Артър Конан Дойл

Отровният пояс

Професор Челинджър #2

Повествование за едно ново приключение на професор Джордж Е. Челинджър, лорд Джон Рокстън, професор Съмърли и г-н Е. Д. Малоун, откривателите на „Изгубеният свят“

Глава първа

Размиването на линиите

От изключителна важност е сега, веднага, докато тези изумителни събития са все още ясни в паметта ми, да ги запиша с онази фактическа точност, която времето би могло да размие. Но дори докато го правя, продължавам да недоумявам как стана така, че тъкмо на нашата групичка от „Изгубеният свят“ — професор Челинджър, професор Съмърли, лорд Джон Рокстън и самия аз — се случи да преживее това невероятно приключение.

Когато, преди известен брой години, отразих в „Дейли Газет“ нашето епохално пътуване в Южна Америка, и през ум не ми минаваше, че тъкмо на мен ще се падне да разкажа за едно допи още по-странно преживяване — безпрецедентно сред всички анали на човечеството и такова, което би трябвало да изпъква в историческите летописи, подобно на грамаден връх сред скромните била наоколо. Самото събитие винаги ще бъде смайващо, но обстоятелствата, при които ние, четиримата, бяхме заедно по време на тази изумителна случка, се сформираха по напълно естествен начин. Ще разкажа събитията, които я предхождаха, възможно най-сбито и ясно, макар да съзнавам добре, че колкото по-пълни са подробностите около подобна тема, толкова по-охотно би ги приел читателят, тъй като общественото любопитство си остава ненаситно.

Падаше се петък, двайсет и седми август — една дата, навеки запечатана в историята на света — когато отидох в редакцията на вестника, в който работех, и помолих господин Макардъл, който оглавяваше отдел „Новини“, за тридневен отпуск. Добрият стар шотландец поклати глава, почеса се по оредяващия червеникав хвръкнал бретон и най-накрая даде глас на неохотата си.

— Мислех си, господин Малоун, че в близките дни бихме могли да се възползваме от вашите умения. Имам предвид една история, към която единствен вие бихте могли да се отнесете подобаващо.

— Съжалявам — казах аз и се опитах да прикрия разочарованието си. — Разбира се, че ако съм нужен, то с това въпросът ще бъде приключен. Но ангажиментът ми беше важен и от личен характер. Ако мога да бъде…

— Всъщност не виждам как бихте могли.

Опитах се възможно най-бързо да преглътна горчивината, която изпитах. Все пак вината си беше само моя, тъй като вече трябваше да съм разбрал, че един журналист няма никакво право да планира времето си сам.

— Значи въпросът е приключен — казах аз с цялата ведрина, която съумях да призова у себе си в толкова кратък срок. — С какво точно искате да се заема?

— Всъщност бих искал просто да интервюирате онзи дяволски мъж, който живее в Ротърфийлд.

— Да не би да имате предвид професор Челинджър? — възкликнах аз.

— Тъкмо него. Миналата седмица цяла миля гонил по петите Алек Симпсън от вестник „Къриър“, надолу по главния път. Вероятно сте прочели за случилото се в полицейския доклад. Нашите момчета по-скоро биха интервюирали някой алигатор, избягал от клетката си в зоопарка. Но вие бихте се справили, струва ми се — все пак сте стари приятели.

— О — рекох аз, страшно облекчен, — това улеснява нещата. По една случайност отпускът ми беше необходим тъкмо защото трябваше да навестя професор Челинджър в Ротърфийлд. Всъщност сега се пада годишнината от нашето славно приключение из платото отпреди три години — той покани цялата ни група да празнуваме в дома му.

— Отлично! — викна Макардъл, като потъркваше ръце и грееше доволно иззад очилата си. — Значи ще успеете да измъкнете повече информация от него. За всеки друг бих казал, че говори пълни фантасмагории, но все пак се е случвало той да има право и кой знае, може би отново е така!

— Какво да измъкна от него? — попитах аз. — С какво се е занимавал?

— Не прочетохте ли писмото му на тема „Научни вероятности“ в днешния „Таймс“?

— Не.

Макардъл се наведе и вдигна един брой от пода.

— Четете на глас — каза той, като посочи с пръст една колонка. — На драго сърце бих го чул отново, тъй като не съм убеден, че съумях да вникна в целия смисъл, който този човек е вложил в думите си.

Това беше писмото, което прочетох на новинарския редактор на „Газет“:

НАУЧНИ ВЕРОЯТНОСТИ

Сър, прочетох с развеселение, но не без да изпитам и някои не толкова ласкави чувства, самодоволното и напълно нелепо писмо от Джеймс Уилсън Макфей, което неотдавна се появи на страниците на вашия вестник, на тема тъмните сенки сред линиите на Фраунхофер в спектъра на светлината, излъчвана както от планетите, така и от неподвижните звезди.

Той определя темата като незначителна. Един по-широко скроен ум спокойно би могъл да придаде на откритието доста по-голяма важност — толкова голяма, че да засяга целокупното добруване на всеки мъж, жена и дете на тази планета. Не бих могъл да се надявам, с изразните средства, предоставени ми от научния език, да накарам онези некадърници, които черпят идеите си от страниците на един всекидневник, да вникнат в смисъла на моите думи. Затова ще положа усилия да се съобразя с тяхната ограниченост и да поясня ситуацията с помощта на една простичка аналогия, която би отговаряла на умствените способности на вашите читатели.

— Какъв чудак само — истински чудак! — каза Макардъл, като поклащаше замислено глава. — Този човек е в състояние да разгневи и гургулица, и да предизвика безредици на квакерска сбирка. Нищо чудно, че в Лондон му е твърде тясно. Много е жалко, господин Малоун, защото това е един велик ум! Е, нека чуем аналогията.

— Да предположим — започнах да чета аз, — че една малка купчинка завързани една за друга коркови тапи бива пусната по бавно течение на пътешествие през Атлантика. Ден след ден корковите тапи се носят леко, заобиколени от едни и същи условия. Ако тапите притежаваха съзнателност, да предположим, че биха счели тези условия за постоянни и неизменни. Но ние, след като притежаваме далеч по-големи познания, сме наясно, че биха могли да се случат много неща, които да изненадат корковите тапи. Биха могли да се блъснат в някой кораб или спящ кит, или да се оплетат във водорасли. Във всеки случай, тяхното пътуване вероятно би приключило, след като океанът ги захвърли край скалистите брегове на Лабрадор. Но как биха могли те да подозират това, докато така кротко се носят ден след ден из онова, което мислят за един безбрежен и хомогенен океан?

Вашите читатели вероятно ще съумеят да разберат, че Атлантическият океан в тази притча заема мястото на огромния океан от етер, през който ние се носим, и че корковите тапи представляват малката и затънтена планетна система, към която принадлежим. Едно треторазрядно слънце, с неговите дрипави и опърпани, незначителни спътници, ние се носим при едни и същи всекидневни условия към един неизвестен край, някаква жалка катастрофа, която ще ни сполети сред безбрежните дебри на Космоса, където ще бъдем залети от един Ниагарски водопад от етер или запратени на някой невъобразим Лабрадор. При тези условия не виждам място за плиткоумния и невеж оптимизъм на вашия кореспондент — господин Джеймс Уилсън Макфейл, а само множество причини, които налагат да наблюдаваме внимателно и с любопитство всеки признак за промяна сред този заобикалящ ни Космос, от който може би зависи нашата собствена съдба.

— От него би излязъл славен свещеник, и още как — каза Макардъл. — Как тръби само, като истински орган! Да чуем какво точно го тревожи.

Основното замъгляване и изменение в линиите на Фраунхофер от светлинния спектър сочи, по мое мнение, за една повселенска космическа промяна от сложен и рядък характер. Светлината на една планета е светлина, отразена от слънцето. Светлината на една звезда произлиза от нея самата. Но светлинните спектри както от планетите, така и от звездите в този случай са претърпели една и съща промяна. Дали това е, в такъв случай, промяна в същите тези планети и звезди? За мен подобна идея е немислима. Каква обща промяна би могла да се случи едновременно във всички тях!.? Дали това е промяна в собствената ни атмосфера? Възможно е, но освен това е изключително малко вероятно, след като не наблюдаваме никакви признаци за това около нас и подобна промяна все още не се проявява в химичните анализи. Каква тогава е третата възможност? Да има промяна в съответната среда — в този безкрайно фин етер, който се простира от звезда до звезда и обгръща цялата Вселена. Навътре в този океан ние се носим по едно бавно течение. Не би ли могло то да ни отнесе към нови пояси от етер със свойства, каквито никога не сме си представяли? Някъде е настъпила промяна. Това космическо смущение в светлинния спектър го доказва. Промяната може да е добра. Може да е лоша. Или пък неутрална. Ние не знаем каква е тя. Плиткоумните наблюдатели биха могли да сметнат въпроса за незначителен, но човек като мен, който притежава задълбочения интелект на един истински философ, ще разбере, че възможностите на Вселената са непредвидими, а най-мъдрият от всички е онзи, който винаги е готов за неочакваното. Нека задам очевидния въпрос — кой би се осмелил да твърди, че мистериозната и повсеместна болест, отразена същата тази сутрин върху страниците на вашия вестник, поразила коренното население на Суматра, не е свързана с някаква космическа промяна, на която то реагира по-бързо от по-сложно устроените народи в Европа? Аз просто подхвърлям идеята. Да се потвърждава тази идея, към момента е също толкова безполезно, колкото и да се отхвърля, но е неимоверно глупав онзи, който отказва да проумее, че тя далеч не е извън границите на научните възможности.

Ваш верен,

ДЖОРДЖ ЕДУАРД ЧЕЛИНДЖЪР

ДЪ БРАЙЪРС, РОТЪРФИЙЛД.

— Едно чудесно, стимулиращо писмо — рече замислено Макардъл, докато поставяше цигара в дългата стъклена тръбичка, която ползваше за цигаре. — Как ви се струва, господин Малоун?

Налагаше се да призная пълното си и унизително неведение по въпросната тема. Какво например представляваха линиите на Фраунхофер? Макардъл тъкмо беше проучвал въпроса с помощта на нашия учен в редакцията и взе от бюрото си два от онези многоцветни линейни спектъра, които силно наподобяват панделките от шапките на някой млад и амбициозен клуб по крикет. Той насочи вниманието ми към черните линии, които пресичаха редиците ярки цветове, които в единия край започваха от червеното и постепенно преливаха към оранжево, жълто, зелено, синьо и виолетово в другия.

— Тези тъмни черти се наричат Фраунхоферови линии — каза той. — Цветовете представляват самата светлина. Всяка светлина, пречупена през призма, образува едни и същи цветове. Те не са от значение. Важни са линиите, защото те варират спрямо източника на светлината. Миналата седмица тези линии бяха замъглено вместо ясно очертани и от тогава насам всички астрономи непрестанно спорят помежду си каква е причината. Това е снимка на замъглените линии за утрешния ни брой. До момента читателите не проявяват интерес към темата, но си мисля, че това писмо на Челинджър в „Таймс“ ще ги поразбуди.

— Ами онова за Суматра?

— Е, една замъглена линия в светлинния спектър е доста далеч от един болен чернокож в Суматра. И въпреки това нехранимайкото и друг път е доказвал, че знае за какво говори. Там долу наистина има някакви смахнати линии, в това няма съмнение, и преди малко пристигна телеграма от Сингапур, че морските фарове в Зондския пролив са повредени, в резултат на което в брега са се блъснали два кораба. Така или иначе, добре е да интервюирате Челинджър по темата. Ако научите нещо конкретно, ще го пуснем в броя в понеделник.

Излизах от кабинета на редактора на новините, замислен за новото си поръчение, когато чух някой да ме вика от чакалнята на долния етаж. Беше момчето, което разнасяше телеграмите — носеше ми съобщение, препратено от дома ми в Стретъм. Телеграмата бе изпратена от същия човек, който бяхме обсъждали, и в нея пишеше следното:

„Малоун, улица „Хил“ 17, Стретъм. — Донеси кислород. — Челинджър.“

„Донеси кислород!“

Професорът, доколкото си го спомнях, притежаваше слонско чувство за хумор и бе способен на възможно най-нескопосаните и недодялани шеги. Дали това не беше един от онези номера, които го караха да избухне в гръмогласен смях, така че очите му да изчезнат, с широко отворена уста и поклащаща се брада, напълно безразличен към заобикалящата го сериозност? Прехвърлих думите в ума си, но не ми хрумваше каквато и да било шега, свързана с тях. В такъв случай те несъмнено бяха кратко поръчение — макар и необикновено. Той беше последният човек на света, с чиято изрична заръка не бих се съобразил. Може би предстоеше някакъв химичен експеримент, може би… Е, не ми беше работа да се впускам в размишления относно причината, поради която го искаше. Трябваше да го набавя. Разполагах с почти час, докато трябваше да се кача на влака от гара „Виктория“. Наех едно такси и след като взех адреса от телефонния указател, потеглих към компанията снабдител на цилиндри с кислород, която се намираше на улица „Оксфорд“.

Когато пристигнах и стъпих на тротоара пред сградата, през вратата на предприятието излязоха двама младежи, понесли метален цилиндър, който с известни затруднения качиха в един автомобил. По петите ги следваше някакъв възрастен мъж, който ги хокаше и напътстваше с хрипкав, язвителен глас. Той се обърна към мен. Не бих могъл да сбъркам тези аскетични черти и тази козя брадичка. Това беше моят опърничав другар — професор Съмърли.

— Какво? — възкликна той. — Не ми казвайте, че и вие сте получили една от онези безумни телеграми за кислород?

Аз му я показах.

— Така значи. Аз също получих такава и доста се опъвах, преди да изпълня поръчението. Нашият добър приятел е — както винаги — невъзможен. Необходимостта от кислород не би могла да е толкова спешна, че да му се наложи да изостави обичайните методи, с които се снабдява с него, и да посегне на времето на онези, които несъмнено са по-заети от него. Защо не си го поръча сам?

Успях единствено да предположа, че вероятно е искал да се сдобие с него веднага.

— Или така си е мислил, което е съвсем различно. Но вече е излишно да купувате допълнително, след като аз разполагам с това значително количество.

— Все пак, поради някаква причина, той сякаш иска и аз да занеса кислород. Ще е по-сигурно да направя точно каквото ми е заръчал.

И така, въпреки многобройните възражения и оплаквания на Съмърли, закупих още един цилиндър, който бе поставен до другия в неговия автомобил, след като ми предложи да ме откара до гара „Виктория“.

Обърнах се, за да платя на шофьора на таксито, който се отнесе доста свадливо и обидно към мен по въпроса за цената, която му дължах за услугите му. Когато се върнах при професор Съмърли, той се намираше във вихъра на гневна свада с двамата мъже, които бяха носили кислорода, а бялата му козя брадичка се поклащаше от негодувание. Единият от двамата го нарече, ясно помня, „глупав дърт побелял изкуфелник“, което така разяри шофьора му, че той скочи от седалката си, за да застане редом със своя оскърбен господар, и едва успяхме да предотвратим разразяването на истински безредици насред улицата.

Тези дребни неща може и да изглеждат незначителни и по онова време щяха да се подминат като случайни събития. Едва сега, когато поглеждам назад, виждам връзката им с цялата история, която смятам за редно да разкажа.

Шофьорът трябва да е бил новак или да е изгубил контрол над нервите си вследствие на спречкването, тъй като по пътя до гарата шофираше ужасно. На два пъти едва не се блъснахме в други също толкова заблудени превозни средства и помня как обърнах внимание на Съмърли, че стандартът на шофиране в Лондон доста е западнал. Веднъж минахме покрай огромна тълпа, която наблюдаваше някакъв бой на ъгъла на „Дъ Мол“. Хората, които бяха доста развълнувани, нададоха гневни викове по адрес на нескопосаното шофиране, а един тип скочи на стъпалото и размаха бастун над главите ни. Аз го изблъсках, но си отдъхнахме едва когато се измъкнахме от тях и излязохме от парка. Тези дребни случки доста изопнаха нервите ми и от сприхавото поведение на спътника ми личеше, че собственото му търпение също е на изчерпване.

Ала доброто ни настроение се възвърна, когато видяхме лорд Джон Рокстън, който ни очакваше на платформата — висока, слаба фигура, облечена в жълт ловен костюм от туид. Живото му лице с онези незабравими очи, тъй блеснали и ведри едновременно, засия доволно, когато ни видя. Рижата му коса бе изпъстрена със сиви кичури, а длетото на Времето бе издълбало още малко браздите по челото му, но като цяло беше същият онзи лорд Джон, нашият другар от миналото.

— Здравейте, хер професор! Здравейте, млади приятелю! — извика той, докато се приближаваше към нас.

Сетне изръмжа развеселено, когато видя цилиндрите с кислород върху количката на носача зад нас.

— Значи и вие сте се снабдили! — възкликна той. — Моят е във фургона. Какво ли е намислил старият ни другар?

— Видяхте ли писмото му в „Таймс“? — попитах аз.

— Какво пише в него?

— Глупост и безумие! — отсече грубо Съмърли.

— Е, то стои в дъното на тази работа с кислорода, ако не греша — казах аз.

— Глупост и безумие! — извика отново Съмърли, с напълно излишна ярост.

Всички вече се бяхме качили в едно купе за пушачи първа класа и той бе успял да запали своята стара, къса и опушена лула от пирен, която сякаш пърлеше края на дългия му, войнствен нос.

— Нашият другар Челинджър е умен човек — каза той разпалено. — Никой не може да го отрече. Само глупак би го отрекъл. Погледнете шапката му. Вътре има близо двукилограмов мозък — един голям двигател, който работи гладко и върши работата си безотказно. Покажете ми къде стои двигателят и аз ще ви кажа колко е голям. Но той е роден шарлатанин — чували сте ме да му го казвам право в лицето — роден шарлатанин, който обича драматично да застава под светлините на прожекторите. Всичко е спокойно, затова нашият другар Челинджър вижда в това възможност да накара хората да говорят за него. Нали не мислите, че той вярва в цялото това безумие за промяна в етера и опасност, надвиснала над човешката раса? Чували ли сте някога по-голяма измишльотина?

Съмърли приличаше на стар бял гарван, който грачеше и се разтърсваше от язвителен смях. Докато го слушах, ме обля гневна вълна. Беше позорно от негова страна да говори по този начин за покровителя, отговорен за цялата ни слава и осигурил ни едно преживяване, непостижимо за всички останали хора по света. Бях отворил уста, за да възразя разпалено, когато лорд Джон ме изпревари:

— Вие се спречкахте веднъж със стария Челинджър — каза строго той, — и бяхте повален след десет секунди. Струва ми се, професор Съмърли, че той е много над вашата класа и е най-добре да се оттеглите и да го оставите на мира.

— Освен това — допълних аз, — той винаги се е държал като добър приятел с всеки един от нас. Каквито и недостатъци да има, неизменно е бил честен и не вярвам някога да е говорил лошо за другарите си зад гърба им.

— Добре казано, млади ми приятелю — рече лорд Джон Рокстън. После, с блага усмивка, плесна професор Съмърли по рамото. — Хайде, хер професор, нека не се караме по това време на деня. Видели сме какво ли не. Но когато говорите за Челинджър, стъпвайте предпазливо, защото старецът ни е слабост.

Ала Съмърли не беше в настроение за компромиси. Лицето му бе изкривено в непреклонно неодобрение, а от лулата му се издигаха плътни кълбета гневен дим.

— Колкото до вас, лорд Джон Рокстън — скръцна той, — вашето мнение по въпросите на науката в моите очи има толкова тежест, колкото във вашите биха имали моите възгледи спрямо някой нов вид ловджийска пушка. Аз разполагам със собствената си преценка, сър, и я прилагам по свое усмотрение. След като ме е подвела веднъж, това причина ли е да приемам всичко без каквато и да била критика, било то и крайно невероятно, което на този човек му скимне да подхвърли? Да не би да си имаме работа с някакъв римски папа на науката, който издава безпогрешни укази, спускани ex cathedra и приемани безусловно от бедното скромно население? Казвам ви, сър, че разполагам със собствен мозък и бих гледал на себе си като сноб и роб, ако не го използвам. Щом ви доставя удоволствие да вярвате на тези бръщолевения за етер и Фраунхоферови линии в светлинния спектър, то ваша воля, но не искайте от един по-възрастен и мъдър човек от вас да споделя налудничавите ви възгледи. Не е ли ясно, че ако етерът беше засегнат до степента, която твърди той, и ако бе вреден за човешкото здраве, резултатът от това вече щеше да бъде очевиден върху нас самите?

Тук той се засмя гръмко и триумфално на собствения си аргумент.

— Да, сър, вече би следвало да сме много по-увредени от нормалното си състояние и вместо да си седим и спокойно да обсъждаме научни проблеми в някакъв влак, трябваше да наблюдаваме конкретни симптоми от действието на отровата в телата ни. Къде наблюдаваме каквито и да било признаци за отровно космическо нарушение? Отговорете ми, сър! Отговорете ми! Давайте, давайте, не увъртайте! Настоявам за отговор!

Чувствах се все по-ядосан. В поведението на Съмърли имаше нещо много дразнещо и агресивно.

— Мисля, че ако бяхте по-запознат с фактите, може би нямаше да сте толкова категоричен в преценката си — казах аз.

