікову в 1952 р. видано в порядку додаткової оплати праці 844 кг меду і 8 бджолиних сімей. Пасічник колгоспу імені Морозова Чкаловського району Приморського краю Пінчук за пасічницький сезон 1950 р. одержав по додатковій оплаті праці 667 кг меду, а колгоспникам видано по 400 г меду на трудодень.

Пасічник Є. М. Ковтун з колгоспу імені В. І. Леніна Приморського краю в порядку додаткової оплати праці одержав у 1960 р. 1160 кг меду.

Колгосп «Дальний Восток» Спаського району Приморського краю в 1950 р. одержав від пасічництва 170 000 крб. доходу, що становило 37% загального грошового доходу колгоспу. Колгоспники одержали натурою по 180 кг меду на трудодень.

У колгоспі імені Мухіна Ленінського району Хабаровського краю доход від пасічництва в 1951 р. становив 103 884 крб. при загальноколгоспному доході в 262 617 карбованців.

Пасіка в 115 бджолиних сімей колгоспу імені А. О. Жданова Московської області (пасічники А. І. Маркачев і Ф. І. Корольов) у 1953 р. зібрала 6323 кг товарного меду. Такий високий медозбір дав змогу забезпечити бджіл високоякісним медом на зимовий період, видати мед на трудодні колгоспникам і продати меду на 28 801 карбованець.

Колгосп «Пролетарская воля» П'ятигорського району Ставропольського краю в 1953 р. одержав грошовий доход від своєї пасіки, яка нараховувала 1060 бджолиних сімей, в сумі 300 530 карбованців.

Колгосп імені Матросова Іглинського району Башкирської АРСР від пасіки в 1368 бджолиних сімей у 1953 р. одержав доход понад 500 000 карбованців.

Пасічник колгоспу «Верный путь» Шабалинського району Кіровської області Н. Г. Бурков в порядку додаткової оплати праці в 1953 р. одержав 740 кг меду.

Подібних прикладів можна навести багато і всі вони свідчать про те, що бджоли дають величезну користь не тільки колективним господарствам і пасічникам, а й широким масам населення нашої країни. Такі є величезні можливості колгоспного, радгоспного і присадибного пасічництва.

Пасіки на пришкільних ділянках

М. І. Калінін говорив: «Добре бути піонером у Радянській країні. Піонерський вік — це найкращі роки в житті людини. Вас усі люблять, ви оточені загальною увагою і піклуванням, ви — радість і надія радянського народу.

Але перед вами ще світліше майбутнє. Будьте готові зустріти це майбутнє гідними спадкоємцями».

У нашій радянській школі дітям прищеплюється любов до книги й праці. Багато шкіл мають свої дослідні мічурінські ділянки, де школярі мають змогу безпосередньо вивчати життя природи, ставити цікаві ботанічні і біологічні досліди.

На багатьох пришкільних ділянках є вулики з бджолами, і учні з великим захопленням спостерігають за життям бджолиної сім'ї.

Життя бджіл дуже цікаве для вивчення. Маючи на пришкільній ділянці вулик з бджолами, діти зможуть простежити весь шлях розвитку бджолиної сім'ї. Діти дізнаються, що бджолина матка відкладає в стільникові комірки запліднені яйця, з яких потім розвиваються бджоли-трудівниці, і незапліднені, з яких народжуються самці-трутні, при яких умовах з заплідненого яйця може розвиватися бджола-трудівниця, а при яких бджолина матка і т. д. Біля вулика, особливо заскленого, школярі зможуть вивчити, як впливає на розвиток організму бджіл зовнішнє середовище, тобто живлення, тепло та інші умови.

Важко описати, який величезний інтерес становить спостереження за життям бджолиної сім'ї, скільки радості дає спостереження за бджолами. Казково захоплюючі спостереження за життям сім'ї бджіл, за їх роботою у восковому палаці, за тим, як вони оберігають своє житло і т. д.

Значний інтерес для школярів становить також розгляд під мікроскопом різних органів бджоли-трудівниці, трутня. Розповідають, що коли Петро І був у Голландії, він дуже зацікавився винайденим Антоном Левенгуком мікроскопом. Петро І був здивований, коли побачив під мікроскопом жало бджоли з його гострими зазубринками. В наш час кожна школа має мікроскоп, який збільшує в багато разів значніше, ніж мікроскоп Левенгука. Розглянути у бджіл прості і складні очі, хоботок, медовий шлуночок, мальпігієві судини, жало і т. д. становить величезний інтерес.

У Ново-Єкатеринівській школі Старо-Бешівського району Сталінської області колгоспних дітей навчає пасічник-любитель учитель Василь Трохимович Цис. У листопаді 1943 р. серед героїв Радянської Армії, які успішно форсували Дніпро, був і командир взводу т. Цис. За проявлену відвагу і безстрашшя при виконанні цього бойового завдання Указом Президії Верховної Ради СРСР В. Т. Цис присвоєно звання Героя Радянського Союзу. Після закінчення Великої Вітчизняної війни т. Цис знову став учителем школи рідного села, а у вільні години він працює на своїй пасіці, допомагаючи також колгоспним пасічникам. В Ново-Єкатеринівській школі навчається 320 учнів і більшість із них часто буває на пасіці у свого вчителя. З задоволенням розповідає В. Т. Цис своїм учням про життя бджолиної сім'ї, про те, яку величезну користь дають бджоли людині.