Съмърли извади лулата от устата си и прикова ледения си поглед върху мен.

— Моля ви, обяснете, сър, какво искате да кажете с тази донякъде безочлива забележка?

— Искам да кажа, че когато си тръгвах от кабинета на редактора на новините, той ми каза за една току-що получила се телеграма, която потвърждава повсеместното заболяване на коренното население на Суматра, и освен това добави, че фаровете в Зондския пролив не светят.

— Наистина, човешката глупост би трябвало да има някакви граници! — извика Съмърли, крайно разярен. — Възможно ли е да не си давате сметка, че етерът, ако за кратко приемем налудничавото твърдение на Челинджър, е универсална субстанция, която е същата тук, както и от другата страна на света? Да не би случайно да предполагате, че съществуват английски етер и суматрански етер? Може би си представяте, че етерът в Кент по някакъв начин превъзхожда етера в Съри, през който в момента ни носи този влак? Възможно ли е етерът в Суматра да е толкова смъртоносен, че да причини повсеместна гибел, а етерът тук да няма каквото и да е влияние върху нас? Лично аз, смея да твърдя, през целия си живот не съм чувствал тялото си по-силно, а ума си — по-уравновесен.

— Това може и да е така. Не твърдя, че съм човек на науката — казах аз, — макар да съм чувал, че научните постижения на едно поколение обикновено са приемани за пълна заблуда от следващото. Но не се иска много здрав разум, за да видим, че след като явно знаем толкова малко за етера, не е изключено да бъде повлиян от местните условия в различните части на света и ефектът му може да проличи първо там, а едва по-късно при нас.

— С „може“ и „не е изключено“ е възможно човек да докаже всичко — възкликна гневно Съмърли. — Свинете може да полетят. Да, сър, свинете може да полетят — но не го правят. Не си струва да споря с вас. Професор Челинджър е напълнил главата ви с безумия и двамата сте неспособни на логична мисъл. По-скоро бих изказал доводите си пред седалките във влака.

— Трябва да кажа, професор Съмърли, че поведението ви не изглежда да е претърпяло подобрение от последния път, в който имах удоволствието да се срещна с вас — сурово рече лорд Джон.

— Аристократите като вас не са свикнали да чуват истината — с горчива усмивка отвърна Съмърли. — Струва ви се някак шокиращо, нали, когато някой ви накара да осъзнаете, че въпреки титлата си оставате един пълен невежа?

— Помнете ми думата, сър — каза лорд Джон, много сурово и непоклатимо, — ако бяхте по-млад, нямаше да посмеете да ми говорите по толкова обиден начин.

Съмърли вирна главата си и косъмчетата на козята му брадичка се разклатиха.

— За ваше сведение, сър, било то млад или стар, аз никога не съм се страхувал да изказвам мнението си пред някой невеж самохвалко — да, сър — невеж самохвалко, дори да имахте толкова титли, колкото робите биха могли да съчинят, а глупаците да се накичат с тях.

За миг очите на лорд Джон лумнаха ядно, ала след това, с огромно усилие, той овладя гнева си и се облегна назад на мястото си със скръстени пред гърдите ръце и горчива усмивка на лицето. За мен всичко това беше отблъскващо и жалко. Споменът за миналото ме заля като вълна — за доброто приятелство и щастливите, изпълнени с приключения дни — за всичко, през което бяхме преминали и което си бяхме извоювали. И да се стигне до това — обиди и ругатни! Внезапно се разридах — разридах се на глас със задавени, неконтролируеми хлипове, които не можех да скрия. Спътниците ми ме погледнаха учудено. Аз закрих лицето си с ръце.

— Всичко е наред — казах. — Просто — просто е толкова жалко.

— Вие сте болен, млади приятелю, това се случва с вас — каза лорд Джон. — От самото начало ми се стори, че нещо с вас не е наред.

— Привичките ви, сър, не са се изменили за три години — каза Съмърли, като поклащаше глава. — Аз също не пропуснах да забележа странното ви поведение още от първия миг на нашата среща. Няма нужда да хабите съчувствието си, лорд Джон. Тези сълзи са от чисто алкохолен характер. Този мъж е пил. Между другото, лорд Джон, аз току-що ви нарекох невеж самохвалко, което може би беше несправедливо сурово. Но тези думи ми напомнят за едно малко постижение — тривиално, но забавно, с което можех да се похваля навремето. Вие ме познавате като аскетичен човек на науката. Можете ли да повярвате, че някога се радвах на напълно заслужена слава в няколко детски градини като имитатор на селскостопански животни? Вероятно бих могъл да ни помогна да прекараме пътуването по един по-приятен начин. Би ли ви разведрило да чуете как кукуригам като петел?

— Не, сър — каза лорд Джон, който беше все така дълбоко обиден, — не би ме разведрило.

— Умението ми да имитирам кудкудякаща кокошка, която току-що е снесла яйце, също се славеше като доста забележително. Бих ли могъл да опитам?

— Не, сър, не — определено не.

Но въпреки тази сериозна забрана професор Съмърли остави лулата си настрана и през останалата част от пътуването той ни забавляваше — далеч не успешно — с редуване на птичи и животински гласове, които звучаха толкова абсурдно, че сълзите ми изведнъж преминаха в бурен смях, което трябва да е изглеждало доста истерично, докато седях срещу този сериозен професор и го наблюдавах — или по-скоро го слушах — как се превъплъщава в гръмогласен петел или пале, на което са му настъпили опашката. В един момент лорд Джон ми подаде своя вестник, в бялото поле на който бе написал с молив: „Горкият стар дявол! Луд като шапкар!“. Без съмнение беше много ексцентрично, но въпреки това представлението ми се стори изключително остроумно и забавно.

Докато траеше то, лорд Джон се наведе напред и се впусна в една безконечна история за бивол и индийски раджа, която ми се стори, че няма начало и край. Професор Съмърли тъкмо бе започнал да чурулика като канарче, а лорд Джон да доближава кулминацията на своята история, когато влакът спря на гара „Джарвис Брук“ — крайната ни цел в Ротърфийлд.

Там ни посрещна Челинджър. Изглеждаше забележително. Не всеки надменен пуяк на света би могъл да се мери с бавните, високи крачки, с които достойно парадираше по собствената си железопътна гара, и с любезния начин, по който се усмихваше със снизходително окуражение на всеки около себе си. Ако през годините у него бе настъпила каквато и да е промяна, то тя се състоеше в още по-силно подчертаната му осанка. Огромната глава и широкото високо чело, с прилепналия върху му кичур черна коса, изглеждаха дори по-внушително отпреди. Черната му брада се спускаше напред в една още по-впечатляваща каскада и ясните му сиви очи, със своите дръзки и язвително отпуснати клепачи, бяха по-достолепни от всякога.

Той стисна ръката ми по онзи развеселен начин и ме дари с окуражителната усмивка, характерна за директора, поздравяващ своя ученик, и след като се здрависа с останалите и им помогна да вземат чантите си и цилиндрите си с кислород, настани всички ни в един голям автомобил, шофиран от същия онзи невъзмутим Остин, така пестелив на думи, когото бях виждал в ролята на иконом по време на първото ми бурно посещение у професора. Пътят ни поведе нагоре по завоите на едно възвишение, сред живописни пейзажи. Аз седях отпред до шофьора, но зад мен тримата другари сякаш говореха един през друг. Лорд Джон все така опитваше да разкаже своята история за бивола, доколкото успявах да чуя, като в същото време долавях познатото от едно време плътно боботене на Челинджър, примесено с настойчивия глас на Съмърли, докато умовете им бяха вплетени в гръмък и яростен научен дебат. Внезапно Остин наведе своето махагоново лице към мен, без да откъсва поглед от волана.

— Пред уволнение съм — каза той.

— Колко жалко! — отвърнах аз.

В този ден всичко изглеждаше необичайно. Всички говореха странни, неочаквани неща. Беше като в някакъв сън.

— За четиресет и седми път — замислено рече Остин.

— Кога си тръгваш? — попитах аз, след като не успях да измисля нещо по-подходящо.

— Не си тръгвам — каза Остин.

Разговорът сякаш бе готов да приключи с това, но той веднага се върна към него.

— Ако си тръгна, кой ще се грижи за него? — рече Остин, като кимна към своя господар. — Кого ще намери да му служи?

— Някой друг? — неуверено предположих аз.

— Не и той. Никой няма да остане и седмица. Ако аз си тръгна, животът в този дом ще спре като часовник, останал без пружината си. Казвам ви го, да го знаете. Ако можеше да се вярва на думите му — само дето на мен сърце не ми дава. Двамата с госпожата ще останат като две бебенца, захвърлени в пелените си. Аз просто съм всичко. А той да вземе да ми каже, че съм пред уволнение.

— Защо никой не би останал? — попитах аз.

— Ами никой не проявява разбиране като мен. Господарят е голям умник — такъв умник, че понякога е направо смахнат. Виждал съм го да откача, спор няма. Вижте само какво направи тази сутрин.

— Какво направи?

Остин се наведе към мен.

— Ухапа домашната помощница — прошепна той дрезгаво.

— Ухапа я?

— Да, сър. Ухапа я по крака. Със собствените си очи я видях как изхвърча като маратонец през вратата в коридора.

— Боже мой!

— Точно така бихте казали, сър, ако можехте да видите какво се случва. Никак го няма със съседите. Някои от тях си мислят, че докато той беше сред онези чудовища, за които вие писахте, господарят се е чувствал като у дома си и че там му е било мястото. Така казват те. Но аз му служа десет години и давам мило и драго за него, и да знаете, че той е велик човек и в крайна сметка за мен е чест да му служа. Гледайте сега, сър. Не му ли се вика на това истинско гостоприемство, кажете? Прочетете сам.

Автомобилът, на най-ниската предавка, беше успял да стигне до върха на един стръмен, остър завой. На ъгъла една табела се подаваше над грижливо подрязан храст. Точно както Остин каза, не беше трудно да я прочетеш, защото думите бяха малко и привличаха вниманието:

ВНИМАНИЕ!

Посетители, репортери и просяци не са добре дошли.

ДЖ. Е. ЧЕЛИНДЖЪР

— Не, не е точно сърдечно — каза Остин, като поклащаше глава и гледаше нагоре към плачевната табела. — Не е точно като за коледна картичка. Простете ми, сър, понеже не съм говорил за това от много години, но сякаш днес чувствата ми надделяват. Може да ме уволнява, докато посинее, но аз няма да се махна и точка по въпроса. Аз съм неговият служител, а той е моят господар — и така ще бъде, предполагам, докато е писано.

Бяхме минали между двата бели стълба на портата и се бяхме изкачили по една извита алея за коли, опасана с рододендронови храсти. Отвъд нея се виждаше ниска тухлена къща, оградена с бяла дървена ограда, много уютна и красива. Госпожа Челинджър — дребна, крехка и усмихната жена — бе застанала на прага на отворената врата, за да ни посрещне.

— Е, мила моя — каза Челинджър, като скочи от колата, — ето ги нашите посетители. За нас е нещо ново да имаме посетители, не е ли така? Не сме си много близки със съседите, нали? Ако можеха да наръсят отрова за плъхове в кутията за хляб, вероятно щяха да го направят.

— Ужасно е, ужасно! — възкликна жената през смях и сълзи. — Джордж все се кара с всички. В цялата околия нямаме нито един приятел.

— Това ми дава възможност да съсредоточа вниманието си върху моята несравнима съпруга — каза Челинджър, като обгърна кръста ѝ със своята къса, дебела ръка. Представете си една горила и една газела и ще добиете представа каква гледка бяха двамата. — Хайде, хайде, тези господа са уморени от пътуването и обядът скоро ще бъде готов. Сара върна ли се?

Жената скръбно поклати глава, а професорът шумно се засмя и поглади брадата си с характерно господарско движение.

— Остин — викна той, — след като прибереш колата, бъди така добър да помогнеш на господарката си да сервира обяда. А сега, господа, заповядайте, моля, в моя кабинет, тъй като има едно-две изключително спешни неща, които нямам търпение да ви споделя.

Глава втора

Приливът на смъртта

Докато прекосявахме коридора, телефонът иззвъня и ние станахме неволни слушатели на участието на професор Челинджър в последвалия диалог. Казвам „ние“, но всеки в радиус от сто ярда би чул боботенето на чудовищния му глас, който отекваше из къщата. Репликите му дълго останаха в съзнанието ми.

— Да, да, разбира се, аз съм… Да, несъмнено, самият професор Челинджър, прочутият професор, кой друг?… Разбира се, всяка дума, в противен случай не бих го написал… Не бих се учудил… Има всички признаци за това… В рамките на ден, най-много два… Е, аз не мога да направя нищо по въпроса, нали?… Много неприятно, безспорно, но предполагам, че ще засегне и някои по-важни от вас хора. Няма полза от хленчене… Не, в никакъв случай не бих могъл. Трябва да си пробвате късмета… Това е достатъчно, сър. Глупости! Имам нещо по-важно за вършене от това да слушам подобни празни приказки.

Той затвори слушалката с трясък и ни поведе нагоре по стълбите, към един просторен апартамент, който представляваше кабинетът му. Върху огромното махагоново писалище лежаха неотворени седем или осем телеграми.

— Наистина — каза той, докато ги събираше в ръка, — започвам да мисля, че за хората би било по-изгодно да се сдобия с телеграфен адрес. Вероятно, „Ной, Ротърфийлд“ би било най-удачно.

Както обикновено, когато подхвърлеше някоя засукана шега, той се облегна на писалището си и избухна в смях, а ръцете му така започнаха да се тресат, че едва успяваше да отвори пликовете.

— Ной! Ной! — прихна той, с червено като цвекло лице, докато лорд Джон и аз се усмихвахме съчувствено, а Съмърли, подобно на козел с лошо храносмилане, клатеше глава с язвително негодувание. Най-сетне Челинджър, със същото гръмко боботене, започна да отваря телеграмите си. Ние, тримата, стояхме край еркерния прозорец, заети да се любуваме на великолепната гледка.

Несъмнено си струваше човек да я види. Пътят, със своите плавни завои, ни беше издигнал на значителна височина — седемстотин фута, както узнахме впоследствие. Къщата на Челинджър се намираше на самия край на хълма и от южната ѝ страна, където се намираше прозорецът на кабинета, погледът се спускаше отвисоко по обширната гориста местност, след която меките извивки на Саут Даунс* образуваха вълнист хоризонт. Между два от хълмовете неясна димна пелена бележеше местоположението на град Луис. Непосредствено под нас се простираше хълмисто зелено поле, прорязано, разбира се, от тучните земи на игрището за голф в Кроубъро, осеяни с играчи. Малко по на юг, отвъд една поляна сред горите, се виждаше част от железопътната линия между Лондон и Брайтън. Право пред нас, точно под носовете ни, имаше малък ограден двор, в който стоеше автомобилът, докарал ни от гарата. [* Национален парк в Хампшир, Южна Англия, прочут с живописните си възвишения — Бел. пр.]

Едно възклицание на Челинджър ни принуди да се обърнем. Той беше прочел и грижливо подредил своите телеграми на купчинка върху писалището си. Широкото му, грубовато лице — или поне онази част от него, която се виждаше над сплъстената му брада — все още бе силно зачервено и той явно все още бе под влиянието на някакво силно вълнение.

— Е, господа — каза той с такъв глас, сякаш се обръщаше към цяло множество, — това несъмнено е едно любопитно събиране и се случва при изключителни — бих казал нечувани — обстоятелства. Мога ли да попитам дали по време на пътуването си от града забеляхте нещо?

— Единственото, което забелязах — каза Съмърли с кисела усмивка, — е, че нашият млад другар не е подобрил поведението си през изминалите години. Съжалявам, че се налага да го заявя, но имах сериозни оплаквания от държанието му във влака и не мога да не отбележа, че това остави у мен изключително неприятно впечатление.

— Хайде, хайде, понякога всички можем да бъдем малко скучновати — каза лорд Джон. — Младият ни приятел не целеше да обиди никого. В края на краищата той е представител на пресата, така че ако му отнема половин час, за да разкаже един футболен мач, то това е негово право, за разлика от повечето хора!

— Половин час, за да разкажа един мач! — възнегодувах аз. — Та нали точно вие се впуснахте в половинчасови многословия за някакъв си бивол! Професор Съмърли ми е свидетел.

— Далеч не бих могъл да отсъдя кой от двама ви беше по-отегчителен — каза Съмърли. — Заявявам ви, Челинджър, че докато съм жив, не искам повече да чуя нито за биволи, нито за футбол.

— Не съм обелил и дума на тема футбол — възразих аз.

Лорд Джон подсвирна пронизително, а Съмърли поклати тъжно глава.

— И толкова рано през деня — каза той. — Много жалко, наистина. Докато си седях тъжен и мълчаливо замислен…

— Мълчаливо! — възкликна лорд Джон. — Но как, та вие през целия път не спряхте с вашите кабаретни имитации — по-скоро се държахте като грамофон, а не като човек.

Съмърли изправи рамене с горчиво негодувание.

— Можете да остроумничите колкото си искате, лорд Джон — рече той с изражение, кисело като оцет.

— Дявол да го вземе, та това е истинска лудост! — възкликна лорд Джон. — Изглежда, всеки от нас знае какво са правили другите, а никой от нас не е наясно какво е правил сам. Нека разясним всичко от самото начало. Качихме се в едно купе за пушачи първа класа, нали така? След това започнахме да спорим по темата за писмото на нашия приятел Челинджър в „Таймс“.

— О, така ли сте направили? — възнегодува нашият домакин и очите му започнаха да се притварят войнствено.

— Съмърли, вие казахте, че е невъзможно да има нещо вярно в неговите твърдения.

— Бога ми! — каза Челинджър, като изпъчи гърди и поглади брадата си. — Невъзможно е да има нещо вярно? Сякаш съм чувал тези думи и преди. И мога ли да попитам какви са доводите на великия и прочут професор Съмърли, с които той обори скромния индивид, посмял да изрази мнение по въпроса за научните възможности? Може би, преди да срази това жалко нищожество, той ще склони да поясни как е сформирал своите враждебни възгледи.

Той се поклони, сви рамене и разпери ръце, докато със своя пресилен и грубоват сарказъм.

— Пояснението е много просто — каза твърдоглавият Съмърли. — Аз заявих, че ако етерът, обгръщащ Земята, беше толкова токсичен в едната ѝ четвъртина, че да предизвика опасни симптоми, то е много малко вероятно ние, тримата, седнали във вагона на влака, да останем напълно незасегнати.

Обяснението му донесе на Челинджър единствено гръмко развеселение. Той се смя, докато сякаш всичко в стаята не започна да се тресе.

— Нашият достопочтен Съмърли не за пръв път е недотам запознат с всички факти — каза най-сетне той, като бършеше потта от челото си. — Сега, господа, най-добрият начин да ви разясня всичко, е като ви разкажа подробно какво направих самият аз тази сутрин. Ще ви бъде по-лесно да намерите извинение за всяко умствено прегрешение от моя страна, когато си дадете сметка, че дори на моменти моята собствена уравновесеност е претърпявала смущения. От доста години в нашето домакинство имаме домашна помощница — жена на име Сара, чиято фамилия никога не съм си правил труда да запомня. Тя е жена със строго и неотстъпчиво изражение, стегнато и въздържано поведение, много невъзмутима по природа, и от опита си с нея не сме забелязвали да е давала воля на каквито и да било чувства. Докато седях сам по време на закуска — госпожа Челинджър има навика да прекарва сутрините в стаята си — внезапно ми се стори забавно и поучително да проверя дали бих могъл да изпробвам границите на невъзмутимото спокойствие на тази жена. Съчиних прост, но ефикасен експеримент. След като съборих една малка ваза с цветя, която стоеше в центъра на покривката, аз позвъних със звънчето и се промъкнах под масата. Тя влезе в стаята и както очаквах, се приближи и се наведе над масата, за да върне вазата на място. Зърнах памучен чорап и ботуш с ластици около глезена. Подадох глава напред и впих зъби в нейния прасец. Опитът имаше невъобразим успех. В продължение на няколко секунди тя остана на място като вцепенена, вперила поглед надолу към главата ми. После нададе писък и се отскубна, след което се втурна вън от стаята. Аз я последвах, с намерението да ѝ обясня всичко, но тя продължи надолу по алеята за автомобили и няколко минути по-късно успях да я видя с помощта на военния си бинокъл, докато се придвижваше с голяма бързина в югозападна посока. Споделям ви тази случка точно така, както протече. Посявам историята в умовете ви и очаквам да покълне. Дали хвърля някаква яснота? Дали ще ви наведе на някаква мисъл? Какво мислите вие, лорд Джон?

Лорд Джон печално поклати глава.

— Ако не престанете, скоро ще си навлечете сериозни проблеми — каза той.

— Може би вие бихте искали да изразите мнение, Съмърли?

— Челинджър, трябва незабавно да изоставите всичката си работа и да прекарате три месеца в немски курорт с минерални бани — каза той.

— Проницателно! Проницателно! — възкликна Челинджър. — А сега, млади ми приятелю, дали е възможно мъдростта да дойде от вас, след като по-възрастните претърпяха пълен провал?

Така и стана. Казвам го възможно най-скромно, но така и стана. Разбира се, за вас, след като знаете какво се случи, всичко изглежда очевидно, но когато за нас беше още ново, далеч не бе толкова ясно. Но изведнъж ме връхлетя с цялата сила на пълната увереност.