У селі Печерка Пишмінського району Свердловської області вчитель Трубін має маленьку власну пасіку, яка складається з чотирьох бджолиних сімей. Про товариша Трубіна знає весь район, про нього говорять як про пасічника, який завжди дістає високі медозбори.

Літом у садку т. Трубіна завжди бувають школярі, які живо цікавляться тим, як живуть бджоли, як будують стільники, готують мед. У школярів, що побували на пасіці, мимоволі прищеплюється любов до бджіл, до природи рідного краю.

Дуже корисні результати дала ініціатива викладача біології середньої школи Кайбицького району Татарської АРСР К. Гізатулліна, який організував у 1947 р. шкільний гурток юних пасічників. Влітку гуртківці часто бували на колгоспній пасіці, вивчали життя бджіл і допомагали в роботі пасічникам. Досвід роботи юних пасічників на пасіці допоміг їм краще засвоїти предмет біології і вчення Ч. Дарвіна, І. В. Мічуріна.

Понад чверть століття тому В. Ф. Горський у своїй книзі «Пятьдесят советов пчеловоду» повчав: «Допоможи, якщо це потрібно, матеріально сільському вчителеві організувати пасіку. Завдяки такій пасіці діти, які навчаються в школі, дізнаються про бджіл; деякі з них зацікавляться і з часом самі стануть свідомими і культурними пасічниками».

Максим Горький, розповідаючи про Антона Цехова, згадував: «Одного разу він покликав мене до себе в село Кучук-Кой, де у нього був маленький клаптик землі і білий двоповерховий будиночок. Там, показуючи мені свій „маєток“, він жваво заговорив: — Якби у мене було багато грошей, я влаштував би тут санаторій для хворих сільських учителів. Знаєте, я побудував би такий світлий будинок — дуже світлий, з великими вікнами і з високими стелями. У мене була б чудова бібліотека, різні музичні інструменти, пасіка (розрядка наша — Н. І.), город, фруктовий сад, можна б читати лекції з агрономії, метеорології. Вчителеві треба все знати, батеньку, все!».

Для радянського вчителя випало найбільше щастя — виховувати молоде покоління будівників комуністичного суспільства, безмежно відданих своїй чудовій Батьківщині. При сприянні Всесоюзного науково-дослідного вітамінного інституту і РВНО Залізничного району Москви ми створили в Москві музей медичного пасічництва з експериментальною пасікою.

Призначення цього музею — показати значення бджіл і продуктів пасічництва в житті людини. Музей медичного пасічництва має за мету пропаганду широкого розвитку пасічництва максимального збору меду і раціонального випробування продуктів пасічництва в інтересах здоров'я трудящих.

У музеї експонуються репродукції картин видатних російських, радянських художників, які відтворили на своїх чудових полотнах пасіку, як невід'ємну частину величної вітчизняної природи.

Основні стенди присвячені експонатам, малюнкам, фотографіям, діаграмам, рентгенограмам і т. д., які дохідливо розповідають про високі харчові і лікувально-профілактичні властивості бджолиного меду.

Плексигласовий (з органічного скла) засклений та інші спостережні вулики з бджолами дають змогу відвідувачам музею докладно вивчити життя бджолиної сім'ї, а також ознайомитися з експресним методом добування вітамінних лікувальних сортів меду, вироблюваних бджолами за рецептом людини. Створення мікроклімату з облітною камерою (мініатюрною теплицею) дає можливість школярам спостерігати життя і роботу бджіл протягом року.

У музеї експонуються моделі, фотографії, малюнки, схеми, які ілюструють методи лікування, показання і протипоказання до застосування бджолиної отрути; наводиться також методика одержання отрути без шкоди для бджіл. На двох стендах демонструються препарати вітамінів, фотографії і мікрофотографії вітамінів, які містяться в меду, в полівітамінізованих сортах меду, а також медичне значення їх для людини, особливо для розвитку дитячого організму. Окремий стенд присвячений квітковому пилку, його хіміко-біологічному складові і лікувальним властивостям. Широко відбите питання «Бджоли і медицина» з найдавніших часів до наших днів. Ця проблема розглядається не тільки з позицій застосування в медицині меду, воску, бджолиної отрути, прополісу і т. д., але і з позицій використання бджіл у трудовлаштуванні інвалідів, пенсіонерів.

При музеї медичного пасічництва створено клуб «Юні любителі медичного пасічництва», який дає змогу школярам брати активну участь у роботі музею, ставити досліди, проводити спостереження, присилати гербарій медоносних і лікарських рослин свого району, моделі спостережних вуликів власної конструкції, пасічницького інвентаря, оригінальні малюнки, присвячені життю бджіл і т. д.