— Отрова! — извиках аз.

Тогава, още докато изричах думата, в ума ми проблеснаха спомените за цялото сутрешно преживяване, от бивола на лорд Джон до собствените ми истерични сълзи и до възмутителното поведение на професор Съмърли, та чак до странните случки в Лондон, свадата в парка, нескопосания шофьор, кавгата пред склада за кислород. Внезапно всичко си дойде на мястото.

— Разбира се! — извиках отново аз. — Това е отрова. Всички ние сме отровени.

— Точно така — каза Челинджър и потърка ръце, — всички сме отровени. Планетата ни се е гмурнала в отровния пояс от етер и сега лети още по-навътре през него, със скорост от няколко милиона километра в минута. Нашият млад приятел обрисува причината за нашите тревоги и затруднения с една-единствена дума — „отрова“.

Спогледахме се в изумено мълчание. Сякаш нямаше коментар, който да подхожда на ситуацията.

— Има една умствена задръжка, с помощта на която подобни симптоми могат да бъдат проверени и контролирани — каза Челинджър. — Не мога да очаквам да открия наличието ѝ у всеки един от вас в същата степен, в която се прояви у мен, тъй като предполагам, че силата на умствените ни процеси до известна степен се различава. Но несъмнено тя е налице и у нашия млад приятел. След малкия изблик на емоции, който така смути моята домашна помощница, аз седнах и разсъдих. Казах си, че никога преди не съм чувствал порив да ухапя член домакинството си. Значи този импулс е бил противоестествен. И в миг прозрях истината. Прегледах се и установих, че пулсът ми е с десет удара над обичайното, рефлексите ми са засилени. Допитах се до своя по-висш и разумен дух, истинския Дж. Е. Ч., седнал спокоен и неуязвим зад цялото това молекулярно смущение. Привиках го, за да наблюдавам безумните умствени номера, които отровата ще ми изиграе. Открих, че аз наистина съм господарят. Можех да разпозная и ръководя един разстроен ум. Беше едно забележително проявление на победата на ума над материята, тъй като ставаше дума за победа над точно онази форма на материята, която е най-тясно свързана с ума. Почти бих казал, че умът бе повреден, а личността го ръководеше. Затова, когато съпругата ми слезе от горния етаж и ми се прииска да се промъкна зад вратата и да я стресна с някой див крясък, докато влиза в стаята, аз съумях да потуша този порив и да я посрещна достойно и сдържано. Едно възсилно желание да крякам като патка, също бе посрещнато и овладяно по този начин.

По-късно, когато слязох да поръчам автомобила и открих Остин, надвесен над него, погълнат в ремонтна дейност, аз овладях протегнатата си ръка, след като я бях вдигнал, и се въздържах да му осигуря едно преживяване, което вероятно щеше да го накара да последва примера на домашната помощница. Тъкмо обратното — докоснах го по рамото и му заръчах автомобилът да бъде навреме пред вратата, за да ви посрещна на гарата. Към настоящия момент аз почти насила устоявам на изкушението да хвана професор Съмърли за тази негова глупава стара брада и да разклатя яростно главата му напред-назад. И въпреки това, както виждате, се въздържам прекрасно. Нека ви послужа за пример.

— Ще внимавам за онзи бивол — каза лорд Джон.

— А аз — за футболния мач.

— Може и да имате право, Челинджър — каза Съмърли със смирен глас. — Склонен съм да призная, че моят ум е по-скоро критично, а не конструктивно настроен, и не съм готов да приема която и да било нова теория — особено когато е толкова необичайна и фантастична като тази. Въпреки това, когато прехвърлям наум събитията от сутринта и обмислям отново нелепото поведение на моите спътници, не ми е трудно да повярвам, че за техните симптоми е била отговорна някаква отрова със стимулиращ характер.

Челинджър плесна шеговито своя колега по рамото.

— Имаме прогрес — каза той. — Несъмнено имаме прогрес.

— Но кажете, сър — попита смирено Съмърли, — какво е вашето мнение за развоя на близкото бъдеще?

— С ваше разрешение, ще кажа няколко думи по тази тема.

Той се настани зад писалището си и късите му, набити крака се залюляха пред него.

— Присъстваме на едно страшно и ужасяващо събитие. Това според мен е краят на света.

Краят на света! Погледите ни се обърнаха към огромния еркерен прозорец и ние отправихме взор към лятната красота на провинциалния пейзаж, дългите склонове, покрити с пирен, великолепните имения, уютните ферми, любителите на спорта по игрището за голф.

Краят на света! Човек често е чувал тези думи, но идеята, че биха могли да имат непосредствено практическо значение — че това няма да се случи на някоя неопределена дата, а сега, днес — бе една всепомитаща, потресаваща мисъл. Всички бяхме застинали и сериозно, мълчаливо очаквахме Челинджър да продължи. Неговото завладяващо присъствие и външност придаваха такава сериозност на думите му, че за миг всичките му просташки и нелепи постъпки избледняха и той се извиси над нас, сякаш беше нещо величествено, отвъд мащабите на обикновената човешка раса. И тогава ме връхлетя, поне мен, забавният спомен за това как на два пъти, откакто влезе в стаята, избухна гръмко в смях. Несъмнено, казах си аз, умствената безпристрастност има своите граници. Кризата все пак не би могла да бъде толкова страшна или скорошна.

— Представете си чепка грозде — каза той, — покрито с нищожно, но пагубно количество бацил. Градинарят го промива с някакво дезинфекциращо вещество. Може би иска гроздето да бъде по-чисто. Може би се нуждае от свободно място, за да отгледа някакъв нов бацил, не толкова пагубен колкото последния. Той потапя гроздето в отровата и то умира. Нашият Градинар според мен е напът да потопи Слънчевата система — и човешкият бацил, малкият смъртен вибрион, който се вие и гърчи по най-външния слой на планетата, само след миг ще бъде стерилизиран и унищожен.

Отново настъпи тишина, смутена единствено от гръмките трели на телефонния звън.

— Един от нашите бацили жално писука за помощ — каза той с мрачна усмивка. — Започват да осъзнават, че Вселената в действителност не се нуждае от това съществуването им да продължи.

Нямаше го в стаята минута или две. Помня, че никой не наруши мълчанието в негово отсъствие. Изглежда, ситуацията не предполагаше каквито и да било думи или забележки.

— Началникът на здравеопазването в Брайтън — каза той, когато се завърна. — По някаква причина симптомите се развиват по-бързо на морското равнище. Нашите седемстотин фута надморска височина ни осигуряват предимство. Хората изглежда са научили, че аз съм най-големият авторитет по въпроса. Няма съмнение, че това се дължи на писмото ми в „Таймс“. Когато пристигнахте, разговарях с кмета на един голям провинциален град. Може би сте ме чули по телефона. Той явно придаваше прекомерна стойност на собствения си живот. Аз му помогнах да преосмисли представите си.

Съмърли се беше изправил на крака и стоеше до прозореца. Тънките му, костеливи ръце трепереха от вълнение.

— Челинджър — каза той със сериозен глас, — това е твърде важно, за да се уповаваме на лекомислени доводи. Не мислете, че желая да ви подразня с някой от въпросите си. Но бих искал да насоча вниманието ви към възможността за грешка във вашата информация или в логиката на аргументите ви. Ето го слънцето, грейнало в синьото небе, ярко както винаги. Ето ги храстите, цветята и птиците. Ето ги и хората, които се наслаждават на живота си на игрището за голф, а отвъд тях — работниците, които събират реколтата. Казвате ни, че и тях, и нас може би ни грози пълно унищожение — че този слънчев ден може би е краят на света, който човешката раса тъй дълго е очаквала. Доколкото ни е известно, вие базирате това чудовищно твърдение на какво? На някакви аномалии сред линиите в светлинния спектър… на слухове от Суматра… и на някакво любопитно личностно вълнение, което и самите ние сме забелязали у себе си. Последният симптом не е не е толкова значителен, че и вие, и ние да не бихме могли, с известно съзнателно усилие, да го контролираме. Няма нужда от официалности, Челинджър. И преди сме се изправяли заедно пред смъртта. Говорете и ни кажете как точно стоят нещата и какви според вас са изгледите за бъдещето ни.

Беше една смела, хубава реч — реч, обладана от непоколебимия и силен дух, който се криеше зад цялата язвителност и враждебност на стария зоолог. Лорд Джон стана на крака и му стисна ръката.

— Точно това мисля и аз, дума по дума — каза той. — Сега, Челинджър, от вас зависи да ни кажете как стоят нещата. Ние не сме притеснителни хора, както добре знаете; но когато ви дойдем на гости за почивните дни, а се окаже, че вместо това сте се засилили с всичка сила към Деня на страшния съд, бихме искали да получим някакво обяснение. Каква е опасността, колко е голяма и какво ще направим, за да я посрещнем?

Той стана на крака, висок и силен, огрян от слънчевата светлина през прозореца, отпуснал загорялата си ръка върху рамото на Съмърли. Аз седях облегнат в едно кресло, с угаснала цигара между устните си, застинал в онзи унес, който придава на възприятията изключителна яснота. Може да е бил нов стадий на отравянето, но всички несвойствени пориви бяха отшумели и заменени от едно все по-апатично и едновременно с това проникновено състояние на ума. Бях само наблюдател. Всичко ми изглеждаше така, сякаш не е моя грижа. Но пред мен имаше трима силни мъже, озовали се в страховита криза, и аз бях запленен от това да ги наблюдавам. Челинджър свъси тежките си вежди и поглади брадата си, преди да отговори. Личеше, че много внимателно преценява думите си.

— Какви бяха последните новини, преди да напуснете Лондон? — попита той.

— Около десет часа сутринта бях в редакцията на „Газет“ — казах аз. — Точно тогава се получи съобщение от телеграфната агенция в Сингапур, в което се твърдеше, че болестта е повсеместна в Суматра и в резултат на това морските фарове не са били запалени.

— Оттогава събитията ускориха своя ход — каза Челинджър, като взе купчината телеграми. — Аз поддържам непрестанна връзка с властите и с пресата, затова съм наясно с новините от всички възможни страни. Всъщност налице е едно всеобщо и настойчиво желание да отида в Лондон; но не виждам какво добро би произлязло от това. От информацията става ясно, че натравянето започва с умствено вълнение; казват, че бунтовете в Париж тази сутрин са били много ожесточени, а уелските миньори са обезумели. Доколкото може да се вярва на получените данни, това превъзбудено състояние, което варира в зависимост от расите и индивидите, е последвано от възторженост и избистряне на ума — струва ми се, тъкмо сега долавям подобни признаци у нашия млад приятел — и на свой ред, след относително дълъг период, се превръща в кома, която бързо води до смърт. Предполагам, доколкото позволяват познанията ми по токсикология, че има някои видове растителни отрови…

— Татул — предложи Съмърли.

— Отлично! — възкликна Челинджър. — В името на научната прецизност, нека да именуваме нашето токсично вещество. Нека бъде „татулон“. На вас, драги мой Съмърли се пада честта — посмъртно, за жалост, но все така безпрецедентно — да дадете име на вселенския унищожител, на дезинфектанта на Големия Градинар. Симптомите на татулона, значи, може да се считат за посочените от мен. Те ще засегнат целия свят и след тях няма да остане какъвто и да било живот, това за мен е сигурно, тъй като етерът е повселенско вещество. До момента поведението му на засегнатите места е било своенравно, но разминаванията са в рамките просто на часове и то прилича на наближаващ прилив, който залива един пясъчен бряг, след това още един и се движи в различни посоки, по променливи течения, докато най-накрая не потопи всичко. Действат закони, свързани с поведението и разпределението на татулона, които биха били обект на изключителен интерес, ако оставащото време ни позволяваше да ги изучим. Доколкото успявам да ги проследя…

Тук той погледна към своите телеграми.

— … по-слабо развитите раси първи са реагирали на неговото влияние. Има отчайващи данни от Африка, а австралийските аборигени, изглежда, вече са били напълно изтребени. Към момента северните раси показват значително по-добра устойчивост от южните. Тази, както виждате, е изпратена от Марсилия в девет и четиресет и пет минути тази сутрин. Предавам ви я дословно:

„Цяла нощ безумно вълнение из целия Прованс. Безредици сред лозари в Ним. Социалистически размирици в Тулон. Внезапна болест, последвана от кома, порази населението тази сутрин. Peste foudroyante. Огромен брой мъртви по улиците. Пълен търговски застой и повсеместен хаос.“

— Час по-късно пристигна следващата, от същия източник:

„Заплашени сме от тотално унищожение. Катедрали и църкви — препълнени. Мъртвите надвишават живите. Немислимо и ужасно. Смъртта изглежда безболезнена, но бърза и категорична.“

— Получи се подобна телеграма и от Париж, където ситуацията все още не е толкова сериозна. Изглежда, Индия и Персия са изцяло покосени. Славянското население в Австрия е изтребено, докато германското е почти незасегнато. Общо казано, обитателите на полята и крайбрежията, доколкото разбирам от оскъдната налична информация, са изпитали ефектите по-бързо, отколкото онези, които живеят във вътрешността на континентите и по високите части. Дори малко увеличение в надморската височина се отразява значително и може би, ако някой от човешката раса оцелее, той би се намирал именно на някой висок планински връх, подобен на библейския Арарат. Дори нашето хълмче може да се окаже временен остров сред едно бедствено море. Но с настоящите темпове, след няколко кратки часа, ние всички ще бъдем потопени.

Лорд Джон Рокстън избърса потта от челото си.

— Онова, което не мога да проумея — каза той, — е как можете да стоите тук и да се смеете с тази купчина телеграми в ръката. Аз съм се сблъсквал със смъртта по-често от повечето хора, но повсеместна смърт — това е ужасно!

— Колкото до смеха — каза Челинджър, — не забравяйте, че както и вас самия, аз не съм незасегнат от възбуждащите мозъчни ефекти на етеровата отрова. Но колкото до ужаса, който повсеместната смърт явно всява у вас, бих казал, че донякъде преувеличавате. Ако ви пуснат в открито море, сам, в обикновена лодка, в неизвестна посока, разбира се, може да се почувствате съкрушен. Изолацията, несигурността биха ви потиснали. Но ако се отправите на вашето пътешествие в хубав кораб, придружен от всички роднини и познати, бихте чувствали поне, колкото и да остава неизвестна посоката, че по време на общото и споделено преживяване до края ще останете в същата тази общност. Една самотна смърт може и да е ужасяваща, но една повсеместна такава, която изглежда и толкова безболезнена, не е, по моя преценка, повод за страх. Напротив, аз изпитвам съчувствие към човека, който се ужасява от мисълта да оцелее, след като всичко научено, прочуто и възвишено е изчезнало навеки.

— Какво тогава предлагате да направим? — попита Съмърли, който за разлика от друг път, беше кимал в съгласие с доводите на своя побратим учен.

— Да обядваме — каза Челинджър, когато в къщата се разнесе ударът на гонга от кухнята. — Имам готвачка, чиито омлети отстъпват единствено пред нейните котлети. Не ни остава друго, освен да вярваме, че никое космическо смущение не е притъпило нейните изключителни умения. Моето „Шарцбергер“ от 96-та също трябва да бъде спасено, доколкото зависи от общите ни и искрени усилия, от ужасната съдба виното от една отлична реколта да не бъде изпито.

Той повдигна огромното си тяло от писалището, на което бе седял, докато бе обявявал края на света.

— Хайде — каза той. — Колкото по-малко време ни остава, толкова по-необходимо е да го прекараме в трезва и разумна наслада.

И наистина, обядът се оказа много приятен. Вярно е, че не можехме да забравим за ужасната ситуация, в която се намирахме. Цялата сериозност на случващото се беше надвиснала над умовете ни и превземаше мислите ни. Но несъмнено тъкмо душата, която никога не се е изправяла пред смъртта, най-силно се плаши от нея накрая. Всеки един от нас, през един величав период от живота си, бе живял в нейното присъствие. Колкото до дамата, тя се осланяше на решителните напътствия на своя могъщ съпруг и на драго сърце щеше да го последва накъдето я отведе. Бъдещето ни принадлежеше на съдбата. Настоящето — на нас.

Прекарахме го във ведро другаруване и лека забава. Умовете ни бяха, както вече казах, необичайно бистри. Дори аз бях духовит на моменти. Колкото до Челинджър, той бе чудесен! Никога не бях осъзнавал вроденото величие на този човек, размаха и мощта на неговите прозрения. Съмърли го подмами със своя вечен язвителен критицизъм, докато лорд Джон и аз се смеехме на двубоя, а дамата, сложила ръка на ръкава му, удържаше под контрол шумните изблици на философа.

Живот, смърт, орис, човешката съдба — това бяха поразителните теми през онзи паметен час, станал съдбоносен с факта, че с напредването на обяда необичайните и внезапни възторзи в ума ми и гъделите в крайниците ми оповестиха, че невидимият прилив на смъртта бавно и леко се надига около нас. В един момент видях как лорд Джон внезапно слага ръка пред очите си, а в друг забелязах как Съмърли изведнъж се стоварва в стола си. Всеки дъх, който поемахме, бе зареден с тези странни сили. И въпреки това умовете ни бяха щастливи и в покой.

Накрая Остин остави цигарите на масата и понечи да се оттегли.

— Остин! — каза неговият господар.

— Да, сър?

— Благодаря ти за вярната служба.

Усмивка изненада загрубялото лице на прислужника.

— Изпълнявах дълга си, сър.

— Очаквам краят на света да настъпи днес, Остин.

— Да, сър. В колко часа, сър?

— Не мога да кажа, Остин. Преди вечеря.

— Много добре, сър.

Сдържаният Остин отправи поздрав и се оттегли. Челинджър си запали цигара и като придърпа своя стол по-близо до този на съпругата си, взе ръката ѝ в своята.

— Знаеш как стоят нещата, мила моя — каза той. — Обясних всичко и на нашите приятели тук. Ти не се страхуваш, нали?

— Нали няма да боли, Джордж?

— Не повече от райски газ при зъболекаря. Всеки път, когато са ти го пускали, на практика си умирала.

— Но това е приятно чувство.

— Може и със смъртта да е така. Износената телесна машина не може да записва своите преживявания, но добре познаваме умственото удоволствие, което се крие в съня или транса. Природата може да съгради една красива врата и да я окичи с множество ефирни и лъскави завеси, за да сътвори вход към новия живот за нашите блуждаещи души. След всичките ми проучвания на действителното винаги съм откривал мъдрост и милост в същината на нещата; а ако някога уплашеният смъртен изпитва особена нужда от ласка, то несъмнено това е когато преминава прехода от живот в живот. Не, Съмърли, не искам дори капчица от вашия материализъм, тъй като аз поне съм едно твърде велико създание, за да се стопя в някаква си физическа материя — един пакет соли и три кофи вода.

— Това тук… това тук — и той потупа огромната си глава със своя голям, космат юмрук, — е нещо, което използва материята, но не е съставено от нея — нещо, което може да срази смъртта, но смъртта никога не може да го срази.

— Като говорим за смъртта — каза лорд Джон, — за мен, общо взето, може да се каже, че съм християнин, но ми се струва, че е имало нещо много естествено в онези наши предци, които са били погребвани заедно със своите брадви, лъкове, стрели и разни такива, все едно са продължавали да живеят по същия начин, както преди. Не знам — добави той, като огледа стеснително лицата около масата, — дали самият аз няма да се чувствам по-уютно, ако не ме погребат с моята стара карабина експрес.450 и онази ловната, по-късата с гумената ложа, както и една-две пачки патрони. Глупаво е, знам, разбира се, но си е така. Как ви звучи, хер професор?

— Ами — каза Съмърли, — тъй като искате моето мнение, това ми звучи като непростимо завръщане към каменния век или дори времето преди него. Аз самият съм човек на двайсетия век и бих желал да умра като разумно и цивилизовано създание. Не зная дали се страхувам от смъртта повече от останалите от вас, тъй като съм сравнително възрастен и така или иначе, не ми остава много живот; но е напълно в разрез с природата ми да седя и да чакам, без да се противя, като някаква овца, да дойде касапинът. Напълно сигурно ли е, Челинджър, че не можем да направим нищо?

— За да се спасим — нищо — каза Челинджър. — За да удължим живота си с няколко часа и по този начин да станем свидетели на развоя на тази могъща трагедия, преди в действителност да станем част от нея — това може и да се окаже по силите ми. Предприех известни действия…

— Кислородът?

— Именно. Кислородът.

— Но как може да повлияе кислородът срещу отровата на етера? Кислородът и етерът се различават толкова помежду си, колкото всеки газ и някое парче тухла. Те са съставени от съвсем различна материя. Не могат да въздействат едно на друго. Челинджър, не бихте могли да защитите подобно предположение.

— Добри мой Съмърли, тази етерна отрова без съмнение се влияе от материални вещества. Виждаме това в методите и разпространението на заразата. Не би следвало да го очакваме a priori, но то е безспорен факт. Следователно аз съвсем сериозно смятам, че за един газ като кислорода, който увеличава жизнеността и съпротивителните сили на тялото, би било изключително вероятно да забави действието на онова, което толкова удачно нарекохте татулон. Възможно е да греша, но съм напълно уверен в коректността на аргументите си.

— Е — каза лорд Джон, — ако трябва да седим и да смучем от тези цилиндри като някакви бебета от бутилките си, аз няма да участвам.

— Това няма да се наложи — отговори Челинджър. — Направихме постъпки — за които трябва да благодарите предимно на съпругата ми — и превърнахме нейния будоар в едно възможно най-херметически затворено помещение. С рогозки и гланцирана хартия.

— О, небеса, Челинджър, нали не мислите, че можете да спрете етера с гланцирана хартия?

— Всъщност, многоуважаеми приятелю, смисълът на моето предположение лекичко ви убягва. Положихме толкова много усилия не за да спрем етера. А за да задържим кислорода. Вярвам, че ако можем да накараме атмосферата да остане хипероксидирана достатъчно дълго време, може да успеем да запазим здравия си разум. Аз имам два цилиндъра с газ, а вие ми донесохте още три. Не е много, но е нещо.

— Колко дълго ще издържат?

— Нямам никаква представа. Няма да ги включваме, докато симптомите ни не станат непоносими. След това ще започнем да разпределяме газа на малки дози, щом стане жизненонеобходимо. Може да ни спечели няколко часа, вероятно дори няколко дни, през които ще можем да наблюдаваме от убежището си един унищожен свят. Нашата собствена орис получава такава отсрочка, че ни предстои да преживеем онова уникално събитие, в което ние, петимата, по всяка вероятност, ще бъдем безусловната последна стража на човешката раса, по време на нейния марш към неизвестността. Може би ще бъдете така добри да ми помогнете с цилиндрите. Струва ми се, че атмосферата вече започва да става по-тягостна.

Глава трета

Потопени

Помещението, където бе предопределено да се развие действието на нашето незабравимо преживяване, представляваше една очарователна всекидневна, обзаведена в дамски стил, с площ от около двеста и петдесет квадратни фута. В края ѝ, отделена със завеса от червено кадифе, се намираше друга малка стая, в която се помещаваше гардеробът на професора. Тя на свой ред водеше към една голяма спалня. Завесата все така висеше на мястото си, но будоарът и гардеробът, за целите на нашия експеримент, можеха да бъдат разглеждани като едно общо помещение. Едната врата и рамката на прозореца бяха облепени с гланцирана хартия, с което бяха на практика запечатани. Над другата врата, която водеше към стълбищната площадка, имаше ветрилообразен прозорец, който можеше да бъде отворен посредством връвчица, в случай че необходимостта от проветрение станеше напълно наложителна. Във всеки ъгъл имаше по една голяма саксия с храст в нея.

— Как да се отървем от излишния въглероден двуокис, без да пилеем прекомерно кислорода си, е един деликатен и жизненоважен въпрос — каза Челинджър, като се огледа наоколо, след като петте метални цилиндъра бяха подредени от единия до другия край на стената. — Ако имах повече време за подготовка, можех да съсредоточа умствената си мощ върху по-цялостното разрешаване на този проблем, но към момента това трябва да ни свърши работа. Храстите ще послужат донякъде. Два от цилиндрите с кислород са в готовност да бъдат включени мигновено, за да не бъдем изненадани неприятно. В същото време би било добре да не се отдалечаваме твърде много от стаята, тъй като кризата може да връхлети внезапно и спешно.

Имаше един широк, нисък прозорец, който водеше към тераса. Гледката от него бе същата като онази, на която вече се бяхме наслаждавали от кабинета. Погледнах навън и никъде не забелязах признаци за смущение. Точно пред очите ми имаше един път, криволичещ надолу по склона на хълма. Един кабриолет от железопътната гара — от онези праисторически превозни средства, които се срещат само по провинциалните ни градчета — бавно креташе нагоре по хълма. Малко по-надолу млада бавачка буташе детска количка и водеше още едно дете за ръка. Синкавият пушек, който се издигаше над къщите, придаваше на целия просторен пейзаж усещане за уседналост и домашен уют. Никъде сред сините небеса или огряната от слънце Земя нямаше признаци за надвиснал катаклизъм. Земеделските работници отново бяха в полята, а играчите на голф, по двойки и четворки, все така прекосяваха от една дупка към следващата на игрището. В собствената ми глава цареше един толкова необичаен смут и опънатите ми нерви бяха така разклатени, че безразличието у тези хора ми се струваше поразително.

— Онези там сякаш не чувстват никакви признаци на заболяване — казах аз, като посочих надолу към игрището.

— Някога играли ли сте голф? — попита лорд Джон.

— Не, никога.

— Е, млади приятелю, когато го направите, ще научите, че щом веднъж се е захванал с игра на голф, само краят на света би откъснал един истински играч от неговото занимание. Аха! Ето го отново и познатия телефонен звън.

От време на време, докато продължаваше обядът и след неговия край, силният, настойчив звън бе призовавал професора. Той ни съобщаваше новините по реда, в който ги получаваше, посредством няколко кратки изречения. Подобни ужасяващи известия никога преди не са били отразявани в историята на света. Огромната сянка, която се промъкваше откъм юг, наподобяваше смъртоносен прилив. Египет беше преминал през своята фаза на бълнуване и в момента се намираше в безсъзнание. Испания и Португалия, след една подивяла лудост, по време на която католиците и анархистите бяха воювали до отчаяние, вече бяха замлъкнали. Телеграмите от Южна Америка бяха спрели да пристигат. Южните щати на Северна Америка, след няколко ужасяващи междурасови безредици, бяха покосени от отровата. На север от щата Мериленд ефектите все още бяха незначителни, докато в Канада почти не се наблюдаваха. Белгия, Холандия и Дания на свой ред бяха засегнати. Отчаяни съобщения летяха от всички краища на света към големите научни центрове, като молеха за съвет химиците и лекарите, прочути в цял свят. Астрономите също бяха залети със запитвания. Нищо не можеше да се направи. Случващото се беше повсеместно и отвъд нашето човешко познание и контрол. Настъпваше смърт — безболезнена, но неминуема — смърт за млади и стари, слаби и силни, бедни и богати, без надежда или възможност за бягство. Такива бяха новините, за които в откъслечни и смутени съобщения ни беше осведомил телефонът. Големите градове вече бяха наясно със своята съдба и доколкото можехме да разберем, се подготвяха да я посрещнат достойно и смирено. И въпреки това нашите играчи на голф и събирачи на реколта весело рипкаха като агънца, в сянката на надвисналия касапски сатър. Струваше ми се удивително. И все пак, как можеха да знаят? Всичко това ни бе връхлетяло с един-единствен величествен замах. Какво в сутрешния вестник би могло да ги разтревожи? А сега беше едва три часът следобед. Ала докато ги гледахме, постепенно си пролича, че мълвата се бе разнесла, тъй като видяхме как жътварите се разбягват от полята. Някои от играчите на голф се завръщаха в клуба. Тичаха, сякаш искаха да се скрият от внезапно плиснал дъжд. Момчетата, които носеха стиковете им, подтичваха след тях. Други продължаваха играта си. Бавачката бе потеглила в обратна посока и забързано буташе количката нагоре по хълма. Забелязах, че бе вдигнала ръка на челото си. Кабриолетът беше спрял и умореният кон, навел глава към коленете, си отдъхваше. Над всички тях се ширеше едно идеално лятно небе — огромен купол от непокътната синева, с изключение на няколко пухкави бели облачета над възвишенията в далечината. Ако човешката раса трябваше да умре днес, това поне щеше да се случи на един величествен смъртен одър. И въпреки всичко цялата тази мирна природна красота правеше ужасяващата и цялостна разруха още по-покъртителна и страховита. Несъмнено — светът бе твърде хубав дом, че да бъдем така рязко и безмилостно изтръгнати от него!

Но споменах, че телефонът прозвъня още веднъж. Внезапно чух гръмовният глас на Челинджър откъм коридора.

— Малоун! — възкликна той. — Вас търсят.

Затичах се надолу към апарата. Макардъл се обаждаше от Лондон.

— Вие ли сте, господин Малоун? — извика познатият ми глас. — Господин Малоун, събитията в Лондон са ужасяващи. За бога, вижте дали професор Челинджър не може да предложи нещо, което да се направи.

— Нищо не може да предложи, сър — отговорих аз. — Той счита кризата за световна и неизбежна. Тук имаме малко кислород, но той може само да отложи съдбата ни с няколко часа.

— Кислород! — извика измъченият глас. — Няма време да си набавя. Откакто тръгнахте тази сутрин, в офиса настана истински хаос. Вече половината от редакцията е в безсъзнание. Самият аз изпитвам тягостна немощ. От прозореца ми се вижда как хората лежат на тълпи по улица „Флийт“. Цялото движение е преустановено. Ако се съди по последните телеграми, целият свят…

Гласът му беше започнал да заглъхва и внезапно замлъкна. Миг по-късно през слушалката чух глухо тупване, сякаш главата му се бе стоварила върху бюрото.

— Макардъл! — извиках аз. — Макардъл!

Не последва отговор. Докато слагах слушалката обратно на мястото ѝ, вече знаех, че никога повече няма да чуя гласа му.

В този миг, точно след като отстъпих на крачка от телефона, то ни връхлетя. Все едно бяхме плувци, застанали до раменете във вода, които внезапно са били потопени от придошла вълна. Сякаш една невидима ръка безшумно ме бе стиснала за гърлото и бавно изстискваше живота от тялото ми. Осезаемо изпитах огромен натиск върху гръдния си кош, мощно пристягане в главата, силен звън в ушите и ярки светлини пред очите си. Олюлях се и се хванах за перилата на стълбището. В същия миг, забързан и пръхтящ като бивол, Челинджър прелетя покрай мен, като някакво ужасяващо видение, с мораво лице, кървясали очи и щръкнала коса. Дребничката му съпруга, на вид напълно в несвяст, беше преметната през огромното му рамо и той опипом се втурна нагоре по стълбите, като лазеше и се препъваше, но носеше както себе си, така и нея, единствено посредством непреклонната си воля, през тази отровна атмосфера към временната безопасност на убежището. След като станах свидетел на това усилие, аз също забързах нагоре по стълбите, като пълзях и падах, стиснал перилото, докато не се стоварих по лице, почти в несвяст, на най-горната площадка. Стоманените пръсти на лорд Джон се вкопчиха в яката на сакото ми и миг по-късно вече лежах проснат по гръб, неспособен да говоря или помръдна, на килима в будоара. Жената лежеше до мен, а Съмърли се беше свил на един стол до прозореца, почти притиснал глава в коленете си. Сякаш насън, видях как Челинджър, приличащ на някакъв чудовищен бръмбар, пълзи бавно по пода, и миг по-късно чух нежното съскане на излизащия кислород. Челинджър си пое дъх два или три пъти, възможно най-дълбоко, а дробовете му ръмжаха, докато вдишваше живителния газ.

— Работи! — извика ликуващо той. — Предположенията ми се оправдаха!

Той отново стоеше на крака, разбуден и силен. С цилиндър в ръка, той се втурна към съпругата си и го задържа пред лицето ѝ. След няколко секунди тя простена, размърда се и се изправи до седнало положение. Той се обърна към мен и аз усетих бавния и топъл прилив на живот в артериите си. Разумът ми казваше, че това е само отсрочка, но при все това, колкото и нехайно да се изказваме за стойността на живота, сега всеки час на съзнателно съществуване ми изглеждаше безценен. Никога не бях изпитвал подобна тръпка на чувствена радост като тази, която ми донесе този прилив на живот. Тежестта се отмести от дробовете ми, напрежението около челото ми спадна и ме обзе чувство на покой и нежно, лежерно доволство. Лежах и наблюдавах как Съмърли се съживява в резултат на същия лек, а накрая дойде ред и на лорд Джон. Той скочи на крака и ми подаде ръка, за да се изправя, а Челинджър вдигна съпругата си и я сложи да легне върху кушетката.

— О, Джордж, толкова съжалявам, че ме съживи — каза тя, като го държеше за ръката. — Вратата към смъртта, както сам каза, е окичена с красиви, бляскави завеси; и щом задушаващото чувство премина, всичко стана неописуемо блажено и красиво. Защо ме изтегли обратно?

— Защото бих искал да преминем през нея заедно. Заедно сме от толкова много години. Би било тъжно да се разделим във върховния момент.

За миг, в неговия нежен глас, аз долових един нов Челинджър, много по-различен от грубия, шумен, арогантен мъж, който поравно бе удивлявал и обиждал своето поколение. Тук, в сенките на смъртта, се намираше най-съкровеният Челинджър — мъжът, спечелил и задържал любовта на една жена. Внезапно настроението му се промени и той отново се превърна в нашия силен водач.

— Единствен аз от цялото човечество видях и предсказах тази катастрофа — каза той и в гласа му долових въодушевление и научен триумф. — Колкото до вас, драги мой Съмърли, вярвам, че и последните ви съмнения по отношение на замъгляването на линиите в светлинния спектър са били разсеяни и повече няма да твърдите, че писмото ми в „Таймс“ е било написано вследствие на самозаблуда.

Както никога, нашият свадлив съратник бе глух за всякакви предизвикателства. Той не можеше да направи нищо друго, освен да седи, да си поема дъх и да протяга своите дълги, тънки крайници, сякаш за да се увери сам, че наистина все още се намира на тази планета. Челинджър се приближи до цилиндъра с кислород и силното съскане започна да отслабва, докато накрая се чуваше съвсем тихичко как продължава да се процежда навън.

— Трябва да пестим запасите си от кислорода — каза той. — Сега атмосферата в стаята е силно хипероксидирана и доколкото виждам, никой от нас не изпитва каквито и да било симптоми на изтощение. Само посредством реални експерименти можем да установим какво количество, прибавено към въздуха, ще е нужно за неутрализиране на отровата. Нека видим как ще се отрази това.

Около пет минути или повече седяхме в безмълвно тревожно напрежение и наблюдавахме собствените си възприятия. Тъкмо бях започнал да си мисля, че отново усещам пристягането около слепоочията си, когато госпожа Челинджър нададе вик откъм кушетката, че ѝ призлява. Съпругът ѝ усили притока на газ.

— В донаучни времена — каза той, — във всяка подводница държали по една бяла мишка, тъй като нейният по-нежен организъм показвал признаците на зловредната атмосфера, преди моряците сами да ги усетят. Ти, мила моя, ще бъдеш нашата бяла мишка. Аз вече увеличих подаването на кислород и ти се чувстваш по-добре.

— Да, чувствам се по-добре.

— Възможно е да сме улучили точното съотношение. След като установим точно колко малко ще ни стига, би трябвало да успеем да изчислим колко дълго ще успеем да оцелеем. За съжаление, в процеса на собственото ни съживяване вече употребихме значително количество от първия цилиндър.

— Какво значение има? — попита лорд Джон, който стоеше до прозореца с ръце в джобовете. — Ако трябва да умрем, има ли полза да отлагаме? Нали не мислите, че има някаква надежда да оцелеем?

Челинджър се усмихна и поклати глава.

— Е, тогава не намирате ли повече достойнство в това да се опитаме да скочим, вместо да чакаме да ни блъснат от ръба на пропастта? Щом се налага, аз предлагам да си кажем молитвите, да изключим газа и да отворим прозореца.

— Защо не? — каза дамата смело. — Несъмнено, Джордж, лорд Джон има право и така би било по-добре.

— Аз най-силно възразявам — възкликна недоволно Съмърли. — Когато трябва да умрем, нека да го сторим, но умишлено да предизвикваме смъртта, ми се струва едно глупаво и неоправдано занимание.

— Какво мисли за това нашият млад приятел? — попита Челинджър.

— Мисля, че трябва да издържим до края.

— Аз споделям същото мнение — каза той.

— Тогава, Джордж, щом така казваш, и аз мисля така — възкликна дамата.

— Така, така, аз само го подлагам на обсъждане — каза лорд Джон. — Ако всички вие искате да издържим до края, тогава и аз съм с вас. Много е любопитно и в това няма спор. Преживял съм доста приключения и повече вълнения от почти всеки друг, но животът ми ще свърши на върха.

— Ако приемем за даденост продължителността на живота… — поде Челинджър.

— Доста смело твърдение! — възкликна Съмърли.

Челинджър го изгледа с мълчаливо неодобрение.

— Ако приемем за даденост продължителността на живота — продължи той с най-нравоучителния тон, на който беше способен, — никой сред нас не може да предвиди какви възможности за наблюдение биха могли да се отворят пред човек от нивото на духовното съществуване към материалния свят. Несъмнено би трябвало да е очевидно и за най-невъзприемчивия индивид… (тук той стрелна с поглед Съмърли), че докато самите ние сме част от материята, сме способни най-добре да наблюдаваме и формираме преценки за материалните явления. Следователно само чрез удължаване на продължителността на живота с няколко допълнителни часа можем да се надяваме да отнесем със себе си към някакво бъдещо съществуване ясното разбиране за най-поразителното явление, с което светът или Вселената, каквато я познаваме, някога са се сблъсквали. За мен би било жалко да скъсим по какъвто и да било начин, дори с една минута, едно толкова прекрасно преживяване.

— Аз споделям същото мнение — възкликна Съмърли.

— Приема се без гласуване — каза лорд Джон. — За бога, онзи беден дявол, вашият шофьор, е достигнал до края на своето пътешествие там долу, на двора. Няма полза от експедиция, за да го вкараме вътре, нали?

— Това би било пълна лудост — викна Съмърли.

— Е, вероятно е така — каза лорд Джон. — Не би помогнало на него и би разнесло целия ни кислород из къщата, дори да успеем изобщо да се завърнем живи. За бога, вижте онези птички под дърветата!

Придърпахме столовете си към дългия, нисък прозорец, а дамата продължаваше да си почива на кушетката със затворени очи. Помня, че ми мина през ум чудовищната и гротескна мисъл — илюзията може и да е била засилена от тежкия задушен въздух, който дишахме — как седим на четири места на първия ред и наблюдаваме последното действие от драматичното представление на света.

На най-преден план, точно под очите ни, се намираше малкият двор с наполовина почистения автомобил посред него. Уволнението най-сетне беше застигнало Остин, шофьора, и той се беше проснал до едното колело, а на челото му личеше голямо черно натъртено място, след като по време на падането се бе ударил в стъпалото или калника. Продължаваше да държи края на маркуча, с който бе почиствал своята машина. Два чинара се издигаха в края на двора, а под тях лежаха няколко окаяни топчета пухкави пера, с щръкнали нагоре крачка. Размахът на косата на смъртта бе помел всичко, голямо и малко, със своя откос.

Отвъд каменната ограда на двора погледнахме надолу към лъкатушещия път, който водеше към гарата. Една групичка от жътварите, които бяхме видели да бягат от полята, лежаха един връз друг, с преплетени тела, в най-долния му край. Малко по-нагоре бавачката бе просната с глава и рамене, отпуснати на тревистия склон. Тя беше извадила от количката бебето, което сега бе просто един непомръдващ вързоп в ръцете ѝ. Недалеч зад нея едно петънце край пътя показваше къде е проснато момченцето. Още по-наблизо към нас лежеше умрелият кон от кабриолета, коленичил на мястото си, както беше впрегнат. Старият кочияш бе преметнат напред през ритлите, подобно на някакво гротескно плашило, а ръцете му висяха нелепо пред него. През прозореца бегло можехме да различим, че вътре седи млад мъж. Вратата се люлееше отворена и ръката му беше хванала дръжката, сякаш в последния момент се бе опитал да скочи навън. Някъде по средата се простираше игрището за голф, осеяно както и сутринта с тъмните фигури на играчите, легнали безжизнено по тревата на игрището или сред храстите, които го опасваха. До една дупка се виждаха осем тела, проснати на земята — четирима играчи, заедно със своите момчета помагачи, бяха продължили играта си до последно. Нито една птичка не прелиташе по синия небесен купол, нито един човек или звяр не помръдваше сред просторния селски пейзаж, ширнал се пред нас. Залязващото слънце го обливаше с кротките си лъчи, но отгоре му беше надвиснала безбрежната тишина и покой на всемирната смърт — една смърт, към която толкова скоро щяхме да се присъединим и ние. Към настоящия момент това единствено парче стъкло, което задържаше допълнителния кислород, противодействащ на отровния етер, ни изолираше от съдбата на всички останали от нашия вид. В продължение на няколко кратки часа познанието и далновидността на един човек щяха да съхранят нашия малък живителен оазис сред безбрежната пустиня на смъртта и да ни избавят от очакването на всеобщата катастрофа. След това газът щеше да започне да се изчерпва и ние също щяхме да паднем, останали без дъх, върху черешовия на цвят килим в този будоар, и съдбата на човешката раса и всички земни твари щеше да достигне до своя край. Дълго време, в едно твърде сериозно настроение, за да си говорим, ние гледахме навън към трагичния свят.

— Една къща гори — каза най-сетне Челинджър и посочи един димен стълб, който се издигаше над дърветата. — Ще има, очаквам, много такива — вероятно цели градове в пламъци, като вземем предвид колко много хора са се строполили със свещи в ръцете. Химическият процес на възпламеняване сам по себе си достатъчно ясно показва, че съставът на кислорода в атмосферата е в нормални граници и проблемът е в етера. Ах, ето вижте, още един пламък на върха на хълма Кроубъро. Там е клубът на играчите на голф, ако не греша. Ето, и часовникът на църквата отброява часа. Нашите философи биха се заинтересували от факта, че създадените от човека механизми са надживели расата, която ги е създала.