Немає ніякого сумніву в тому, що юні любителі медичного пасічництва через кілька років стануть лікарями, агрономами, юристами, журналістами, трактористами, кваліфікованими робітниками, але вони, як і раніше, лишаться пристрасними любителями пасічництва.

Перед нашою славною молоддю стоїть благородне завдання: максимально використати величезні харчові і лікарські ресурси нашої Батьківщини на користь людини. Адже, незважаючи на рекордні медозбори, ми збираємо всього 10%, максимум 20% меду з наявного в природі нектару. Таким чином, 80—90% цього чудового продукту харчування безповоротно пропадає через недостачу бджіл. Якщо наша молодь по-справжньому, по-більшовицькому візьметься за розвиток пасічництва так, щоб ці крилаті трудівниці з'явилися у всіх кутках Радянського Союзу, то в нашій країні в достатку з'являться продукти пасічництва і значно підвищиться врожайність плодово-ягідних, кормових, ефіро-олійних, технічних та інших комахо-запильних рослин.

Пасічництво в трудовлаштуванні інвалідів

Радянський Союз є єдиною у світі державою, яка цілком узяла на себе соціальне забезпечення інвалідів війни і праці. Допомога інвалідам не обмежується встановленими законом пенсіями. Комуністична партія і Радянський уряд проявляють повсякденне піклування і про трудове влаштування інвалідів.

Радянська медицина надає виняткового значення умовам праці і побуту, визначає працездатність людини в різних галузях народного господарства. Такий всебічний підхід з урахуванням здібностей людини особливо яскраво вимальовується на прикладі всенародного піклування, яким оточені у нас інваліди Вітчизняної війни. Сотні тисяч інвалідів Вітчизняної війни повернені до творчої праці. Тисячі інвалідів Вітчизняної війни показують зразки праці на виробництві і на соціалістичних полях.

У такій важливій галузі сільського господарства, як пасічництво, можуть застосовувати і застосовують свої сили багато інвалідів, яким непосильною є важка фізична праця. Наші спостереження показують, що інваліди Вітчизняної війни чудово справляються з роботою пасічника.

Дозволимо собі навести кілька прикладів.

В. Логашков — інвалід Вітчизняної війни. У боях за Батьківщину він позбувся правої руки і ноги. Вийшовши з госпіталю Логашков вступив у Битцевський сільськогосподарський технікум, успішно його закінчив і тепер працює пасічником на пасіці колгоспу Коптязіно Шаховського району Московської області. Працюючи на пасіці, т. Логашков наполегливо і уперто переборює труднощі і блискуче справився з дорученою справою.

У колгоспі «Ударник» того ж району на пасіці працює інвалід Вітчизняної війни А. М. Соловйов. Йому вдалося добитися чудових виробничих результатів на пасіці, і тепер до нього приїжджають пасічники з сусідніх колгоспних пасік, щоб порадитися, перейняти передовий досвід.

У столиці Удмуртської АРСР — Іжевську — працює 23-річний агроном-пасічник Н. Є. Багурін, який керує 50 колгоспними пасіками загальною чисельністю в 2406 бджолиних сімей. Цей юнак — інвалід Вітчизняної війни позбувся правої руки, але завдяки величезному ентузіазмові і любові до праці, до бджіл, чудово справляється з роботою і добивається високих медозборів.

Інвалід Вітчизняної війни А. Ф. Ярош, пасічник колгоспу імені Урицького Ростовської області, добивається збору меду по 150 кг від бджолиної сім'ї.

Відомо ще багато пасічників, інвалідів Вітчизняної війни, які з великим ентузіазмом і користю працюють на колгоспних пасіках і дістають високі збори меду.

Багато промислових артілей інвалідів мають пасіки, які приносять їм значні доходи. Хак, наприклад, Гірсько-Алтайська промислова артіль інвалідів «Путь» від пасіки в 350 бджолиних сімей у 1948 р. одержала 668 пудів меду і 70 нових роїв бджіл. Від продажу меду і бджіл артіль одержала 120 000 крб. доходу. Таких прикладів ми могли б навести багато.

Під Москвою, Ленінградом, в Сталінграді, Кунгурі і багатьох інших місцях є сільськогосподарські професійно-технічні школи для інвалідів Вітчизняної війни та інвалідів праці, в яких слухачі навчаються пасічництва. Трудовлаштування інвалідів Вітчизняної війни як пасічників на колгоспних, присадибних пасіках є справою великої державної ваги, бо вона не тільки поліпшує матеріальний і моральний стан трудовлаштованого, а й сприяє підвищенню врожайності сільськогосподарських культур і збору значних кількостей меду, який є цінним продуктом харчування.

Радянський уряд прийняв спеціальну постанову «Про заходи по розвитку пасічництва» (№ 371 від 26 лютого 1945 р.), в якій запропоновано продавати рої бджіл з колгоспів в індивідуальне користування колгоспників, робітників і службовців, насамперед сім'ям військовослужбовців Радянської Армії, інвалідам Вітчизняної війни і пенсіонерам.

Дуже цінним заходом слід вважати об'єднання дрібних індивідуальних пасік робітників, службовців, інвалідів і пенсіонерів у пасічницькі товариства. Ці товариства організують велику пасіку і створюють багату кормову базу для бджіл. У Краснодарі вже є 4 пасічницьких товариства.