— За бога! — извика лорд Джон и развълнувано се изправи от стола. — Какъв е този облак дим? Това е влак.

Чухме тътена му и в следващия миг той прелетя пред очите ни, като се движеше според мен с изумителна скорост. Как беше дошъл и от колко далеч, нямаше как да разберем. Само по някакъв чуден късмет би могъл да е изминал каквото и да било разстояние. Но сега на нас се падаше да станем свидетели на ужасяващия край на бясното му препускане. На релсите неподвижно стоеше друг влак, натоварен с въглища. Притаихме дъх, докато бързият влак ръмжеше по същите релси. Сблъсъкът бе ужасяващ. Локомотивът и вагоните се скупчиха в камара разцепено дърво и изкривено желязо. От руините се разхвърчаха огнени пръски, докато накрая всичко лумна. В продължение на половин час седяхме, без да промълвим, вцепенени от поразителната гледка.

— Горките, горките хора — извика най-накрая госпожа Челинджър, стиснала през сълзи ръката на своя съпруг.

— Мила моя, пътниците на този влак бяха точно толкова живи, колкото и въглищата, с които се сблъскаха, или саждите, в които вече се превърнаха — каза Челинджър, като галеше утешително ръката ѝ. — Когато е тръгнал от гара „Виктория“, това е бил влак на живите, но всички пътници в него и екипажът му са били мъртви много преди да срещне съдбата си.

— Сигурно това се случва по целия свят — казах аз, като си представих тези необичайни събития. — Замислете се за корабите в морето — как ще продължават да плават и плават, докато пещите в парните им двигатели не угаснат или докато не се блъснат стремглаво в някой бряг. Ветроходните кораби също — как ще се носят по течението и товарните им отделения ще се напълнят с мъртви моряци, докато дървесината им не изгние и сглобките им не започнат да поддават, така че накрая един по един ще потънат на дъното. Може би още цял век Атлантическият океан ще бъде осеян с останки от кораби, които безцелно се носят по вълните.

— И хората в мините за въглища — добави Съмърли с мрачен тих смях. — Ако дойде ден, в който по някаква случайност на Земята отново живеят геолози, ще възникнат някои доста странни теории за съществуването на хора в каменовъгления слой.

— Не смея да твърдя, че имам познания в тази област — отбеляза лорд Джон, — но ми се струва, че след всичко това Земята ще остане пуста. Веднъж изтребена, как човешката раса би могла да се завърне?

— Светът и преди е бил пуст — отвърна сериозно Челинджър. — Под въздействието на закони, които по своята същност са неразбираеми за нас, той се е населил с хора. Защо да не може същият процес да протече отново?

— Драги мой Челинджър, наистина ли мислите така?

— Нямам навика да говоря неща, които не мисля, професор Съмърли. Забележката ви е лекомислена.

И брадата му щръкна напред, а клепачите му се отпуснаха войнствено.

— Е, вие живяхте като твърдоглав догматик и ще си умрете като такъв — кисело рече Съмърли.

— А вие, сър, живяхте като лишен от въображение обструкционист и не можете никога да се надявате да станете нещо повече.

— И най-лошите ви критици никога няма да ви обвинят в липса на въображение — отвърна Съмърли.

— Но как! — каза лорд Джон. — Типично за вас — да използвате последната си глътка кислород, за да се хулите един друг. Какво значение има дали хората ще се завърнат или не? Ние със сигурност няма да станем свидетели на това.

— С този коментар, сър, вие разкривате собствените си изключително явни ограничения — каза строго Челинджър. — Умът на един истински учен не може да бъде възпрян от условията на времето и пространството, в които се намира. Той издига своята обсерватория на границата на настоящето, която дели безкрайното минало от безкрайното бъдеще. От този пост той се отправя на експедиция чак до началото и края на всичко. Колкото до смъртта, ученият ум загива на своя пост, като до края работи по все същия обичаен и методичен начин. Той загърбва незначителните неща, като собственото си физическо разграждане, напълно, както всички останали ограничения на материалната среда. Прав ли съм, професор Съмърли?

Съмърли измърмори в сърдито съгласие.

— С известни резерви, съм съгласен с вас — каза той.

— Идеалният научен ум — продължи Челинджър, — и тук ще използвам трето лице, за да не звуча твърде самодоволно — идеалният научен ум трябва да е способен да разсъждава рационално и абстрактно дори в интервала между падането на собственика си от балон и достигането му до Земята. Необходими са хора със силна природа, които да бъдат покорителите на природата и пазителите на истината.

— Струва ми се, че този път природата надделява — каза лорд Джон, загледан през прозореца. — Чел съм някои уводни статии за това как вие, господа, я контролирате — о, този път природата успя да ви го върне.

— Това е временна спънка — каза Челинджър убедено. — Само няколко милиона години, какво са те за великия цикъл на времето? Растителният свят е, както виждате, оцелял. Погледнете листата на онзи чинар. Птиците са мъртви, но дървото е в разцвета на силите си. От този растителен свят в езерата и блатата ще дойдат, след време, микроскопичните пълзящи създания — пионерите на онази велика армия на живота, на която, към момента, ние петимата имаме изключителния дълг да служим като ариегард. Щом веднъж се установи най-нисша форма на живот, финалната поява на човека е така неизменна, както порастването на дъба от жълъда. Вечният кръговрат ще се завърти още веднъж.

— Ами отровата? — попитах аз. — Няма ли това да убие живота още в зародиш?

— Отровата може да е просто някакъв слой в етера — един зловреден Гълфстрийм сред огромния океан, из който се носим. Или може да се развие поносимост и животът сам да се приспособи към новите условия. Простичкият факт, че със сравнително слабо хипероксидиране на нашата кръв можем да му противодействаме, е сам по себе си доказателство, че няма да е необходима драстична промяна, за да успее животинският свят да го понесе.

Димящата къща отвъд дърветата бе лумнала в пламъци. Виждаше се как дългите огнени езици се стрелкат към небето.

— Ужасно — промърмори лорд Джон, по-впечатлен от тази гледка, отколкото някога го бях виждал.

— И все пак, какво значение има? — отбелязах аз. — Светът е мъртъв. Кремацията несъмнено е най-доброто погребение.

— Ако тази къща се запали, ние също ще бъдем изпепелени.

— Аз предвидих тази опасност — каза Челинджър, — и помолих съпругата си да внимава това да не се случи.

— Всичко е обезопасено, мили мой. Но главата ми отново започва да тупти. Каква ужасна атмосфера!

— Трябва да я променим — каза Челинджър, като се наведе над своя цилиндър с кислород.

— Почти празен е — отбеляза той. — Стигна ни за около три часа и половина. Наближава осем часът вечерта. Преживеем спокойно нощта. Очаквам краят да настъпи около девет часа утре сутрин. Ще видим още един изгрев, на който ще бъдем последните свидетели.

Той включи втория цилиндър и за половин минута отвори ветрилообразния прозорец над вратата. Сетне, след като атмосферата стана осезаемо по-добра, но нашите собствени симптоми се изостриха, той отново го затвори.

— Между другото — каза той, — човек не живее само на кислород. Времето за вечеря дойде и отмина. Уверявам ви, господа, че когато ви поканих у дома, и то за да преживеем, както се надявах, една интересна среща, възнамерявах кухнята ми да оправдае нашите очаквания. Но ще се наложи да се справим по някакъв друг начин. Несъмнено ще се съгласите с мен, че би било глупаво да изразходваме въздуха си твърде бързо, като запалим печка за готвене. Разполагам с малко провизии от студени меса, хляб и туршия, с които, заедно с няколко бутилки червено вино, ще можем да се нахраним. Благодаря ти, мила моя — сега, повече от всякога, ти си царицата на домакините.

Безспорно беше прекрасно — със себеуважението и чувството за приличие, присъщо на британските домакини, само след няколко минути дамата бе украсила масата със снежнобяла покривка, бе подредила салфетките и бе сервирала едно просто меню с цялата елегантност на цивилизования свят, включително и с една електрическа настолна лампа в средата. Прекрасно беше и да открием, че апетитът ни е вълчи.

— Това е мерилото на нашите емоции — каза Челинджър с онзи снизходителен тон, с който възлагаше на своя учен ум да обяснява твърде простички факти. — Преживяхме огромна криза. Това означава молекулярно разстройство. А това на свой ред означава, че имаме нужда от възстановяване. Голямата тъга или радост носят със себе си остър глад вместо липса на апетит — както го описват нашите романисти.

— Затова по селата си устройват такива пиршества по време на погребение — предположих аз.

— Именно. Нашият млад приятел откри едно отлично сравнение. Нека ви дам още един резен език…

— Точно като диваците — добави лорд Джон, докато режеше телешкото. — Виждал съм ги как погребаха един вожд край река Арувими, а после изядоха един хипопотам, който трябва да е тежал колкото цялото племе. Някои от тях, надолу към Нова Гвинея, изяждат самия починал — като последно сбогом. Е, от всички погребални пиршества по света нашето със сигурност е най-ексцентричното.

— Странното е — каза госпожа Челинджър, — че ми се струва невъзможно да изпитам скръб по онези, които вече са си отишли. Например майка ми и баща ми в Бедфорд. Знам, че са мъртви, и въпреки това, сред тази ужасна повсеместна трагедия, не мога ѝда изпитам остра мъка по когото и да било, дори по тях.

— Както и моята стара майка в къщата ѝ в Ирландия — казах аз. — Представям си я, със своя шал и своята плетена шапчица, как лежи по гръб със затворени очи в стария стол с висока облегалка край прозореца, с очилата и книгата си до нея. Защо трябва да скърбя за нея? Тя е умряла и аз също умирам, и може би в някакъв друг живот ще бъда по-близо до нея, отколкото е Англия до Ирландия. И въпреки това скърбя, че свидното ѝ тяло вече го няма.

— Колкото до тялото — отбеляза Челинджър, — ние не скърбим за загубата на нашите нокти, нито за отрязаните кичури коса, макар някога да са били част от нас самите. Нито пък еднокракият тъгува прочувствено по своя липсващ крайник. Физическото тяло по-скоро е било източник на болка и умора за нас. То е константният показател на нашите ограничения. Защо тогава трябва да се тревожим за неговото разделение от духовната ни същност?

— Ако двете изобщо могат да бъдат разделени — измърмори Съмърли. — Но така или иначе, повсеместната смърт е ужасно нещо.

— Както вече обясних — каза Челинджър, — една повсеместна смърт следва да е много по-малко ужасна от тази на един отделен индивид.

— Точно като на война — отбеляза лорд Джон. — Ако видите един човек проснат на този под, със смазан от удар гръден кош и дупка на лицето, от това ще ви призлее. Но в Судан съм виждал десетки хиляди проснати хора и това не е предизвиквало подобно усещане у мен, защото, когато човек се бори в името на историята, животът на когото и да било не си струва тревогите. Когато милиони загиват заедно, точно както се случи днес, е невъзможно да избереш само един от множеството.

— Иска ми се и за нас да беше свършило — каза с копнеж дамата. — О, Джордж, така се страхувам.

— Ти ще бъдеш най-смелата сред нас, малка моя, когато часът настъпи. Аз бях твоят стар буен съпруг, мила, но не забравяй, че Дж. Е. Ч. си е такъв и не може да се промени. Все пак ти не би избрала друг, нали?

— За нищо на света, мили мой — каза тя и прегърна дебелия му врат.

Тримата отидохме до прозореца и вперихме удивено поглед към гледката пред нас.

Беше паднал мрак и мъртвият свят бе забулен в униние. Но точно на южния хоризонт се виждаше една дълга ярка червена ивица, която нарастваше и гаснеше с пулсираща живина, внезапно се издигаше в пурпурен зенит и сетне замираше в тлееща линия.

— Луис е в пламъци!

— Не, гори Брайтън — каза Челинджър и като прекоси стаята, дойде при нас. — На фона на светлината личат извивките на възвишенията. Този пожар е на цели мили от другата им страна. Трябва да е пламнал целият град.

На няколко места се различаваха отделни червени проблясъци, а купчината останки върху железопътната линия все още мрачно тлееше, но всички те изглеждаха като малки точици светлина в сравнение с онзи чудовищен пожар, който се надигаше отвъд хълмовете. Каква статия само щеше да се получи за „Газет“! Има ли журналист, пред когото да се е отваряла подобна възможност, с толкова малка вероятност да се възползва от нея — новината на новините, а да няма кой да я оцени? И тогава, внезапно, старият инстинкт да записвам всичко, ме връхлетя. Ако тези хора на науката можеха да останат толкова верни на призванието си до самия край, защо не можех аз, по своя скромен начин, да проявя същото постоянство? Може би никое човешко око нямаше да зърне онова, което съм написал. Но дългата нощ трябваше някак да бъде запълнена — и дума не можеше да става за сън. Записките щяха да ми помогнат да преживея тягостните часове и да запълнят мислите ми. И затова сега пред мен стои бележникът със своите страници, изпълнени с безредно нахвърляни бележки, записани върху коляното ми на приглушената, гаснеща светлина на настолната лампа. Ако имах литературни заложби, може би щяха подобаващо да отразят събитията. В този си вид все пак може би ще успеят да съживят в чуждите умове тягостните чувства и трепети от онази ужасна нощ.

Глава четвърта

Дневник на умиращия

Как странно изглеждат думите, нахвърляни в началото на празната страница в бележника ми! И как странно е, че съм ги написал аз, Едуард Малоун — аз, който едва преди някакви си дванайсет часа потеглих от стаята си в Стретъм, без да подозирам за чудесата, които този ден щеше да донесе. Замислям се отново за върволицата от изминали събития, разговора ми с Макардъл, първото предупреждение на Челинджър в „Таймс“, абсурдното пътуване с влака, приятния обяд, катастрофата и сега това — за живеем самотни на една пуста планета, в очакване на участта ни, така неизбежна, че гледам на тези редове, изписани от чисто професионален навик, като нещо, което никога няма да бъде прочетено от човек, а на собствените си думи като дело на един мъртвец, застанал така близо до сенчестата граница, отвъд която всичко извън този малък кръг от приятели вече е загинало. Усещам колко мъдри и верни бяха думите на Челинджър, когато каза, че истинската трагедия би била да оживеем, след като всичко благородно, добро и красиво вече е загинало. Но няма никаква опасност това да се случи. Вторият ни цилиндър с кислород вече е към края си.

Челинджър тъкмо ни беше удостоил с една лекция, продължила поне четвърт час, и бе толкова развълнуван, че ръмжеше и бучеше, сякаш говореше пред своята така добре позната и скептична научна публика в „Куинс Хол“. Несъмнено му се налагаше да се произнася пред необичайни слушатели: съпругата му, съгласна с всяка негова дума и в пълно неведение за смисъла им; Съмърли, седнал в сянката, намусен и критичен, но любопитен; лорд Джон, настанил се удобно в ъгъла, на вид леко отегчен от цялата ситуация; и аз, който стоях до прозореца и наблюдавах сцената внимателно, но безпристрастно, сякаш всичко това бе някакъв сън, който лично мен изобщо не ме засягаше. Челинджър седеше на масата в средата, а електрическата лампа осветяваше предметното стъкло под микроскопа, който бе донесъл от гардероба си. Яркото кръгче бяла светлина от огледалото огряваше половината от неговото обветрено, брадясало лице, а другата половина оставаше в плътна сянка. Явно в последно време бе изучавал най-нисшите форми на живот и онова, което го вълнуваше в момента, бе фактът, че амебата в предметното стъкло на микроскопа, което бе подготвил предния ден, все още беше жива.

— Можете да видите сами — повтаряше той непрестанно, силно развълнуван. — Съмърли, бихте ли дошли при мен, за да се уверите в истинността на твърдението ми? Малоун, ще бъдете ли така добър да потвърдите думите ми? Мъничките вретеновидни неща в средата са диатомея и могат да бъдат игнорирани, тъй като вероятно имат по-скоро растителна, отколкото животинска природа. Но в дясната част ще видите една амеба, която лениво се влачи по пътя си. Горното копче е за прецизна настройка. Вижте сами.

Съмърли го стори и не възрази. Същото направих и аз, при което различих едно мъничко създание, на вид сякаш направено от натрошено стъкло, което тромаво се носеше сред осветения кръг. Лорд Джон беше готов да се довери на думата му.

— Няма да се затормозявам с мисли дали е жива, или не — каза той. — Двамата дори не сме се виждали, така че защо да я вземам присърце? Предполагам, че тя не се е разтревожила за нашето здравословно състояние.

При тези думи аз се засмях и Челинджър ми хвърли най-ледения и презрителен поглед, на който беше способен. Беше смразяващо преживяване.

— Лекомислието на полуобразованите е по-голяма спънка за науката от невъзприемчивостта на невежите — каза той. — Ако лорд Джон благоволи…

— Драги ми Джордж, не бъди толкова избухлив — каза неговата съпруга, като отпусна ръка върху буйната му черна коса, която се спускаше като завеса над микроскопа. — Какво значение има дали амебата е жива, или не?

— Има значение, и то огромно — каза Челинджър рязко.

— Е, нека чуем тогава — усмихна се добронамерено лорд Джон. — Няма значение дали ще говорим за това, или за нещо друго. Ако смятате, че се отнесох твърде нехайно с тази твар или съм я обидил по някакъв начин, приемете моите извинения.

— Колкото до мен — отбеляза Съмърли, със своя хриплив, заядлив глас, — не виждам причина да придавате подобна важност на това дали създанието е живо. То се намира в същата атмосфера като нас и следователно отровата не му влияе. Ако се намираше извън тази стая, то щеше да бъде мъртво като всички останали живи твари.

— Вашите забележки, добри мой Съмърли — каза Челинджър с огромно снизхождение (о, ако можех да нарисувам портрет на това надменно, арогантно лице, огряно от яркия кръг светлина, отразена от огледалото на микроскопа!), — вашите забележки говорят за неспособността ви да вникнете в ситуацията. Този екземпляр беше поставен в предметното стъкло още вчера и е затворен херметически. Нашият кислород няма как да го достигне. Но етерът, разбира се, е проникнал в него, както във всяка друга част от Вселената. Следователно той е устоял на отровата. В резултат на което можем да твърдим, че всяка друга амеба извън тази стая, вместо да е мъртва, както вие погрешно заявихте, наистина е оцеляла след катастрофата.

— Е, дори при това положение не съм склонен да ликувам — каза лорд Джон. — Какво значение има това?

— Значението е много просто — светът е жив, а не мъртъв. Ако притежавахте въображението на учен, щяхте да успеете да прогледнете отвъд този факт и да видите как след няколко милиона години — един кратък миг в хода на вечността — целият свят отново ще изобилства от хора и животни, покълнали от ей това коренче на живота. Вие сте виждали пожари в прериите, когато пламъците заличават всяка тревичка и растение от лицето на Земята и оставят след себе си само черна пустош. Според вас тя би останала навеки безплодна. И въпреки това корените на живота са все още там и като погледнете след няколко години, няма да можете да различите къде са били черните белези от пожара. Тук, в това мъничко създание, се съдържат корените на развитието на животинския свят, и посредством своя вроден стремеж към усъвършенстване и еволюция то несъмнено след време ще заличи всяка следа от тази несравнима криза, която в момента засяга и нас.

— Дяволски интересно! — каза лорд Джон, като лениво се приближи и погледна през микроскопа. — Този малък смешен приятел ще е пръв на семейните портрети. И какво красиво копче за яка има само!

— Тази тъмна част е неговото ядро — каза Челинджър с вид на бавачка, която учи бебе на буквите от азбуката.

— Е, значи да не се чувстваме самотни — каза лорд Джон и се засмя. — Освен нас на Земята живее още някой.

— Челинджър, вие сякаш приемате за даденост — каза Съмърли, — че причината, поради която е създаден светът, е да поражда и поддържа човешкия живот.

— Е, сър, каква друга причина предлагате вие? — попита Челинджър и се наежи при най- малкия намек за опровержение.

— Понякога мисля, че само скандалната самонадеяност на човечеството го кара да гледа на света като на сцена, издигната с единствената цел то да се разхожда отгоре ѝ.

— Не бива да подхождаме догматично към въпроса, но дори без онова, което вие си позволихте да наречете скандална самонадеяност, можем да твърдим, че ние сме най-висшата брънка на природата.

— Най-висшата, в рамките на нашата компетенция.

— Това, сър, се подразбира.

— Замислете се за милионите и вероятно милиарди години, през които Земята се е носила пуста през космическото пространство — или ако не пуста, то поне без какъвто и да било признак или мисъл за човешката раса. Представете си я, обливана от дъждовете, жарена от слънцето и пронизвана от ветровете, в продължение на всички онези неизброими епохи. От гледна точка на геологическите понятия човекът се е появил едва вчера. Защо тогава да приемаме за даденост, че цялата тази удивителна подготовка е била с цел неговата облага?

— За облага на кого тогава — или на какво?

Съмърли сви рамене.

— Как бихме могли да кажем? Може би по някаква причина, която е изцяло отвъд нашите представи — а и човекът може да е бил обикновена случайност, един вторичен продукт на еволюцията. Все едно планктонът на повърхността на океана да си въобразява, че океанът е бил създаден, за да го сътвори и поддържа — или една мишка в някоя катедрала да си мисли, че сградата е била построена, за да служи за неин личен дом, който й се полага по право.