Для багатьох інвалідів Вітчизняної війни і інвалідів праці, особливо з підвищеною нервовою збудливістю, робота на пасіці є дуже корисною.

Медичне пасічництво

Людство може пишатися величезними відкриттями і досягненнями в галузі біології і медицини. І в цій великій, благородній справі величезна заслуга належить нашим вітчизняним корифеям медичної науки.

М. І. Пирогов, І. М. Сеченов, С. П. Боткін, І. І. Мечніков, Ф. Ф. Ерісман, І. П. Павлов, М. Н. Бурденко та інші вчені нашої країни вписали яскраві сторінки в історію медицини і збагатили її чудовими відкриттями.

Видатні клініцисти нашої Батьківщини — М. Я. Мудров, С. П. Боткін, Г. А. Захар'їн, О. О. Остроумов та ін. — додержували принципу «лікувати не хворобу, а хворого». М. Я. Мудров понад 130 років тому навчав студентів, що «лікування полягає в лікуванні самого хворого». У своїй знаменитій промові, виголошеній 7 грудня 1886 р., С. П. Боткін висловив погляди на медичну науку, як на «вивчення людини і оточуючої її природи». Великий фізіолог І. П. Павлов зазначав, що «покійний С. П. Боткін був найкращим уособленням законного і плодотворного союзу медицини і фізіології, тих двох родів людської діяльності, які на наших очах споруджують будівлю науки про людський організм і обіцяють в майбутньому забезпечити людині її найкраще щастя — здоров'я і життя».

Ще Гіппократ зазначав, що умови праці і побуту справляють величезний вплив на стан здоров'я. Радянська медицина цілком справедливо надає цим умовам винятково важливої ролі.

Дійсний член Академії медичних наук СРСР 3. Г. Френкель підкреслює, що значну роль в «активній профілактиці старіння відіграє профілактика всіх захворювань і особливо інфекційних, ревматичних та інтоксикаційних захворювань».

Про благотворний вплив роботи на пасіці на здоров'я і довголіття свідчать наявні в нашому розпорядженні численні листи людей, вік яких перевищує 100 років. Ми вивчили 390 анкет, одержаних від пасічників Української РСР, переважно через районних агрономів пасічництва, які посвідчували правильність зазначених в анкеті відомостей. Автоди 278 із цих анкет повідомляють, що за час своєї роботи на пасіці вони жодного разу нічим не хворіли. Крім того, 22 пасічники відзначили, що раніше, до того, як вони почали займатися пасічництвом, вони хворіли на ревматизм, від якого швидко вилікувалися завдяки роботі з бджолами, тобто в результаті бджолиних ужалень. Наші кореспонденти, які відзначили благотворний вплив на здоров'я спілкування з бджолами, вказують, що протягом наступного часу вони нічим не хворіли:

24 чоловіка — до 5 років; з них 2 вилікувалися від ревматизму;

33 чоловіка — від 6 до 10 років; в тому числі 4 вилікувалися від ревматизму;

30 чоловік — від 11 до 15 років; з них 9 вилікувалися від ревматизму;

44 чоловіка — від 16 до 20 років; з них 5 вилікувалися від ревматизму;

41 чоловік — від 21 до 25 років;

42 чоловіка — від 26 до 30 років; з них один раніше був хворий на ревматизм;

18 чоловік — від 31 року до 35 років;

18 чоловік — від 36 до 40 років; з них один був раніше хворий на ревматизм;

11 чоловік — від 41 року до 45 років;

6 чоловік — до 50 років;

1 чоловік — 53 роки;

1 чоловік — 57 років.

Таким чином, робота на пасіці, тобто зовнішнє середовище, виявила свій благотворний зміцнюючий вплив на здоров'я людей.

Робота на пасіці, яка проходить на свіжому повітрі в плодовому саду або в лісі, має винятково важливе профілактичне і оздоровлююче для організму значення. Повітря на пасіці не тільки свіже й чисте, воно насичене ароматом квітів, меду, воску і різних бальзамів прополісу. Кожний, хто бував у жаркий літній день на пасіці, знає, як приємно дихати чудовим повітрям, насиченим бальзамічними випаровуваннями прополісу.

Наші багаторічні спостереження показали, що люди, які довго працюють на пасіці і вживають у їжу мед, мають добре здоров'я і довго живуть. Нам здається, що лікувальні заклади повинні приділити пасічництву особливу увагу. Підсобним господарствам лікарень, психіатричних лікарень, курортів, будинків відпочинку треба мати свої пасіки, щоб забезпечити хворих медом. Крім того, ці пасіки повинні використовуватися для посилання туди хворих на тимчасову роботу. Робота на пасіці для багатьох хворих буде лікувальна за допомогою приємної і захоплюючої праці. Нам доводилося спостерігати за нервово-хворими, що побували на пасіці. Умови цієї роботи діяли на них найбільш заспокоююче.

У 1949 р. я одержав дуже люб'язного листа від 138-річного колгоспника Сафара Гусейн-Огли з селища Мору Шимхорського району Азербайджанської РСР, в якому він повідомив, що своє довголіття пояснює вживанням у їжу меду, роботою на пасіці, а отже, постійним перебуванням на свіжому повітрі.

Винятково важливе значення має робота за спеціальністю, яка вас цікавить, яку ви облюбували. Особливо наочно виявлена ця прив'язаність і любов до своєї роботи в пасічників. Вони дуже люблять своїх крилатих друзів і захоплюючу роботу на пасіці.

Бджоли приваблюють людину не тільки тому, що вони приносять їй великий доход своїми продуктами та перехресним запиленням, — вони захоплюють її своїм казково-цікавим життям. Життя бджіл вивчали знамениті природодослідники: Арістотель, Дарвін, Реомюр, Петро Ричков, Афанасій Каверзнєв, Карл Рульє, Петро Прокопович, І. В. Мічурін, акад. Н. М. Кулагін, проф. Г. А. Кожевніков і багато інших. Пасічництвом займалися Лев Миколайович Толстой і відомі хіміки акад. О. М. Бутлеров і акад. 1. О. Каблуков, головний режисер Маріїнського (тепер імені С. М. Кірова) оперного театру в Петербурзі талановитий артист Г. П. Кондратьєв (1834—1905) і філолог (мовознавець) І. С. Кулланда (1848—1922), видатний астроном акад. С. П. Глазенап (1847—1937) і багато інших діячів науки, техніки і мистецтва. Можна навести багато імен людей, які, раз познайомившись з бджолами, почали «дружити» з ними багато років, все життя.

Немає ніякого сумніву в тому, що тепер можна порушити питання про медичне пасічництво, тобто про всебічне використання бджіл і продуктів пасічництва в медицині. Лікарі повинні ширше і сміливіше використати продукти пасічництва з лікувальною і профілактичною метою.

Багатьом хворим, особливо інвалідам праці, пенсіонерам, слід радити зайнятися пасічництвом, враховуючи, що пасіка в багатьох випадках може стати для деяких з них чудовою лікувальницею природи.

Крім питань трудовлаштування, медичне пасічництво повинно також ставити, на нашу думку, питання організації пасік на базі медичних закладів.

На своїх пасіках медичні заклади зможуть готувати експресним способом лікувально-вітамінні сорти меду і в своїй лікувальній практиці ширше застосовувати бджолиний мед і отруту.

Висновок

М. І. Калінін говорив: «Народ — це все одно, що золотошукач, брильянтошукач: він вибирає, зберігає і несе, шліфуючи протягом багатьох десятиріч, тільки найцінніше, найгеніальніше»[49].

Протягом століть народ знаходив у природі кращі лікарські засоби, але багато з них не витримували «іспитів часу» і були забуті. Бджолиний мед і отрута протягом багатьох віків користуються великою і заслуженою славою чудових лікувальних засобів при ряді захворювань.

Високі лікувальні і профілактичні властивості бджолиного меду і отрути встановлені не тільки в народній медицині суто дослідним шляхом. Вони підтверджені також науково-дослідними і клінічними даними. Тисячі хворих з різноманітними захворюваннями видужали завдяки лікуванню бджолиним медом і отрутою.

Бджолиний мед є не тільки чудовим продуктом харчування, а й лікувальним засобом. Навряд чи можна знайти в природі засіб, який, подібно до меду, поєднував би високі властивості чудового продукту харчування і ліків. Гіппократ розглядав мед як найважливіший продукт харчування і ліки. В пам'ятках культури нашої країни — в старовинних російських рукописних лікувальних порадниках — є багато відомостей про різносторопні лікувальні властивості бджолиного меду.

У наші дні бджолиний мед, поряд з широким вживанням його в народній медицині, дедалі більше проникає в клініку.

Мед успішно застосовується при лікуванні різних захворювань дорослих і дітей. Він є одним із небагатьох ліків, які охоче приймають дорослі і особливо діти.

Завдяки експресному методу можна забезпечити наші лікарні і дитячі оздоровчі заклади медом різного складу.

Бджолина отрута є одним з найпопулярніших ліків народної медицини. Апітоксин діє на весь організм і цим можна пояснити різносторонність його впливу.

На протязі всієї книги ми намагалися показати високі лікувальні властивості меду і бджолиної отрути. Ми не схильні вважати мед і бджолину отруту ліками від усіх хвороб, але ми твердо віримо в те, що широке і правильне (під керівництвом лікаря) застосування цих чудових засобів народної медицини допоможе вирвати у смерті сотні і тисячі людських життів.

Ентомологи тепер нараховують понад мільйон різних видів комах. Проте більшість комах завдає людині величезної шкоди. Ледве помітні попелиці і значної величини сарана, всілякі жуки; гусениці денних і нічних метеликів та багато інших комах щороку завдають великої шкоди сільському господарству, бо живуть коштом рослинності полів, лугів, садів, лісів, городів. Багато комах є переносниками заразних хвороб. Широко відомий комар анофелес (Anopheles) є переносником малярії. Осіння кусаюча муха жигалка (Stomyzes calitrans) поширює збудника сибірки, а муха це-це (Glossina palpalis), жителька тропіків, є переносником африканської хвороби. Звичайна кімнатна муха (Musca domestica) справедливо обвинувачується в поширенні інфекції дизентерії, черевного тифу, холери і т. д. Список шкідливих комах дуже великий, з дуже ж корисних можна назвати бджолу і шовковичного шовкопряда. Усім відомо, яку величезну користь приносять людині бджоли. Вони є справжніми друзями і чудовими крилатими помічниками людини.