Записал съм дословно казаното между двамата по време на техния спор, но сетне той премина в шумна кавга, изпълнена с многосрични научни термини, изстрелвани от всяка страна. Несъмнено е привилегия да слушаш двама умове като тях да обсъждат най-възвишени въпроси; но тъй като те съществуват в непрестанно несъгласие, обикновените хора като лорд Джон и мен не могат да извлекат почти нищо положително от подобно преживяване. Те се неутрализират един друг, а за нас остава само да ги наблюдаваме безучастно. Сега, след като врявата заглъхна, Съмърли седи свит в своя стол, а от гърдите на Челинджър, който продължава да човърка копчетата на микроскопа си, се разнася едно безспирно басово, плътно, нечленоразделно ръмжене, подобно на море след буря. Лорд Джон се приближава до мен и двамата поглеждаме навън към нощта.

Новолуние е — изгряла е последната, бледа луна, която ще зърнат човешки очи — а звездите блестят по-силно от всякога. Дори сред чистия въздух на платото в Южна Америка не съм ги виждал толкова ярки. Вероятно етерното изменение е повлияло на светлината. Погребалната клада на Брайтън все така лумти, а много надалеч, в небето на запад, личи едно алено петънце, което може би означава бедствие в Аръндел или Чичестър, а може би дори в Портсмът. Сядам и се унасям в мисли, като от време на време си записвам по нещо.

Във въздуха се носи сладка меланхолия. Младостта, красотата, благородството, любовта — това ли ще бъде краят на всички тях? Огряната от звездите Земя прилича на приказна страна, потънала в безметежен покой. Кой би си я представил както страховития хълм на Голгота, осеян с телата на човешката раса? Внезапно осъзнавам, че се смея.

— Хей, млади приятелю — казва лорд Джон, втренчил учуден поглед в мен. — В тези тежки времена една шега ще ни дойде добре. Хайде, споделете я.

— Мислех си за всички онези големи неразрешени въпроси — отговорих аз. — Въпросите, над които толкова усилено и вглъбено разсъждаваме. Вземете например англо-германската вражда — или въпроса за Персийския залив, който така силно занимаваше стария ми началник. Кой би помислил, докато се терзаехме толкова ядно, че ще бъдат разрешени точно по този начин?

Отново потъваме в мълчание. Представям си, че всеки от нас мисли за своите приятели, отишли си преди нас. Госпожа Челинджър тихичко хлипа, а нейният съпруг ѝ нашепва нещо. В ума ми изникват образите на хора, които най-малко съм очаквал, и виждам всеки един от тях как лежи пребледнял и скован точно като бедния Остин на двора. Макардъл например — знам точно къде се намира, с лице на писалището и ръка на телефона, точно след като го чух да пада. Бомонт, редакторът, също предполагам, проснат на синьо-червения турски килим, който красеше кабинета му. И колегите от репортерския отдел — Макдона, Мъри и Бонд. Със сигурност са загинали на служба, стиснали своите бележници, изпълнени с ярки впечатления и чудновати събития. Просто си представям как единият е бил изпратен да говори с лекарите, другият — в Уестминстър, а третият — в катедралата „Сейнт Пол“. Какви славни заглавия са се нижели пред очите им последни прекрасни видения, на които никога не е било писано да бъдат материализирани с печатарско мастило! Представях си Макдона сред лекарите — „Химери на улица „Харли“ — алитерациите винаги са били слабост на Мак. „Интервю с господин Соли Уилсън“. „Прочут специалист казва „Никога не губете надежда!“ „Нашият специален кореспондент откри видния учен, седнал на покрива, където се беше оттеглил, за да се измъкне от тълпите ужасени пациенти, нахлули в дома му. С изражение, ясно изразяващо пълнотата, в която осъзнава огромната сериозност на случващото се, именитият медик отказа да признае, че не е останало място за каквато и да било надежда.“ Така би започнал Мак. А после и Бонд; той вероятно би отишъл в „Сейнт Пол“. Допадаше му да мисли, че умее да си служи с литературните похвати. Бога ми, тази тема би била само за него! „Докато стоях в малкия пасаж под купола и се взирах надолу към множеството отчаяни човеци, в опитите си в този последен миг да угодят на една Сила, която така настойчиво бяха пренебрегвали, от люлеещата се тълпа до ушите ми достигна един нисък стон, умолителен и изпълнен с ужас, един вледеняващ зов за помощ към Неизвестното, това…“ и така нататък.

Да, за един репортер това би бил чудесен край — макар, точно като мен, да би умрял, без да успее да се възползва от безценните си находки. Какво ли не би дал Бонд, бедничкият, да види името, Дж. X. Б.“ в края на статия като тази?

Но що за безсмислици пиша аз! Това е само опит да запълня тягостните минути. Госпожа Челинджър е отишла в гардеробната стая и професорът казва, че е заспала. Той си води бележки и се допитва до различни книги на масата по средата на стаята така спокойно, сякаш го очакват години смирен труд. Пише с една много шумна перодръжка, която сякаш надава презрителен писък към всеки, който изрази несъгласие с него.

Съмърли е заспал на стола си и от време на време издава особено неприятно хъркане. Лорд Джон се е облегнал назад с ръце в джобовете и затворени очи. Как могат хората да спят при подобни условия, е отвъд способностите на въображението ми.

Три и трийсет сутринта. Тъкмо съм се събудил, озадачен. В единайсет и пет записах последните си бележки. Помня как навих часовника си и запомних часа. Значи съм пропилял около пет часа от малкото, които ни остават. Кой би повярвал, че е възможно? Но се чувствам много по-освежен и готов да се изправя пред съдбата си — или се опитвам да се залъжа, че съм. И все пак, колкото по-добре се чувства човек, телом и духом, толкова по-силно се противи на смъртта. Колко мъдро и милостиво е това свойство на природата, чрез което неговата земна котва обикновено бива отхлабвана чрез множество недоловими подръпвания, докато съзнанието му не се отнесе от своето несигурно пристанище към безбрежното море отвъд него!

Госпожа Челинджър все още е в гардеробната. Челинджър е заспал на стола си. Каква картинка! Огромното му тяло е облегнато назад, грамадните му, космати ръце са сключени върху жилетката му, а главата му е така килната, че не виждам нищо над яката му освен една сплъстена буйна брада. Поклаща се в ритъма на вибрациите от собственото си хъркане. От време на време Съмърли приглася със своя силен тенор на плътния бас на Челинджър. Лорд Джон също спи, превил дългото си тяло на две и настрани в един плетен стол. Първите студени лъчи на зората едва се промъкват в стаята и всичко е сиво и печално.

Поглеждам изгрева — този съдбовен изгрев, който ще огрее един безлюден свят. Човешката раса си е отишла, изтребена само за ден, но планетите се въртят и приливите се редуват с отливите, и вятърът нашепва, и цялата природа продължава своя ход — чак до, както изглежда, най-малката амеба, без никаква следа за това, че онзи, зовал себе си господар на сътворението, някога е благословил или сквернил Вселената със своето присъствие. Долу на двора лежи Остин, с разперени крайници, бледото му лице грее на светлината на зората, а краят на маркуча все така стърчи от мъртвата му ръка. Цялото човечество е олицетворено в тази единствена фигура — поравно комична и жалка — така безпомощно просната до машината, която някога е управлявала.

Тук свършват бележките, които направих в онзи момент. Впоследствие събитията се развиха твърде бързо и мъчително, за да съумея да ги запиша, но те са ясно запечатани в ума ми и няма как да забравя и най-малката подробност.

Някакво давене в гърлото ме накара да погледна към цилиндрите с кислород и видяното ме разтревожи. Пясъкът в часовниците ни изтичаше. В някакъв момент през нощта Челинджър беше отворил четвъртия цилиндър. Сега ставаше ясно, че и той е на свършване. Ужасното усещане все повече пристягаше гърлото ми. Изтичах в другия край на стаята и като отвих накрайника, отворих последния от запасите ни. Още докато го правех, съвестта ме загриза, тъй като се замислих, че ако бях възпрял ръката си, всички те можеха да си отидат спокойно в съня си. Но тази мисъл бе прокудена от гласа на дамата, зовящ от съседната стаичка:

— Джордж, Джордж, задушавам се!

— Всичко е наред, госпожо Челинджър — отговорих аз, докато другите ставаха на крака. — Тъкмо включих новия кислород.

Дори в този момент не успях да сдържа усмивката си при вида на Челинджър, разтъркващ очите си с грамаден космат юмрук, приличен на огромно брадато бебе, тъкмо пробудило се от сън. Съмърли, осъзнал ситуацията, трепереше трескаво от уплахата, надделяла за миг над стоицизма на учения. Лорд Джон, от своя страна, беше трезв и бдителен, сякаш току-що се е събудил, за да тръгне на лов.

— Пети и последен — каза той, като погледна към цилиндъра. — Кажете ми, млади приятелю, че не сте записвали впечатленията си през цялото време в този бележник на коляното си.

— Нахвърлях само някои бележки, колкото да минава времето.

— Е, не мисля, че някой друг освен един ирландец би направил подобно нещо. Предполагам, ще се наложи да почакате, докато тази амеба порасне, за да си намерите читател. Към момента не дава вид, че се интересува особено от каквото и да било. Е, хер професор, какво е положението?

Челинджър гледаше гъстата сутрешна мъгла, която се стелеше над пейзажа. Тук-таме гористите хълмове се извисяваха като конични острови над това вълнисто море.

— Може би е покров — каза госпожа Челинджър, която беше влязла, облечена в своята нощница. — Както в онази твоя песен, Джордж. „Със стария звън изпратете старата вън, посрещнете новата с новия звън.“ Пророчески думи. Но вие треперите, скъпи другари. Аз бях на топло под кувертюрата цяла нощ, а вие — на студено в столовете си. Но аз сегичка ще ви сгрея.

Смелата дребна женица чевръсто излезе и малко след това дочухме свистенето на чайника. Не след дълго тя се завърна с поднос и пет димящи порцеланови чаши какао върху него.

— Пийнете си — каза тя. — Ще се почувствате много по-добре.

Така и сторихме. Съмърли попита дали може да запали лулата си и всички изпушихме по цигара. Това укрепи нервите ни, мисля аз, но беше грешка, защото в задушната стаичка въздухът стана непоносим. Наложи се Челинджър да отвори ветрилообразния прозорец.

— Още колко, Челинджър? — попита лорд Джон.

— Три часа вероятно — отговори той, като вдигна рамене.

— Преди се боях — каза съпругата му. — Но колкото повече наближава, толкова по-леко ми се струва. Джордж, мислиш ли, че трябва да се помолим?

— Ти се моли, скъпа моя, ако желаеш — отговори едрият мъж, много нежно. — Всеки от нас се моли по собствен начин. Моят е чрез пълно смирение пред съдбата, която ми е отредена — ведро смирение. Изглежда, най-висшата религия и най-висшата наука тук са на едно мнение.

— Не бих определил умствената си нагласа като смирение, и далеч не като ведро смирение — измърмори Съмърли с лулата между зъбите си. — Предавам се, защото се налага. Признавам, че бих искал да разполагам с още една година живот, през която да довърша класификацията си на варовиковите вкаменелости.

— Вашата недовършена работа е дреболия — надуто каза Челинджър, — съпоставена с факта, че моят собствен magnum opus, „Стълбата на живота“, е все още в начален стадий. Всяка моя мисъл, всичко прочетено и преживяно от мен — в действителност цялата ми изключителна същност — щяха да бъдат концентрирани в този епохален в историческо отношение том. И въпреки това, както казах, съм смирен.

— Предполагам, че всеки от нас е оставил нещо недовършено — каза лорд Джон. — Кое е вашето, млади приятелю?

— Аз работех над една книга със стихове — отговорих.

— Е, поне светът се е избавил от това — каза лорд Джон. — При добро желание човек винаги може да погледне нещата от хубавата им страна.

— Ами вие? — попитах аз.

— Всъщност, по една случайност, аз бях съвсем готов. Бях обещал на Меривел да замина напролет в Тибет, за да открия някой барс. Но за вас сигурно е много тежко, госпожо Челинджър, да оставите този прекрасен дом, който тъкмо сте създали.

— Моят дом е там, където е Джордж. Но какво ли не бих дала за една последна разходка на чистия сутрешен въздух, сред прекрасните хълмове!

Думите ѝ отекнаха в сърцата на всички ни. Слънцето беше пробило фината мъгла, която го забулваше, и целият просторен Уийлд бе облян в златиста светлина. За нас, седналите в тъмната и отровна атмосфера, този величествен, чист, разлюлян от вятъра провинциален пейзаж изглеждаше като самото олицетворение на красотата. В копнежа си госпожа Челинджър протегна ръката си напред. Ние дръпнахме завесите встрани и седнахме в полукръг край прозореца. Атмосферата в стаята вече бе съвсем потискаща. Струваше ми се, че сенките на смъртта ни застигаха — нас, последните от своя вид. Сякаш невидима завеса се спускаше от всички страни.

— Този цилиндър няма да издържи още дълго — каза лорд Джон, като си пое дълбоко въздух.

— Количеството във всеки един варира — каза Челинджър, — в зависимост от налягането и старанието, с което е бил запечатан. Склонен съм да се съглася с вас, Рокстън, че точно този е дефектен.

— Значи с измама ще ни бъдат отнети последните няколко часа живот, които ни оставаха — с горчивина отбеляза Съмърли. — Отлична илюстрация на ерата на подлостта, в която живяхме. Е, Челинджър, ако искате да изучите явлението на собственото си физическо разлагане, сега е моментът.

— Седни на столчето до коляното ми и ми дай ръката си — каза Челинджър на съпругата си. — Мисля, приятели мои, че е крайно непрепоръчително да отлагаме допълнително пребиваването си в тази непоносима атмосфера. Ти не би искала това, нали, мила моя?

Съпругата му тихо простена и отпусна лице на крака му.

— Виждал съм хора да се къпят в езерото Серпентайн през зимата — каза лорд Джон. — Когато всички останали вече са във водата, на брега се вижда как треперят един или двама и завиждат на другите, които са се потопили. Най-лошото се пада на последните. Аз приветствам идеята да се гмурнем с главата напред и да се приключва.

— Бихте отворили прозореца и застанали лице в лице с етера?

— Предпочитам да се отровя, а не да се задуша.

Съмърли кимна с неохотно смирение и протегна тънката си ръка към Челинджър.

— С вас сме спорили неведнъж, но всичко това свърши — каза той. — Бяхме добри приятели и въпреки всичко, което се виждаше на повърхността, се уважавахме един другиго. Сбогом!

— Сбогом, млади приятелю! — каза лорд Джон. — Прозорецът е запичатан. Не можете да го отворите.

Челинджър се наведе и помогна на съпругата си да се изправи, след което я притисна към гърдите си, а тя обгърна врата му с ръце.

— Малоун, подайте ми онзи бинокъл — каза сериозно той.

Аз му го подадох.

— Отпускаме се отново в ръцете на онази Сила, която ни е създала! — извика той с гръмовния си глас и с тези думи запрати бинокъла към прозореца.

Право в пламналите ни лица, още преди последното парченце счупено стъкло да се посипе по пода, лъхна благотворният вятър, сладък и силен.

Не зная колко дълго стояхме в изумено мълчание. После, като насън, аз отново чух гласа на Челинджър.

— Условията отново са нормални! — извика той. — Светът е излязъл от отровния пояс и единствени ние от цялото човечество сме спасени.

Глава пета

Мъртвият свят

Помня, че всички седяхме в столовете си и си поемахме дъх с пълни гърди, а уханният влажен югозападен бриз, дошъл право от морето, развяваше завесите и охлаждаше пламналите ни лица. Чудя се колко ли дълго седяхме! Впоследствие така и не можахме да достигнем съгласие по този въпрос. Бяхме смаяни, вцепенени, в полуунес. Всеки от нас се беше подготвил да посрещне смело смъртта, но този страховит и внезапен нов факт — че ще трябва да продължим да живеем като единствените оцелели от рода, към който принадлежим — ни порази със силата на физически удар и ни остави съсипани. След това временно прекъснатият механизъм постепенно започна да се задвижва отново; паметта се размърда; идеите дружно се промъкнаха в умовете ни. Ние прозряхме, с ярка и безмилостна яснота, връзките между миналото, настоящето и бъдещето — между животите, които бяхме водили, и животите, които щеше да се наложи да водим от тук насетне. Очите ни срещнаха с тих ужас очите на нашите другари. Вместо радостта, която човек би очаквал да изпита, след като на косъм се е избавил от сигурна смърт, бяхме залети от най-могъщата вълна на безсилие. Всичко на Земята, което обичахме, беше отнесено към огромния, безбрежен, непознат океан, а ние бяхме захвърлени на този самотен остров без другари, надежди или стремежи. След няколко години бродене като чакали сред гробовете на човешкия род щеше да настъпи и нашият закъснял, самотен край.

— Това е ужасно, Джордж, ужасно! — възкликна дамата с мъчително ридание. — Да можехме и ние да загинем като другите! О, защо трябваше да ни спасиш? Чувствам се така, сякаш ние сме умрелите, а всички останали са живи.

Огромните вежди на Челинджър бяха свъсени, докато бе потънал в мислите си, докато с грамадната си космата лапа обгръщаше протегнатата ръка на своята съпруга. Бях забелязал, че когато страдаше, тя винаги протягаше ръце към него, досущ като дете към майка си.

— Без да бъда фаталист и да достигам до позицията на крайна несъпротива — каза той, — аз винаги съм намирал, че най-висшата мъдрост се крие в смирението пред фактите от действителността.

Той говореше бавно и в плътния му глас се долавяше емоционален трепет.

— Аз не се смирявам — заяви твърдо Съмърли.

— Не мисля, че вашето смирение или липсата на такова в момента струва и пукната пара — отбеляза лорд Джон. — Трябва да се предадете, било то с борба или не, така че какво значение има дали сте смирен, или не?

— Не си спомням някой да е поискал нашето позволение, преди всичко това да започне, нито има изгледи някой да го поиска сега. Какво значение би могло да има нашето мнение по — въпроса?

— Значението е в разликата между щастието и нещастието — каза Челинджър със замислено изражение, като продължаваше да потупва ръката на съпругата си. — Човек може да се носи по течението и в ума, и в душата му да цари мир, или да се мята срещу него, наранен и изнурен. Всичко това е отвъд нас самите, затова нека го приемем такова, каквото е, и да не го обсъждаме повече.

— Но какво, за бога, се предполага, че трябва да правим с живота си? — попитах аз, като в отчаянието си се обърнах към сините пусти небеса. — Какво да правя аз например? Вече няма вестници, така че с моето призвание е свършено.

— Вече няма нищо за отстрелване или завоюване, така че с моето също е свършено — каза лорд Джон.

— Вече няма и студенти, така че и с моето е свършено — възкликна Съмърли.

— Но аз имам съпруг и къща, така че благодаря на небесата, с моето не е — каза дамата.

— Нито пък с моето — отбеляза Челинджър, — тъй като науката не е загинала, а тази катастрофа сама по себе си ще ни предостави множество възможно най-интригуващи проблеми, които да проучим.

Вече бяхме разтворили широко прозорците и бяхме вперили поглед навън, към безшумния и застинал пейзаж.

— Нека помисля — продължи той. — Беше три или малко след три часа вчера следобед, когато светът най-сетне навлезе в отровния пояс и се потопи напълно в него. Сега часът е девет. Въпросът е в колко часа излязохме от него?

— На зазоряване въздухът беше много лош — казах аз.

— Значи след това — каза госпожа Челинджър. — В осем часа ясно усещах същото давене в гърлото, както когато започна всичко.

— Значи ще трябва да приемем, че е станало малко след осем часа. В продължение на седемнайсет часа светът е бил потопен в отровния етер. През това време Големият Градинар е дезинфекцирал човешкия мухъл, плъзнал по повърхността на Неговия плод. Възможно ли е работата да не е изцяло свършена — да има и други оцелели освен нас?

— Това се чудех и аз — каза лорд Джон. — Защо ние да сме единствените риби в морето?

— Предположението, че е възможно да има и други оцелели освен нас, е абсурдно — убедено заяви Съмърли. — Не забравяйте — отровата беше толкова мощна, че успя да накара дори нашия Малоун, един здрав като бик и спокоен като бивол човек, да се влачи нагоре по стълбите, малко преди да припадне. Възможно ли е някой да издържи на подобно нещо седемнайсет минути, а и толкова часове?

— Освен ако някой не го е предвидил и не се е подготвил, точно както стори нашият приятел Челинджър.

— Това според мен е твърде невероятно — каза Челинджър, като издаде напред брадата си и присви клепачи. — Комбинацията от наблюдателност, умозаключения и въображение, в резултат на която съумях да предвидя опасността, едва ли може да се срещне у двама души в рамките на едно поколение.

— Значи вашият извод е, че със сигурност всички са мъртви?

— В това не може да има никакво съмнение. Не трябва да забравяме обаче, че отровата действаше от долу нагоре и вероятно не би била толкова мощна в най-горните слоеве на атмосферата. Странно е наистина, че това е така; но това е едно свойство, което за в бъдеще ще ни предостави завладяващо поле за проучвания. Следователно човек би предположил, че ако реши да търси оцелели, би следвало да се насочи с най-големи шансове за успех към някое тибетско село или алпийска ферма, много хиляди фута над морското равнище.