У Радянському Союзі колгоспно-радгоспні пасіки є в різних районах країни: в Грузії і Заполяр'ї, в Середній Азії і на Сахаліні. Вони можуть забезпечити радянських людей першосортним медом і високоактивним апітоксином.

Примітки

1

Павло Іовій (1483—1552) народився в Італії в місті Novum Comun. Іовій вивчав філософію в Падуї, а медицину — в Павії. Він написав «45 книг сучасної історії». В 1525 р. Павло Іовій опублікував цікаву книгу «Книга про посольство, відправлене Василієм Івановичем Великим князем Московицьким до Папи Клімента VII», в якій докладно розповів про побут, нрави і про багатства Росії.

2

Известия Всероссийского Центрального Исполнительного Комитета Советов рабочих, крестьянских, казачьих и красноармейских депутатові № 78, 11 апреля 1919 г.

3

При деяких умовах (загибель бджолиної матки і відсутність личинок, з яких бджоли могли б вивести нову матку, при надмірній кількості годувальниць і недостачі личинок) бджоли-трудівниці відкладають у стільникові комірки яйця, з яких розвиваються трутні. Такі бджоли називаються трутівками. Одна бджола-трудівниця за своє життя здатна відкласти близько 28 яєць. Сім'я бджіл, в якої немає матки, приречена на загибель, бо в цьому разі у вулику весь час буде збільшуватися тільки число трутнів, нездатних для добування їжі і т. д.

4

Молочко — це секрет верхньощелепних залоз бджіл-трудівниць, до складу якого входять білки, жири, моносахариди, мінеральні солі, вітаміни (Ві (аневрин), В_2 (рибофлавін), В_3 (пантотенова кислота), В_5 (РР — нікотинова кислота), В_6 (піридоксин), Вс (фолієва кислота), Н (біотин) і особливо багато вітаміну Е (вітамін розмноження). Крім того, до складу молочка входять речовини, що мають властивості гонадотропного гормону, тобто такі, що стимулюють дозрівання яєць у статевих органах бджолиної матки, а також герміцидин — антибіотик, який не допускає розвитку плісені і мікробів.

5

Ч. Дарвин, Происхождение видов, Биомедгиз, М.—Л., 1937, стор. 386.

6

У жаркий літній день можна побачити стрункі ряди бджіл, що стоять біля льотка; вони повернуті головами в одну сторону й енергійно махають крильцями. Це — бджоли-вентилятори, які помахами крилець сильною струминою женуть охолоджене повітря у вулик. В середині вулика таку ж роботу виконують інші бджоли. При зниженні температури зовнішнього повітря бджоли збираються щільніше на рамках, зменшуючи цим поверхню тепловіддачі, посилюючи обмін речовин і, отже, підвищуючи температуру тіла.

7

Апідолог (від латинських слів apis — бджола і logos — вчення) — людина, яка вивчає життя і звички бджіл.

8

К. Маркс, Капітал, т. І, Держполітвидав УРСР, 1954, стор. 180.

9

И. П. Павлов, Полное собранне трудов, т. І, изд. Академии наук СССР, 1940, стор. 408.

10

Мальпігієві судини є органами виділення бджоли і відповідають за функціями ниркам хребтових.

11

Для визначення медової паді або її домішки в натуральному меду застосовується спиртова реакція. До розчину меду в дистильованій воді (1:1) додають 6 частин 96% спирту ректифікату. Помутніння розчину свідчить про наявність паді в меду Кандидат сільськогосподарських наук В. А. Темнов запропонував похідну лабораторію для кількісного визначення паді в меду.

12

Флористична (від латинського слова Flora — богиня квітів і весни у давньоримській міфології) — що належить до флори.

13

Регіональна (від латинського слова regio — область) — обласна.

14

Левульоза (фруктоза) є найсолодшим сахаром у природі: в 1,7 раза солодша від сахарози — цукру, що добувається з цукрових буряків і цукрової тростини, і в 2,5 раза солодша від глюкози.

15

У 1934 р. подружжя Ірен і Фредерік Жоліо-Кюрі вперше добули штучні радіоактивні атоми. Тепер добувають значні кількості радіоактивних елементів (фосфор, кобальт та ін.), які широко застосовуються в медицині, біології, сільському господарстві тощо.

16

Глюкоза, будучи нормальною складовою частиною рослин, утворюється в них як продукт фотосинтезу; процес фотосинтезу схематично можна показати так: : С : О : О : розкладається: С + Н_20 — СННО (формальдегід), а О_2 виділяється в повітря. Шість частин формальдегіду, сполучаючись хімічно, дають глюкозу.