— Е, като вземем предвид, че няма железопътни релси и параходи, все едно предлагате да потърсим оцелели на Луната — каза лорд Джон. — Онова, което се питам аз, е дали наистина всичко е приключило или просто се намираме на полувремето.

Съмърли протегна глава и огледа хоризонта.

— Всичко изглежда ясно и чудесно — каза той подозрително, — но така беше и вчера. Не съм убеден, че е отминало.

Челинджър вдигна рамене.

— Налага се отново да се допитаме до познатия ни фатализъм — каза той. — Ако светът е преживявал това и преди, което не е извън предела на възможностите, то несъмнено се е случило много отдавна. Следователно имаме всяко основание да се надяваме, че ще мине много време, преди да се случи отново.

— Всичко това е чудесно — каза лорд Джон, — но в случай на земетресение човек като нищо може да очаква втори трус веднага след първия. Мисля, че е най-разумно да се разтъпчем и да подишаме чист въздух, докато имаме тази възможност. След като нашият собствен кислород се изчерпи, спокойно можем да излезем да дишаме онзи отвън.

В резултат на опустошителните емоции, които бяхме изпитали през последните двайсет и четири часа, всички бяхме обзети от една чудновата летаргия. И умствена, и физическа — едно силно вътрешно усещане, че нищо няма значение. Всяка дейност ни се струваше отегчителна и обречена на провал. Дори Челинджър се бе поддал на това чувство и седеше на своя стол, подпрял огромната си глава с ръце, отнесен в мислите си, докато двамата с лорд Джон не го хванахме за ръцете и не успяхме що-годе да го вдигнем на крака, а той, от своя страна, ни се отблагодари с гневен поглед и ръмжене, като някой булдог. Все пак, след като излязохме от нашето малко убежище и се озовахме на въздух отвън, обичайната ни енергичност започна малко по малко да се завръща.

Ала с какво можехме да се захванем сред този гробовен свят? Откакто свят светува, беше ли се изправял някога човек пред подобен въпрос? Вярно, за в бъдеще нашите физически нужди щяха да бъдат подсигурени и дори можехме да си позволим някои разточителства. Всички хранителни запаси, отлежали вина, великолепни произведения на изкуството бяха останали за нас. Но какво се предполагаше, че трябва да правим? Мигновено се заехме с няколко дребни задачи просто защото ни се струваха очевидни. Слязохме в кухнята и положихме двете домашни помощници в леглата им. Изглежда бяха умрели безболезнено, едната — на стола край огъня, а другата — на пода пред умивалника. След това преместихме Остин от двора. Вследствие на трупното вкочанясване мускулите му се бяха втвърдили гротескно, а нервните контракции бяха изкривили устата му в горчива усмивка. Където и да отидехме, бяхме посрещнати от тези ухилени лица, които сякаш си подиграваха на ужасяващото ни положение и се усмихваха мълчаливо и мрачно на злощастните оцелели от техния род.

— Вижте сега — каза лорд Джон, който нервно беше крачил напред-назад из трапезарията, докато ние бяхме седнали да похапнем. — Не знам какви са вашите намерения, приятели мои, но аз просто не мога да си седя тук и нищо да не правя.

— Вероятно — отвърна Челинджър, — можете да сте така добър да предложите какво според вас би трябвало да правим.

— Да се размърдаме и да разберем какво точно се е случило.

— Това предлагам и аз.

— Но не в това провинциално селце. От прозореца виждаме всичко, което можем да узнаем тук.

— Тогава къде да отидем?

— В Лондон!

— Чудесна идея — промърмори Съмърли. — Вие може и да сте в състояние да изминете пеша четиресет мили, но не съм сигурен, че същото важи за Челинджър, с неговите къси и набити крака, и съм напълно сигурен, че не важи за мен.

Челинджър, меко казано, се подразни.

— Ако успеете, сър, да се ограничите само със собствените си физически характеристики, ще видите, че те предоставят предостатъчни възможности за забележки — викна той.

— Нямах намерение да ви обидя, скъпи мой Челинджър — викна в отговор нашият лишен от такт приятел. — Вие не сте отговорен за собствената си физика. Ако природата ви е дарила с ниско, едро тяло, просто няма как краката ви също да не са къси и набити.

Челинджър беше твърде ядосан, за да му отвърне. Той успя единствено да започне да ръмжи, да мига и да се ежи. Лорд Джон побърза да се намеси, преди свадата да стане още по-яростна.

— Вие говорите за ходене пеша. Защо да ходим пеша? — попита той.

— Да не предлагате да се качим на влака? — попита Челинджър, все така разпенен.

— Какво му е на автомобила? Защо да не отидем с него?

— Аз не съм специалист в това — каза Челинджър, като подръпна замислено брадата си. — В същото време вие с право предполагате, че човешкият интелект в своите най-висши проявления би трябвало да бъде достатъчно гъвкав, че да не се спира пред нищо. Лорд Джон, идеята ви е отлична. Аз самият ще ни откарам до Лондон.

— Няма да направите нищо подобно — решително отвърна Съмърли.

— Не, Джордж, наистина — извика съпругата му. — Опитвал си само веднъж и помниш как се блъсна в гаражната порта.

— Беше моментен недостиг на концентрация — отвърна спокойно Челинджър. — Смятайте въпроса за приключен. Аз категорично ще ни откарам до Лондон.

Лорд Джон ни извади от ситуацията.

— Какъв е автомобилът? — попита той.

— „Хъмбър“ с двайсет конски сили.

— О, аз съм шофирал такъв в продължение на години — каза той. — Бога ми! — добави след това. — Никога не съм предполагал, че ще доживея деня, в който ще натоваря в един автомобил целия човешки род. Доколкото си спомням, има място точно за петима. Съберете си нещата и ще ви очаквам в пълна готовност в десет часа пред вратата.

И така, в посочения час колата се зададе с мъркане и припукване откъм двора, а лорд Джон седеше зад волана. Аз заех мястото до него, а дамата, като един полезен малък буфер, се намести между двамата гневни мъже на задната седалка. Сетне лорд Джон освободи спирачката, бързо премести лоста от първа на трета скорост и ние отпрашихме на най-чудноватото пътуване с автомобил в цялата човешка история.

Представете си несравнимата красота на природата през онзи августовски ден, свежестта на сутрешния въздух, златистите проблясъци на слънчевата светлина, безоблачното небе, буйната зеленина на съсекските гори и тъмнолилавите пирени по склоновете на долините. И докато съзерцавате пъстрата красота на пейзажа, всяка мисъл за бедствена катастрофа би излетяла от ума ви, ако можехте да пренебрегнете един злокобен признак — тежката, всепоглъщаща тишина. Едно нежно жужене обгръща улегналите провинциални кътчета така плътно и непрестанно, че човек спира да го забелязва, както живеещият край морето загубва представа за непрестанния шепот на вълните. Птичите песни, трептенето на насекомите, отекващите гласове, мученето на добитъка, далечният кучешки лай, тътенът на влаковете и трополенето на каретите — всички те образуват един тих, неотслабващ фон, който незабелязано гали ухото. Сега го нямаше. Тази мъртвешка тишина беше отблъскваща. Така сериозна, така внушителна, че жуженето и потракването на собствения ни автомобил звучеше като непростимо смущение, като неблагоприлично незачитане на това благоговейно спокойствие, което обгръщаше като с покров останките на човечеството. Само безжалостната тишина и високите димни облаци, издигащи се от гаснещите постройки тук-там над пейзажа, вледеняваха сърцата ни, докато се любувахме на великолепната панорама на Уийлд.

Както и мъртвите!

Първоначално безчетните групички изопнати и ухилени лица ни изпълваха с вцепеняващ ужас. Така силно и злокобно беше усещането, че мога отново да преживея в ума си онова бавно спускане по хълма към гарата, да си спомня как минахме покрай бавачката с двете дечица, как видяхме стария кон, коленичил пред кабриолета, кочияша, превит на капрата, и младия мъж вътре, хванал вратата с ръка, миг преди да изскочи навън. Малко по-надолу имаше шестима жътвари, скупчени един връз друг с преплетени крайници и немигащи очи, вперили поглед към грейналия небосклон. Тези неща ги виждам като на фотография. Но скоро след това милостивата човешка природа притъпи превъзбудените нерви и те спряха да реагират. Сам по себе си всеобхватният ужас отнемаше от индивидуалното въздействие. Отделните хора се сливаха в групи, групите в тълпи, тълпите в универсален феномен, който човек бързо свикваше да приема като неизбежна подробност — където и да отиде. Само тук-таме, където някой особено брутален или гротесков инцидент привличаше вниманието ни, внезапно отново бивахме шокирани от личното и човешко значение на всичко, което ни заобикаляше.

Преди всичко заради съдбата на децата. Тя, спомням си, ни изпълваше най-силно с чувство за непоносима несправедливост бихме заплакали — госпожа Челинджър наистина плака, — когато минахме край едно голямо училище и видяхме върволицата детски телца, проснати по пътя, който водеше към него. Техните обзети от ужас учители ги бяха разпуснали и те бяха бързали към домовете си, когато отровата ги бе оплела в мрежите си. По отворените прозорци имаше огромен брой хора. В Тънбридж Уелс почти нямаше прозорец, от който в нас да не се взира оцъклено и нахилено лице. В последния момент нуждата от въздух, онази жажда за кислород, която единствени ние бяхме успели да утолим, ги бе накарала да се втурнат към прозорците. Тротоарите също бяха осеяни с мъже и жени, без шапки и без бонета, разбягали се от домовете си. Много от тях бяха паднали на пътя. Чист късмет беше, че лорд Джон се оказа отличен шофьор, тъй като не беше никак лесно да минем между тях. Минавахме през селата и градчетата бавно, с бързината на пешеходец, и дори веднъж, спомням си, срещу училището в Тонбридж, трябваше да спрем за малко и да отместим труповете, които препречваха пътя ни.

Сред цялата дълга и мъртвешка панорама по пътищата на Съсекс и Кент в паметта ми изпъкват няколко малки, ясно очертани сцени.

Едната от тях представляваше голям, лъскав автомобил, спрял пред гостоприемницата в Саутбъроу. В него имаше, поне така ми се стори, групичка хора, връщащи се от увеселение в Брайтън или Ийстборн. Вътре седяха три празнично облечени жени, всичките млади и красиви, в скута на едната от които имаше пекинез. С тях беше и един шикозен на вид по-възрастен мъж, както и един млад аристократ, чийто монокъл все още стоеше на окото му, а догорялата му цигара се виждаше между пръстите на облечената му в ръкавица ръка. Смъртта трябва да ги е покосила мигновено и на място. С изключение на възрастния мъж, който в последния момент бе разкъсал яката си в опит да си поеме дъх, всички изглеждаха сякаш спят. От едната страна, до стъпалото на автомобила, се беше свлякъл един келнер с поднос счупени чаши. От другата двама парцаливи просяци, мъж и жена, лежаха на земята, мъжът все така протегнал своята дълга, тънка ръка, точно както бе просил милостиня приживе. Един миг от вечността бе приравнил аристократ, келнер, просяк и куче до една и съща безжизнена, разлагаща се протоплазма.

Помня още една конкретна сцена, на няколко мили след Севъноукс. От лявата страна на шосето се намира един голям женски манастир, от който се спуска дълъг тревист склон. На склона се бяха събрали множество ученици, коленичили за молитва. Пред тях се бяха подредили в редица монахини, а малко по-нагоре по хълма с лице към тях бе паднала една самотна фигура, за която предположихме, че е била игуменката. За разлика от събралите се за развлечение пътници в автомобила, тези хора, сякаш бяха получили предупреждение за опасността, която ги грози, и бяха умрели красиво заедно, учителките и учениците, събрали се за своя последен урок.

Умът ми е все така поразен от онова ужасяващо преживяване и напразно търся изразни средства, чрез които да пресъздам чувствата, които изпитахме. Вероятно е най-добре и най-разумно да не се и опитвам, а просто да отразявам фактите. Дори Съмърли и Челинджър бяха съсипани и не чухме нито дума от спътниците си, с изключение на някой и друг сподавен стон на дамата. Колкото до лорд Джон, той бе твърде съсредоточен върху своя волан и трудната задача да си проправя път по онези пътища, за да има време или желание за разговор. Изговаряше една-единствена фраза, но с такава изнурителна честота, че тя се запамети в главата ми и накрая едва не ме караше да се смея над настъпилия край на света.

— Хубава работа! Как?

Това беше неговото възклицание всеки път, щом станехме свидетели на някоя нова смесица от разразили се смърт и злокоба. „Хубава работа! Как?“, извика той, докато се спускахме по хълма към гарата в Ротърфийлд, и отново „Хубава работа! Как?“, докато си проправяхме път през потъналите в смърт шосета в Люишъм и Кент.

Именно тук се сблъскахме с един внезапен и смайващ шок. На прозореца на една скромна къща на ъгъла, изникна дълга, тънка човешка ръка, която развълнувано размахваше носна кърпичка. Никога преди гледката на неочаквана смърт не беше карала сърцата ни да замрат и отново да затуптят така бясно, както онзи изумителен признак на живот. Лорд Джон спря автомобила до тротоара и миг по-късно вече всички се бяхме втурнали през отворената врата право в къщата и нагоре по стълбището към дневната на втория етаж, откъдето идваше сигналът.

Една много възрастна дама седеше на стол край прозореца, а близо до нея, поставен върху друг стол, стоеше цилиндър с кислород — по-малък, но в същата форма като онези, които бяха спасили собствените ни животи. Тя обърна своето слабо, изпито лице с очила към нас, докато ние се тълпяхме около прага на стаята.

— Страхувах се, че съм останала тук завинаги сама — каза тя, — тъй като аз съм инвалид и не мога да се движа.

— Е, мадам — отговори Челинджър, — имате късмет, че ние случайно минахме оттук.

— Искам да ви задам един изключително важен въпрос — каза тя. — Господа, моля ви да бъдете честни с мен. Как ще се отразят тези събития върху акциите на лондонските и северозападните железопътни линии?

При тези думи щяхме да се засмеем, ако не беше трагичната сериозност, с която тя очакваше нашия отговор. Госпожа Бърстън, защото това беше нейното име, бе възрастна вдовица, целият приход на която зависеше от няколкото акции от въпросната компания, които притежаваше. Животът ѝ беше лавирал спрямо покачването и спадането на дивидентите и тя не можеше да си представи, че съществуването ѝ би могло да зависи от нещо друго освен от котировката на акциите ѝ. Напразно ѝ обърнахме внимание, че всичките пари на света са на нейно разположение и че от тях няма никакъв смисъл. Остарелият ѝ ум не можеше да се приспособи към тази нова идея и тя гръмко заплака за своите изчезнали акции.

— Нищо друго си нямах — ридаеше тя. — Щом тях ги няма, няма смисъл да ме има и мен.

Насред жалбите ѝ успяхме да открием как това крехко вехто растение бе оцеляло, след като цялата гора бе загинала. Тя беше неизлечим инвалид и астматичка. Кислородът ѝ е бил предписан заради заболяването и в критичния момент кислородният цилиндър е бил в стаята ѝ. Съвсем естествено, тя беше вдишвала от него, когато дишането ѝ е било затруднено. Това я бе облекчило и тъй като го е използвала по малко, бе успяла да преживее нощта. Накрая бе заспала и се бе събудила от шума от нашия автомобил. Тъй като беше невъзможно да я вземем със себе си, се уверихме, че има всичко необходимо за живот, и ѝ обещахме най-късно до няколко дни да се свържем с нея. Сетне си тръгнахме, а тя все така горчиво оплакваше своите изчезнали акции.

Докато наближавахме Темза, улиците ставаха все по-затрупани, а препятствията — по-смущаващи. С мъка успяхме да прекосим Лондонския мост. Достъпът от страната на Мидълсекс беше задръстен от край до край със спрели автомобили и затова бе невъзможно да преминем оттам. Един кораб гореше, обгърнат в огнени езици, на кея до моста, а във въздуха се носеха сажди и тежка остра миризма на изгоряло. Някъде около сградата на парламента се виждаше гъст облак дим, но от мястото, на което се намирахме, не ставаше ясно къде точно е пожарът.

— Не знам как ви се струва на вас — каза лорд Джон и угаси двигателя на колата, — но на мен ситуацията в провинцията ми изглежда по-ведра, отколкото в града. Мъртвият Лондон ми влияе на нервите. Аз предлагам да тръгнем обратно и да се върнем в Ротърфийлд.

— Признавам, че според мен не можем да се надяваме да постигнем каквото и да било тук — каза професор Съмърли.

— В същото време — поде Челинджър, чийто глас бумтеше чудновато сред тишината, — за нас е трудно да приемем мисълта, че от седем милиона души, по някакво странно стечение на обстоятелствата или по чиста случайност, единствената оцеляла след катастрофата е онази възрастна жена.

— Джордж, ако има и други, дали изобщо бихме могли да ги открием? — попита дамата. — И въпреки това аз съм съгласна с теб, че не можем да се върнем, преди да сме опитали.

След като слязохме от колата и я оставихме до тротоара, с известна трудност закрачихме по претъпкания паваж на улица „Кинг Уилям“ и влязохме през отворената врата в една голяма застрахователна кантора. Къщата се намираше на ъгъла и я избрахме, защото разполагаше с гледка във всички посоки. Изкачихме се по стълбите и прекосихме едно помещение, вероятно зала за съвещания, тъй като около една дълга маса седяха осмина възрастни мъже. Двукрилният прозорец бе отворен и всички заедно излязохме на балкона. От него се виждаха претъпканите улици, водещи към всички посоки, а под нас пътят от край до край бе почернял от покривите на неподвижните таксита. Всички, или почти всички, коли бяха обърнати навън от центъра на града към периферията му, което говореше за това как ужасените мъже на работа в центъра на града в последния момент напразно се бяха опитали да се върнат при своите семейства в предградията или провинцията. Тук-таме, сред скромните таксита, се извисяваше по някой огромен автомобил, обкован с хром — собственост на някой заможен магнат, безнадеждно заклещен сред затлачения поток на спрялото движение. Точно под краката ни имаше един такъв автомобил, голям и луксозен на вид, чийто собственик, дебел възрастен мъж, се беше надвесил през прозореца и половината от охраненото му тяло висеше, а тлъстата му ръка, осеяна с диаманти, бе протегната напред, в желанието му да накара шофьора да опита за последен път да си проправи път през навалицата.

Дузина автобуси се извисяваха като острови сред потопа, а пътниците, струпани по покривите, лежаха скупчени, всеки в скута на другия, подобно на играчки в детска стая. Върху широкия пиедестал на една улична лампа на кръстовището бе застанал един плещест полицай, облегнал гръб на стълба по толкова естествен начин, че беше трудно да се повярва, че е мъртъв, а в краката му лежеше едно опърпано вестникарче със своята купчина вестници. Сред тълпата бе останала вестникарската му количка, на която с големи черни букви на жълт фон прочетохме: „Безредици на игрището за крикет „Лордс“. Това трябва да е било по-ранното издание, тъй като на други афиши вече пишеше: „Краят ли е това? Великият учен предупреждава“. И още едно заглавие: „Прав ли е Челинджър? Злокобни слухове“.

Челинджър посочи на съпругата си последния афиш, който се вееше над тълпата като знаме. Видях го как изпъчва гърди и погалва брадата си, докато го гледаше. Този сложно устроен ум бе доволен и поласкан от мисълта, че Лондон е загинал с мисли за неговото име и слова. Чувствата му бяха толкова очевидни, че предизвикаха язвителната забележка на неговия колега.

— Челинджър — до последно в центъра на вниманието — каза той.

— Така изглежда — отговори самодоволно той. — Е — добави, след като погледна надолу по цялото протежение на множеството улици, всички безмълвни и задушени от прегръдката на смъртта, — наистина не виждам какво бихме постигнали с престоя си в Лондон. Предлагам да се върнем веднага в Ротърфийлд и да обсъдим как най-ползотворно да уплътним годините, които ни предстоят.

Ще опиша само още една от сцените, които отнесохме в спомените си от мъртвия град. Случи се, когато надникнахме в старата църква „Сейнт Мери“, която се намираше точно там, където ни очакваше нашият автомобил. Проправихме си път между проснатите на стълбището тела, бутнахме летящата врата и влязохме вътре. Гледката беше забележителна. Църквата бе препълнена от край до край с коленичили фигури във всевъзможни пози на молитва и смирение. В последния ужасяващ миг, внезапно изправили се лице в лице с реалността, с онези страшни истини, които тегнат върху ни, дори когато крачим по петите на илюзии и химери, ужасените хора се бяха втурнали в тези стари градски църкви, които от поколения насам са пустеели полупразни. Бяха се скупчили един до друг на колене, много от тях неуспели да свалят шапките си от превъзбуда, а над главите им, от амвона, един млад мъж с всекидневни одежди явно беше отправял проповедта си към тях, когато е бил сполетян от същата съдба. Сега, подобно на кукла в кутия, висеше проснат от ръба на амвона с отпуснати ръце. Бе същински кошмар — сивата прашна църква, редиците от хора, проснати в измъчени пози, полумракът и цялата тази тишина. Крачехме на пръсти и разговаряхме шепнешком.