17

Калорією називається кількість тепла, потрібного для нагрівання 1 г води на 1°.

18

Від грецьких слів: anti — проти, derma — шкіра.

19

Дослідженнями встановлено, що в 1 кг бджолиного меду міститься: вітаміну В_2 (рибофлавіну) до 1,5 мг, вітаміну В_1 (аневрину) до 0,1 мг, вітаміну В_3 (пантотенова кислота) до 2 мг, вітаміну В_5 або РР (нікотинова кислота) до 1 мг, вітаміну В_6 (піридоксину) до мг., вітаміну С (аскорбінова кислота) до 30—54 мг.

20

На підставі календаря, вміщеного на звороті першої сторінки папірусу, Георгій Еберс вважає, що час складання його належить до 1553—1550 рр. до нашої ери.

21

Ще в II столітті нашої ери жителі Коса, тобто земляки Гіппократа, вказували його гробницю між Гірто і Ларіссою (Фесалія). Легенда говорить, що на могилі Гіппократа оселився рій бджіл, які виготовляли особливої якості мед, цілющий і при пліснявці. Це викликало масові паломництва матерів-годувальниць на могилу Гіппократа за цілющим медом для своїх годованців.

22

Дикий, лісовий.

23

Практично мед застосовується за таким прописом: меду бджолиного 80 г, риб'ячого жиру 20 г, ксероформу 3 г. Мед і ксероформ розтирають у ступці, додаючи риб'ячий жир, і енергійно розмішують одержану масу.

24

Від латинського слова inhibio — затримувати, спиняти, пригнічувати.

25

Для одержання евкаліптового меду свіжі листки голубого евкаліпту дрібно нарізають, кладуть у посудину, заливають найгарячішим окропом, потім посудину з вмістом закривають і на добу ставлять у тепле місце. Через 24 години рідину (настій) зливають і додають туди четверту частину меду. Потім цей солодкий розчин наливають у годівницю і ставлять у вулик бджолам, які виробляють з нього мед.

26

Експресний метод розроблений нами і схвалений Всесоюзною державною санітарною інспекцією, відділом пасічництва Міністерства сільського господарства СРСР, Головвітамінпромом Міністерства харчової промисловості СРСР.

27

И. В. Мичурин. Итоги шестидесятилетних работ. Сельхозгиз, М., 1949, стор. 42.

28

Там же, стор. 57.

29

И. П. Павлов, Лекции о работе больших полушарий головного мозга, изд. Ахадемии наук СССР, 1949, стор. 44.

30

Човники — тонкі дерев'яні палички, вкриті воском для того, щоб бджоли утримувалися на них і не тонули в штучному нектарі.

31

С. А. Розов, А. Ф. Губин, П. М. Комаров и др., Пчеловодстю, Сельхозгиз, М., 1948, стор. 323.

32

Розчин білкового залім.

33

И. В. Мичурин, Сочинения, т. IV, Сельхозгиз, М., 1941, стр. 176.

34

Там же.

35

Директиви XX з'їзду КПРС по шостому п'ятирічному плану розвитку народного господарства СРСР на 1956—1960 роки, Держполітвидав УРСР, 1956, стор. 60.

36

Фагоцитоз — поглинання клітинами будь-яких речовин. Великий російський вчений І. І. Мечніков установив, що лейкоцити (білі кров'яні тільця) здатні захоплювати і знищувати (перетравлювати) хвороботворні мікроби, які попали в організм.

37

ІО — інтернаціональні одиниці, 1 мг вітаміну А відповідає 3300 Іо, а 1 мг каротину (провітаміну А) — 1660 Іо. Добова доза полівітамінізованого меду № 1 для здорової людини — 25 г. За порадою лікаря, кількість меду № 1, який приймається за добу, може бути збільшена.

У 100 г полівітамінізованого меду № 11 (дитячий) міститься: вітаміну А — 13 200 ІО, вітамін Ві—6 мг, вітамін В_2—8 мг, вітаміну С — 300 мг, вітаміну РР — 60 мг, вітаміну D — 4000 ІО, солей кальцію — 4000 мг. Добова доза меду № 11 для здорової дитини — 25 г.

38

Бюро експертизи ВНДВІ МХПТ СРСР схвалило склад, рецептуру і технологію готування цього препарату.

39

Глютамінова кислота — СООН СН[39] • СН_2 • CH(NH_2).

СООН — являє собою білий кристалічний порошок, який плавиться при температурі 202—202,5°, розчинюється у воді і не розчинюється в спирті і ефірі.

40

Н. М. Артемов, Ученые записки, ГГУ, 1951, стор. 24.

41

Бджолину отруту називають також апітоксином (по латині apis — бджола, toxin — отрута). — Н. I.

42

Ст. 180 КК РРФСР.

43

Зручність схеми полягає в тому, що повторні ужалення в одні і ті ж ділянки шкіри провадяться лише на 5-й день. Як мине чотириденний строк, якщо бджолина отрута і викликала опух, болючість і т. д., ці явища обов'язково проходять, хворий почуває себе добре і апітерапію (лікування бджолиною отрутою) можна продовжувати.

45

Схвалено Фармакологічним комітетом Вченої медичної ряди Міністерства охорони здоров'я СРСР.

46

Гомеопатія (від грецьких слів; homojos — подібний, рівний і pathos — страждання) у вільному перекладі означає лікування подібним, тобто малими дозами тих лікарських засобів, які у великих дозах викликають ознаки подібних захворювань.

Автором гомеопатичного методу лікування є лікар Самуїл Ганнеман (1755—1843), який сформулював своє вчення трьома принципами: подібне лікується подібним (Simillia similibus curentur), застосування ліків у дуже малих дозах (високих розведеннях) і вивчення діяння лікарських речовин на здоровому людському організмі.

47

Кардіограма (від грецьких слів cardia — серце і gramma — запис) — графічне зображення рухів серця.

48

Прополіс — походить від двох грецьких слів: pro — спереду і polis — місто. Ця назва пов'язана з тим, що в природному стані бджоли прополісом зменшують вхід у своє бджолине місто для непрошених гостей.

49

М. І. Калінін, Речь при вручений орденов Союза ССР работникам искусств УССР и Казахской ССР. Заседание Президиума ЦИК Союза ССР 27 мая 1936 г., Статьи и речи от VII к VIII съезду Советов СССР, Партиздат, ЦК ВКП(б), 1937, стор. 212.

Content

Іойриш Наум
Лікувальні властивості меду і бджолиної отрути

Передмова до третього видання

Вступ

Розділ I Загальні відомості про біологію бджіл

Деякі анатомо-фізіолопчні особливості і біологічні функції особин бджолиної сім'ї

Як бджоли виробляють мед

Отруйний, або «п'яний», мед

Сорти меду

Керування літною діяльністю (дресирування) бджіл для одержання однорідних сортів меду

Склад, харчова цінність і калорійність меду

Мед — продукт харчування з потенціальною лужністю

Вміст вітамінів у меду

Кристалізація меду

Знезаражуючі властивості бджолиного меду

Антимікологічні (протиплісеневі) властивості бджолиного меду

Зберігання меду

Купажування медів

Медовий хліб

Розділ II Лікувальне застосування меду

Погляди стародавніх мислителів на властивості меду

Мед — важливий лікувальний засіб народної медицини

Застосування меду при різних захворюваннях

Застосування меду при лікуванні ран

Застосування меду при захворюваннях верхніх дихальних шляхів

Застосування меду при простудних захворюваннях

Застосування меду при захворюванні легень

Застосування меду при захворюваннях серця

Застосування меду при захворюванні шлунково-кишкового тракту

Застосування меду при хворобах печінки

Застосування меду при захворюваннях нервової системи

Застосування меду при шкірних захворюваннях

Застосування меду в лікувальній косметиці

Застосування меду при захворюваннях очей

Застосування меду в післяопераційному періоді

Значення меду для дитячого організму

Застосування меду при ексудативному діатезі

Споживання меду і проблема довголіття

Лікувальна доза меду

Ідіосинкразія до бджолиного меду

Глюкоза і бджолиний мед

Вироби з меду і застосування його в домашніх умовах

Застосування меду в поєднанні з лікарськими рослинами

Розділ III Нові сорти меду

Експресний (прискорений) метод добування меду

Нові сорти меду, добуті експресним методом

Добування меду зимою

Перспективність експресного методу добування меду

Про що треба пам'ятати при добуванні бджолиного меду експресним методом

Полівітамінізований мед

Збереження вітамінів у вітамінізованому бджолиному меду

Полівітамшізований мед для хворих на сахарний діабет

Полівітамінізований мед з глютаміновою кислотою

Полівітамінізований медовий настій чайного гриба

Штучний мед

Забруднений мед

Гігієна і санітарія на пасіці

Розділ 4 Застосування бджолиної отрути для лікування

Склад і фізико-хімічні властивості бджолиної отрути

Знезаражуючі властивості бджолиної отрути

Чутливість людини до бджолиної отрути

Лікування різних захворювань бджолиною отрутою

Лікування ревматизму

Лікування невритів і невралгій

Лікування шкірних захворювань

Лікування малярії

Лікування захворювань очей

Лікування базедової хвороби

Діяння бджолиної отрути на кров'яний тиск

Показання і протипоказання до застосування бджолиної отрути

Методи застосування бджолиної отрути

Портативний прилад для лікування бджолиною отрутою

Внутрішньошкірні впорскування апітоксину

Іонофорез (електрофорез) апітоксину

Апітоксинова мазь

Інгаляційний спосіб лікування апітоксином

Перша допомога при отруєнні бджолиною отрутою

Методи добування бджолиної отрути

Застосування бджолиної отрути в гомеопатії

Розділ 5 Лікувальні властивості воску, прополісу і квіткового пилку

Бджолиний віск

Прополіс

Квітковий пилок

Бджоли — крилаті майстри високого врожаю сільськогосподарських продуктів

Кілька прикладів доходності від бджіл

Пасіки на пришкільних ділянках

Пасічництво в трудовлаштуванні інвалідів

Медичне пасічництво

Висновок

Примітки