И тогава внезапно ме осени една идея. В единия ъгъл на църквата, до вратата, имаше старинен съд за светена вода, а зад него — една дълбока ниша, в която висяха въжетата за камбанарията. Защо да не изпратим съобщение из Лондон, за да привикаме всички евентуални оцелели? Изтичах натам и когато дръпнах въжето, с изненада открих колко трудно се бие камбаната. Лорд Джон ме беше последвал.

— Бога ми, млади приятелю! — каза той и съблече палтото си. — Това е дяволски добра идея. Нека хвана и аз и скоро ще я размърдаме.

Но въпреки това камбаната бе толкова тежка, че една когато Челинджър и Съмърли прибавиха тежестта на телата си към нашите, чухме громоленето и силния звън над главите ни, които ни съобщаваха, че огромната камбана е запяла песента си. Надалеч из мъртвия Лондон отекна нашето съобщение за дружба и надежда към всеки побратим оцелял. Металният зов разведри сърцата ни и ние се захванахме още по-здраво за работа, като всяко дръпване на въжето повдигаше краката ни от пода, след което опъвахме отново заедно по пътя надолу, а Челинджър, който беше най-ниско то всички ни, впрегнал цялата си тежест в изпълнението на задачата, подскачаше нагоре-надолу като някаква гигантска жаба и ръмжеше на всяко дръпване. Това би бил най-удачният момент, в който някой да увековечи с фотография четиримата приключенци, преживели заедно безброй опасности в миналото, на които съдбата бе избрала да поднесе едно толкова върховно изживяване. Трудихме се половин час, като потта се стичаше по лицата ни, а ръцете и краката ни тръпнеха от болезненото усилия. След това излязохме на портика на църквата и се огледахме нетърпеливо по протежение на безмълвните претъпкани улици. Нито звук, нито знак в отговор на нашия призив.

— Няма полза. Никой не е останал — възкликнах аз.

— Нищо повече не можем да направим — каза госпожа Челинджър. — За бога, Джордж, нека се връщаме в Ротърфийлд. Още час в този зловещ, тих Лондон, и ще полудея.

Качихме се в автомобила, без да кажем и дума повече. Лорд Джон го обърна и потеглихме на юг. За нас тази глава сякаш бе приключила. Дори не подозирахме какво ни е било писано в следващата.

Глава шеста

Голямото пробуждане

И сега, наближавам края на това забележително събитие — така несравнимо по важност не само за нашите дребни, лични животи, но и за цялата история на човешкия род. Както казах в началото на разказа си, когато тази история бъде записана, въпросното събитие несъмнено ще се извисява над всички останали, подобно планина сред заобикалящите я по-ниски била. Нашето поколение е било дарено с изключителна съдба, след като е било избрано да преживее нещо толкова невероятно. Колко дълго ще траят последиците от него — това само бъдещето може да покаже. Колкото до мен, спокойно мога да заявя, че нещата никога повече няма да бъдат същите. Човек никога не може да осъзнае колко безпомощен и неосведомен е, нито че е подкрепян от невидима ръка, преди тя за миг да го стисне със сила, достатъчна да го смаже. Смъртта беше неизбежна за нас. И вече знаем, че във всеки един момент това може да се случи отново. Зловещото ѝ присъствие хвърля сянка върху живота на всички ни, но кой би отрекъл, че в тази сянка чувството за дълг, за трезвост и отговорност, признателността към значимостта и целите на живота, най-искреният копнеж за развитие и подобрение не са станали толкова истински, че да завладеят цялото ни общество от край до край? Говоря за нещо отвъд различията и догмите. То е по-скоро промяна на перспективата, разместване на усещането ни за пропорционалност, едно ярко осмисляне на факта, че сме незначителни и преходни твари, съществуващи заради благоволението и по милостта на първия студен полъх на неизвестността. Но ако това познание е накарало света да се замисли по-дълбоко, то поне според мен не го е направило по-тъжен. Несъмнено сме съгласни, че по-трезвите и сдържани удоволствия на настоящето са по-смислени, както и по-разумни от шумната, глупашка глъчка, която едно време минаваше за веселие — едно време така неотдавнашно и въпреки това немислимо. Онези празни животи, пропилени в безцелни посещения и посрещане на посетители, в тревоги за огромни и ненужни домакинства, в подреждане и протяжно консумиране на изкусни блюда, сега могат да открият здраве и покой в четенето, музиката, кроткото семейно общуване, което произлиза от едно по-просто и трезво разпределяне на времето. Сега по-здрави и изпълнени с повече удоволствия, те са по-богати отпреди, дори след като са заплатили увеличения дан към общото благо, който така повиши стандарта на живот по тези острови.

Има известен спор по въпроса за точния час на великото пробуждане. Като цяло е постигнато съгласие, че въпреки разминаването според различните часовници, може би е имало различни местни причини, които са повлияли на действието на отровата. Безспорно, във всеки отделен район, съживяването е било на практика едновременно. Множество свидетели твърдят, че в този момент часовникът „Биг Бен“ е показвал шест часа и десет минути. Кралският астроном е отбелязал шест часа и дванайсет минути по Гринуич. От друга страна, Леърд Джонсън, един много способен хроникьор от Източна Англия, е записал точно шест часа и двайсет минути. На Хебридските острови дори е отбелязан седем часът. В нашия случай не може да има каквото и да било съмнение, тъй като в онзи момент аз бях седнал в кабинета на Челинджър, а срещу мен стоеше неговият грижливо поддържан хронометър. Часът беше шест и четвърт.

Огромно униние измъчваше душата ми. Натрупаният ефект от всички ужасяващи гледки, на които бяхме станали свидетели по време на нашето пътешествие, тегнеше над сърцето ми. С моето цветущо здраве и изобилна физическа енергия, за мен беше рядкост да преживявам каквото и да било душевно страдание. Притежавах ирландския талант да откривам капка хумор дори в най-мрачните моменти. Но сега тъмнината беше ужасяваща и несломима. Останалите бяха на долния етаж и правеха планове за бъдещето. Аз седях до отворения прозорец, подпрял брадичката си с ръка, а умът ми беше потънал в унинието на ситуацията. Можехме ли да продължим да живеем? Това беше въпросът, който бях започнал да си задавам. Възможно ли бе да съществуваме в един мъртъв свят? Точно както във физиката по-голямото тяло притегля към себе си по-малкото, нямаше ли да изпитаме могъщо привличане към онази огромна маса на човечеството, която вече бе преминала в неизвестното? Как щеше да дойде краят? Дали със завръщането на отровата? Или Земята щеше да стане необитаема вследствие на зловредните вещества, произведени от повсеместното разлагане? Една групичка побъркани хора сред един мъртъв свят! Размишлявах над тази ужасяваща последна мисъл, когато някакъв слаб шум ме накара да погледна към пътя отдолу. Старият кон от кабриолета се изкачваше по хълма!

В същия миг си дадох сметка, че чувам чуруликането на птичките, някой да кашля на двора отдолу и как целият фонов шум се надига наоколо. И въпреки това помня, че погледът ми беше прикован именно в онзи абсурден, съсухрен кон на пределна възраст. Бавно и с хриптене, той се изкачваше по склона. След това погледът ми се премести върху кочияша, който седеше прегърбен на капрата, и най-накрая върху младия мъж, който се беше подал през прозореца и развълнувано нареждаше нещо. Всички те несъмнено бяха живи!

Всички отново бяха живи! Дали всичко е било заблуда? Беше ли възможно цялата работа с отровния пояс да е била само дълъг сън? За миг слисаният ми ум наистина бе готов да го повярва. След това сведох очи и видях подуващия се мазол на ръката ми, получил се при дърпането на въжето на градската камбана. Значи наистина се беше случило. И въпреки това — ето го сега света, съживен — ето го живота, който с пълна сила отново заливаше планетата. Сега, докато погледът ми се рееше над просторния пейзаж, аз го виждах във всяка една посока — и как се движи, дори по същия начин, както и преди да застине. Ето ги и играчите на голф. Възможно ли беше да довършваха започнатата игра? Да, ето един отстъпва от дупката, а онази групичка ей там се подготвят за удар, спор няма. Жътварите бавно се завръщаха към своята работа. Бавачката плесна едно от децата и след това забута количката обратно нагоре по хълма. Всички безгрижно бяха подели живота си оттам, откъдето го бяха оставили.

Аз изтичах бързо на долния етаж, но вратата на коридора бе отворена и дочух гласовете на събратята си откъм двора и техните шумни изумени възгласи. Как само си стискахме ръцете и се смяхме, когато се събрахме заедно, и как госпожа Челинджър ни разцелува от вълнение, преди най-накрая да се хвърли в мечешките обятия на своя съпруг.

— Но не може просто да са били заспали! — възкликна лорд Джон. — Дявол да го вземе, Челинджър, нали не вярваш, че всички онези хора са спели с изцъклени погледи и вкочанени крайници, с онези ужасни мъртвешки усмивки по лицата си!

— Това може да е било единствено състоянието, наречено каталепсия — отвърна Челинджър. — В миналото е било рядко явление и непрекъснато е било бъркано със смърт. Докато протича, телесната температура спада, дишането изчезва, пулсът е недоловим — в действителност то е смърт, с тази разлика, че е преходна. Дори най-схватливият ум — тук той затвори очи и се усмихна превзето, — трудно би могъл да си представи световна епидемия с подобни мащаби.

— Вие го определяте като каталепсия — отбеляза Съмърли, — но все пак това е просто едно име, и ние знаем за резултатите от нея толкова малко, колкото и за отровата, която я е причинила. В най-добрия случай можем да твърдим, че заразният етер е довел до временна смърт.

Остин седеше превит на две върху стъпалото на автомобила. Бях чул кашлянето му от горния етаж. Той бе стоял мълчаливо, обгърнал главата си с ръце, но сега си шепнеше нещо и оглеждаше колата.

— Дебелоглав младок! — измърмори той. — Не разбира от дума!

— Какво има, Остин?

— Няма масло, сър. Някой е бърникал по автомобила. Сигурно онова младо градинарче, сър.

Лорд Джон гледаше виновно.

— Не знам какво ми става — продължи Остин, като се олюляваше на краката си. — Сигурно ми е прилошало, докато съм го миел с маркуча. Мисля, че си спомням как паднах върху стъпалото. Но се кълна, че имаше масло.

Съвсем сбито на Остин беше разказано какво се бе случило с него и със света. Мистерията около капещото масло също му беше разяснена. Той изслуша с видимо и дълбоко недоверие разказа за това как един аматьор бе шофирал неговия автомобил, а сетне с огромен интерес и няколкото изречения, в които бяха съсредоточени нашите собствени преживявания в спящия град. Помня ясно какво отбеляза той, когато историята приключи.

— Пред „Банк ъф Ингланд“ ли се намирахте, сър?

— Да, Остин.

— С всички онези милиони вътре, докато целият свят е бил заспал?

— Точно така.

— И аз да го изпусна! — измърмори той и свъсено възобнови миенето на автомобила си с маркуча.

Внезапно дочухме хрущене на чакъл под колела. Старият кочияш беше спрял кабриолета точно пред вратата на Челинджър. Видях как младият пътник излиза отвътре. Миг по-късно домашната помощница, която бе така разрошена и смутена, все едно току-що се бе събудила от дълбока дрямка, се появи с един поднос и картичка върху него. Когато я прочете, Челинджър изсумтя свирепо и гъстата му черна коса сякаш се наежи от възмущение.

— Драскач! — изръмжа той.

Сетне добави с осъдителна усмивка:

— Все пак напълно естествено е целият свят да няма търпение да узнае мнението ми след подобно събитие.

— Едва ли неговата задача е точно това — каза Съмърли, — като се има предвид, че беше на пътя в своя кабриолет, още преди кризата да започне.

Погледнах картичката, на която пишеше: „Джеймс Бакстър, кореспондент от Лондон, „Ню Йорк Монитър“.

— Ще го приемете ли? — попитах аз.

— Не.

— О, Джордж! Трябва да се държиш по-мило и съобразително с хората. Със сигурност си научил нещо от всичко, което преживяхме.

Той изпуфтя и поклати отрицателно голямата си, упорита глава.

— Отровна порода! Нали, Малоун? Най-вредният плевел в съвременната цивилизация, послушното оръдие на шарлатанина и спънката в живота на себеуважаващия се човек! Някога да са казали добра дума за мен?

— Някога да сте казали добра дума пред тях? — отговорих аз. — Недейте така, сър, този непознат човек е дошъл специално за да се срещне с вас. Сигурен съм, че няма да се отнесете грубо с него.

— Добре, добре — измърмори той, — елате и говорете вместо мен. Предварително възразявам срещу подобно възмутително нахлуване в личния ми живот.

Той се затътри с мрънкане и сумтене след мен — като ядосан и раздразнителен булдог.

Елегантно облеченият млад американец извади своя бележник и мигновено си дойде на думата.

— Дойдох тук, сър — започна той, — защото нашите читатели в Америка много биха искали да разберат нещо повече за тази опасност, която според вас тегне над света.

— Не ми е известно към момента над света да дебне каквато и да било опасност — рязко отвърна Челинджър.

Репортерът го изгледа, донякъде изненадан от чутото.

— Имам предвид, сър, вероятността светът да навлезе в пояс от отровен етер.

— Към момента не очаквам да ни сполети нещо подобно — каза Челинджър.

Репортерът изглеждаше дори още по-озадачен.

— Вие сте професор Челинджър, нали така? — попита той.

— Да, сър, това е името ми.

— В такъв случай, не разбирам как можете да твърдите, че няма подобна опасност. Позовавам се на собственото ви писмо, публикувано от ваше име в „Лондон Таймс“ тази сутрин.

Беше ред на Челинджър да се учуди.

— Тази сутрин? — каза той. — Тази сутрин не е излизал брой на „Лондон Таймс“.

— Но, сър — каза американецът с нотка на възражение, — не можете да отречете, че „Лондон Таймс“ е всекидневник.

Той извади един брой от джоба си.

— Ето писмото, което имам предвид.

Челинджър се подсмихна и потърка ръце.

— Започвам да разбирам — каза той. — Значи сте прочели това писмо днес сутринта?

— Да, сър.

— И веднага дойдохте да ми вземете интервю?

— Да, сър.

— По пътя насам забелязахте ли нещо необичайно?

— Всъщност, ако трябва да съм честен, хората във вашия край ми се сториха по-ведри и като цяло по-човечни отпреди. Носачът понечи да ми разкаже някаква забавна история, а в тази страна това е напълно ново преживяване за мен.

— Само това?

— Да, сър, доколкото си спомням.

— Добре, тогава в колко часа потеглихте от гара „Виктория“?

Американецът се усмихна.

— Аз дойдох тук, за да интервюирам вас, професоре, но въпросите задавате предимно вие.

— По една случайност това ме интересува. Помните ли точния час?

— Разбира се. В дванайсет и половина.

— И кога пристигнахте?

— В два часа и петнайсет минути.

— И наехте кабриолет?

— Точно така.

— Какво е според вас разстоянието от гарата?

— Предполагам, около две мили.

— И колко време ви отне да стигнете дотук?

— Половин час може би, с този астматик отпред.

— Значи сега би трябвало да е три часът?

— Да, или малко след три.

— Погледнете часовника си.

Американецът го направи и след това изумено вдигна поглед към нас.

— Но как! — извика той. — Часовникът ми е спрял, защото не е навиван дълго време. Този кон със сигурност е счупил всички рекорди. Сега, като се вгледам, слънцето също е доста ниско в небето. Е, тук става нещо, което не разбирам.

— Когато се изкачвахте по хълма, не си ли спомняте да се е случило нещо необичайно?

— Май си спомням, че по едно време страшно ми се доспа. Сега се сещам, че исках да кажа нещо на кочияша, но не успях да му привлека вниманието. Вероятно е било заради горещината, но за кратко се почувствах замаян. Нищо повече.

— Така е и с целия човешки род — обърна се към мен Челинджър. — Всички за кратко са се почувствали замаяни. Все още никой от тях няма представа какво се е случило. Всички те ще подхванат наново работата си, точно както Остин се зае със своя маркуч или играчът на голф продължи към следващата дупка. Вашият редактор, Малоун, ще се захване отново с броя на вестника си и ще остане доста озадачен, когато открие, че един брой липсва. Да, млади ми приятелю — обърна се той към американския репортер, осенен от внезапен пристъп на весела разговорливост, — може да ви се стори интересна новината, че светът е изплувал от отровното течение, което се носи като Гълфстрийм из океана от етер. Също така ще ви бъде от полза да се информирате, че днес не е петък, двайсет и седми август, ами събота, двайсет и осми август, и че в продължение на двайсет и осем часа сте били в безсъзнание на хълма Ротърфийлд.

И както би се изразил моят американски колега, точно тук мога да сложа край на този разказ. Той представлява, както може би ви е известно, просто един по-пълен вариант на статията, която излезе в понеделник в „Дейли Газет“ — една статия, която бе световнопризната за най-великата журналистическа находка на всички времена и която доведе до продажбата на не по-малко от три милиона и половина броя на вестника. Още пазя онези великолепни заглавия, окачени в рамка на стената в кабинета ми:

ДВАЙСЕТ И ОСЕМ ЧАСА СВЕТОВНА КОМА

НЕЧУВАНО СЪБИТИЕ

ЧЕЛИНДЖЪР СЕ ОКАЗВА ПРАВ

НАШИЯТ КОРЕСПОНДЕНТ ОЦЕЛЯВА

ЗАВЛАДЯВАЩ РАЗКАЗ

СТАЯТА С КИСЛОРОДА

НЕОБИКНОВЕНО ПЪТУВАНЕ С АВТОМОБИЛ

МЪРТВИЯТ ЛОНДОН

ПО СЛЕДИТЕ НА ИЗГУБЕНОТО ВРЕМЕ

ОГРОМЕН БРОЙ ПОЖАРИ И ЖЕРТВИ

ЩЕ СЕ ПОВТОРИ ЛИ?

Под този величествен списък от заглавия беше публикуван репортаж в размер на девет вестникарски колонки и половина, в които бе отразена първата, последната и единствена гледна точка за този ден от историята на планетата — описана по най-добрия начин, на който е способен един наблюдател в продължение на един особено дълъг ден от собствения си живот. Челинджър и Съмърли публикуваха съвместен научен труд по темата, но на мен се падна да осведомя широката публика. Несъмнено спокойно мога да запея Nunc dimittis. Та какво друго предстои на един журналист след подобно нещо освен падение!

Но нека не завършвам със сензационни заглавия и един скромен личен триумф. Вместо това нека цитирам звучните слова, с които най-големият сред всекидневниците завърши своята уводна статия — една статия, до която може би вечно ще се допитва всеки мислещ човек.

„Доказана беше вечната общоизвестна истина — написа „Таймс“, — че нашият човешки род е немощен пред безбрежните потайни сили, които ни заобикалят. От старите пророци и от учените на нашето време до нас достигна едно и също послание и предупреждение. Но както всички често преговаряни истини, с времето тази беше загубила част от своята непосредственост и убедителност. Нужен беше урок, едно истинско преживяване, което да я затвърди. Тъкмо от това благотворно, но ужасяващо изпитание изплуваме сега с умове, все още вцепенени от внезапността на удара, и души, смирени от осъзнаването на собствените ни ограничения и безсилие. Светът е заплатил пагубна цена в името на този урок. Все още нямаме никаква представа за пълните мащаби на катастрофата, но разрухата от пожарите в Ню Йорк, Ню Орлийнс и Брайтън сама по себе си представлява една от най-големите трагедии в историята на човешкия род. Когато докладът за железопътните и плавателните произшествия бъде завършен, той ще представлява едно мрачно четиво, макар някои доказателства да сочат, че в огромен брой от случаите водачите на влаковете и параходите са успели да изключат своите двигатели, преди да отстъпят пред отровата. Но обективните загуби, били те и огромни — както човешки животи, така и материални блага — не са най-важното, с което следва днес да занимаваме умовете си. С времето всичко това може да бъде забравено. Но онова, което ще помним и което ще продължава да владее мислите ни, е това разкритие за възможностите на Вселената и доказателството колко точно тесен е пътят на нашето материално съществуване и какви бездни може би зеят от двете му страни. Сериозността и смирението стоят в основата на чувствата, които изпитваме днес. Нека върху тях съградим един по-честен и почтителен род, който на свой ред да построи един по-достоен храм на нашето съществуване.“

Информация за текста:

Издание:

Arthur Conan Doyle

The Poison belt

Copyright © 1913 by Arthur Conan Doyle

Артър Конан Дойл

Отровният пояс

Английска

Първо издание

© Зорница Русева, превод от английски

© Живко Петров, дизайнер на корицата

Отговорен редактор: Благой Д. Иванов

Редактор и коректор: Ива Колева

Предпечатна подготовка: Петър Дамянов

© Сиела Норма АД, 2020

ISBN 978-954-28-3109-9

Content

Артър Конан Дойл
Отровният пояс
Професор Челинджър #2

Глава първа Размиването на линиите

Глава втора Приливът на смъртта

Глава трета Потопени

Глава четвърта Дневник на умиращия

Глава пета Мъртвият свят

Глава шеста Голямото пробуждане

Информация за текста: