Пиърс Сара

Санаториумът

Сара Пиърс

Санаториумът

На моето семейство

„Оn nоus аррrend а vivreе quand le vie est раssее.“

(Учат ни да живеем, когато животът е свършил.)

Мишел дьо Монтен

„Обичам ограниченията. Те ми дават утеха.“

Жозеф Диран, френски архитект и интериорен дизайнер

Пролог

Януари 2015 г.

По пода са пръснати хирургични инструменти, нашарени от ръждиви петна, счупени шишета, бурканчета, както и издраскана рамка на инвалидна количка. До стената се вижда прегънат на две скъсан дюшек, покрит с жълти като жлъчка петна.

Увил плътно ръка около куфарчето, Даниел Льометр усети разтърсваща вълна на погнуса, като че ли времето бе обсебило душата на сградата, а на нейно място е останало нещо гнило. Тръгва бързо по коридора, а стъпките му отекват по плочките на пода.

Гледай вратата. Не се обръщай назад.

Но разлагащите се предмети сякаш продължават да придърпват погледа му. Не е необходимо голямо усилие, за да си представи хората, които са били настанявани тук и са кашляли до полуда.

Дори му се стори, че долавя миризмата на миналото във въздуха, усеща се острият, парлив аромат на химични вещества от старите операционни зали.

Даниел стигна до средата на коридора и спря.

Видя някакво движение в стаята отсреща, някакво тъмно, разкривено, неясно петно. Стомахът му се сви. Застана неподвижно и се втренчи. Очите му обходиха предметите в полусенките на стаята — купчина листове, разпръснати по пода, извити тръбички на кислороден апарат, счупена рамка на легло, увиснали, протрити ремъци.

Кожата му настръхна от напрежение, но не се случи нищо. Сградата сякаш бе застинала в мъртва тишина.

Даниел въздъхна тежко и отново тръгна.

Не ставай глупав, мислеше си. Уморен си. Твърде много късни нощи и ранни утрини.

Стигна до външната врата и я отвори. Вятърът виеше сърдито и я блъскаше напред-назад. Пристъпи напред и го заслепи порив от ледени снежинки, но изпита облекчение, че вече е навън.

Санаториумът го изнервяше. Въпреки че знаеше в какво ще се превърне сградата, защото скицира всяка врата, прозорец и електрически ключ за осветление на бъдещия хотел, в момента Даниел не можеше да потисне усещането за онова, което е представлявала преди. Той погледна нагоре и помисли, че и отвън не е по-добре. Скучната правоъгълна форма е посипана със сняг и се руши, занемарена е. Балконите, перилата и дългата веранда са порутени, започнали са да гният. Няколко прозореца все още са непокътнати, но повечето са заковани с дъски, грозни правоъгълници на фасадата.

Даниел се замисли за контраста с дома му във Вьове, с изглед към езерото. Съвременен, подобен на жилищен блок, а дизайнът разчита предимно на стъкло, за да не скрива панорамните гледки към водата. На покрива има тераса, а отпред — малък пристан.

Даниел проектира всичко.

С образа на дома идва и лицето на Жо, съпругата му. Току-що се е върнала от работа и в главата й все още се въртят идеи за рекламни бюджети, инструктажи, но вече събира децата да подготвят домашните си.

Той си я представи в кухнята, как готви вечеря. Кестенявата й коса пада над лицето й, докато сръчно реже и кълца. Ще бъде нещо бързо — спагети, риба, нещо на тиган. Никой от двамата не е добър точно в тази работа.

Мисълта му действа окуражаващо, но само за момент. Докато прекоси паркинга, Даниел усети първите тръпки на притеснение за пътуването до дома си.

До санаториума не се стига лесно, дори когато времето е хубаво. Разположен е на изолирано място, високо в планината. Изборът не е случаен, защото трябва да пази пациентите с туберкулоза далеч от смога в градовете и да държи настрана останалото население. Но отдалечеността означава също и че пътят към санаториума е кошмарен, поредица от остри завои, прорязващи гъста елхова гора. Докато пътуваше тази сутрин, едва виждаше самия път. Снежинките се удряха в предното стъкло като ледени бели стрелички и видимостта бе не повече от няколко метра.

Даниел се приближи до колата, но кракът му се закачи в нещо — останки от плакат, засипан до половината със сняг. Буквите са грубовати, изписани в червено.

NON АUХ ТRАVАUХ!!!

Не на строителните работи!!!

Даниел ядосано го стъпка. Протестиращите бяха тук миналата седмица, повече от петдесет души. Крещяха и размахваха ярките безвкусни плакати в лицето му. Снимаха сцената с мобилни телефони и я споделяха в социалните мрежи.

Това беше само една от безкрайните битки, които трябваше да се водят, за да се осъществи проектът. Хората твърдяха, че искат прогрес и франковете на туристите, но когато се стигна до реалното строителство, се противопоставиха.

Даниел знаеше защо. Хората не обичат победителите. Така му каза веднъж баща му и това беше вярно. В началото местните жители се гордееха, одобряваха малките му успехи — търговския център в Сион, жилищния блок в Сиер с изглед към Рона, — но Даниел стана твърде важна клечка и с твърде много успехи, стана личност.

Имаше чувството, че в техните очи е взел дела си от баницата и сега се лакоми за още. Само на трийсет и три години, а бизнесът му в архитектурата процъфтява — офиси в Сион, Лозана и Женева. Планира още един в Цюрих.

Същото беше и с Лукас, строителния предприемач и един от най-старите му приятели. На трийсет и пет, а вече притежаваше три забележителни хотела.

Значи така — мразеха ги заради успеха им.

А този проект беше последният гвоздей в ковчега на омразата. Атакуваха ги по всякакви начини — тролове в интернет, имейли, писма до офиса, възражения срещу планирането.

Първо нападнаха него. В местни блогове и социални мрежи започнаха да се разпространяват слухове, че бизнесът му едва оцелява. След това се заловиха с Лукас, подобни истории, които той лесно отхвърли, но остана една.

И това безпокоеше Даниел повече, отколкото искаше да си го признае.

Слухове за подкупи и корупция.

Даниел се опита да говори с Лукас по въпроса, но приятелят му прекрати разговора. Мисълта все още го глождеше и не му даваше покой, както и толкова други неща в този проект, но той я прогони. Трябва да се съсредоточи върху крайния резултат. Този хотел ще бетонира репутацията му. Предприемчивостта на Лукас и усетът му към детайлите тласнаха Даниел към зрелищно амбициозен дизайн, чийто краен резултат мислеше за невъзможен…

Даниел стигна до колата. Предното стъкло бе затрупано с наскоро навалял сняг, твърде много за чистачките. Ще трябва да го чисти на ръка.

Но докато бъркаше в джоба за ключа, забеляза нещо.

Една гривна лежеше до предната гума.

Даниел се наведе и я взе. Тънка е, направена от мед. Даниел я обърна оттук-оттам и видя редица цифри, гравирани откъм вътрешната страна… Дата?

Намръщи се. Гривната сигурно е на някой, който се е качвал тук днес, иначе снегът щеше да я засипе.

Hо какво е правил човек толкова близо до колата му?

В съзнанието му се мернаха лицата на протестиращите, разгневени, подигравателно ухилени.

Възможно ли е?

Даниел с усилие си пое дъх, дълбоко и дълго, но докато пъхаше гривната в джоба, съзря някакво движение зад снежния хребет, натрупан до стената на паркинга.

Един неясен профил.

Дланите му се изпотиха. Намери електронния ключ на колата и го натисна силно, за да отвори багажника, но замръзна, когато вдигна глава.

Между него и колата имаше някой.

Даниел се втренчи. Умът му трескаво се мъчеше да осмисли онова, което вижда. Как е възможно някой да се приближи толкова бързо до него, без да го забележи?

Човекът бе облечен в черно, нещо покриваше лицето му.

Прилича на противогаз, същата форма, но липсва филтърът отпред. Вместо това от носа до устата се спуска дебел гумен маркуч. Съединител. Маркучът е оребрен и черен и се поклаща, докато човекът пристъпваше от крак на крак.

Ефектът бе ужасяващ. Направо чудовищен. Нещо, изтръгнато от най-тъмните дълбини на подсъзнанието.

Мисли, повтаряше си Даниел. Мисли. Мозъкът му започна да прехвърля различни предположения, за да намери безобидно обяснение. Сигурно е някаква шега, някой от протестиращите се опитва да го уплаши.

После човекът пристъпи към него с отмерено, контролирано движение.

Даниел видя само зловещия уголемен профил на черната гума, която се разпъна върху лицето му, оребрените очертания на маркуча. И после чу дишане — странен, влажен, засмукващ звук, разнасяше се от маската. Като… течни дихания.

Сърцето му се блъсна в гърдите.

— Какво става? — Даниел долови страха в гласа си, треперенето, което се мъчеше да успокои. — Кой си ти? Какво се опитваш да направиш? — по лицето му се стече капка пот.

Сняг, който се топи от топлината на кожата му, или пот? Не можа да определи.

Хайде, овладей се. Това е някакъв тъпанар, който се бъзика. Мини покрай него и се качи в колата.

И тогава, от този ъгъл, Даниел забеляза друга кола. Кола, която не беше тук, когато дойде. Черен пикап „Нисан“.

Хайде, Даниел, размърдай се.

Тялото му остана вцепенено и отказа да се подчини. Можеше само да слуша странното дишане, разнасящо се от маската. Сега е по-силно, по-учестено и по-задъхано.

Приглушено всмукване и после пронизително изсвирване.

Отново и отново.

Човекът се наклони по-близо, държеше нещо в ръката си. Нож ли е? Даниел не можа да види, дебелите ръкавици закриваха по-голямата част от предмета.

Размърдай се, размърдай се.

Даниел успя да се изтласка напред, една стъпка, после втора, но страхът вкорави мускулите му. Той се препъна в снега и десният му крак се плъзна.

Когато се изправи, бе късно. Ръката с ръкавицата запуши устата му, Даниел долови мирис на спарен мухъл от ръкавицата, но и от маската — странна миризма на изгоряла гума, примесена с още нещо…

Нещо познато.

Преди мозъкът му да направи връзката, нещо прободе бедрото му. Пронизваща, остра болка. Мислите му се разсеяха и после съзнанието му се разпиля.

След няколко секунди помръкна.

Изявление в медиите — задържано до полунощ на 5 март 2018 г.

„Лю Соме“

О дьо Плюмашит Кранс-Монтана 3963 Кантон Вале, Швейцария

Петзвезден хотел ще отвори врати в швейцарския курорт

Кранс-Монтана

Разположен на слънчево планинско плато над Кранс-Монтана, високо в швейцарските Алпи, „Лю Соме“ е продукт на въображението на швейцарския строителен предприемач Лукас Карон.

След осемгодишно усилено и старателно планиране и строителство един от най-старите санаториуми в града е готов отново да отвори врати, но като луксозен хотел.

Главната сграда е проектирана в края на XIX век от Пиер Карон, прадядото на Лукас. Прочута е по целия свят като център за лечение на туберкулоза, преди появата на антибиотиците да наложи преобразяването й.

По-късно сградата получава международно признание за новаторската си архитектура и спечелва на Пиер Карон посмъртно швейцарската награда за изкуство през 1942 г.

Съчетаваща изчистени линии с импозантни панорамни прозорци, плоски покриви и недекорирани геометрични форми, един съдия описва сградата като „революционна — проектирана, за да изпълнява функцията си на болница, докато също така създава плавен преход между естествения пейзаж навън и художественото оформление вътре“.

„Време беше да вдъхнем нов живот на тази сграда — каза Лукас Карон. — Бяхме убедени, че с правилната визия можем да създадем хотел, който отдава почит на богатото си минало.“

Под ръководството на швейцарската фирма „Льометр“.

— Устойчива архитектура“ беше събран екип, който да обнови сградата и да добави модерен спа център и център за развлечения.

Изискано реновиран, „Лю Соме“ ще използва иновативно естествени, местни материали като дърво, плочи и камък. Елегантният модерен интериор на хотела не само ще отразява зрелищната гледка отвън, но и ще черпи елементи от миналото, за да създаде нов разказ.

„Това несъмнено ще бъде бисерът в короната на онова, което вече е един от най-красивите курорти в света“ — заяви Филип Фолкем, главен изпълнителен директор на туризма в кантона Вале.

За запитвания от страна на медиите, моля, свържете се с „Леман Пиар“, Лозана.

За общи въпроси и резервации, моля, посетете www. lesommetcransmontana.сh.

1

Ден първи

Януари 2020 г.

Зъбчатата железница от град Сиер, в долината на Кранс-Монтана, представлява идеална вертикална линия нагоре по планинския склон.

Пресичайки затрупани със сняг лозя и селата Вентон, Шерминьон, Молен, Рандон и Блуш, маршрутът, дълъг повече от четири километра, изкачва пътници на повече от деветстотин метра нагоре в планината само за дванайсет минути.

В ненатоварените часове зъбчатата железница обикновено е полупразна. Повечето хора се качват с коли в планината или взимат автобуса. Днес обаче, когато пътищата са задръстени с превозни средства, железницата е пълна.

Елин Уорнър е застанала от лявата страна на претъпкания вагон и гледа тлъстите снежинки, които се събират върху стъклата, покрития с киша под, отрупан с чанти, и дългурестите тийнейджъри, които се блъскат през вратите.

Напрегната е. Забравила е какви са децата на техните години — егоисти, не зачитат никого освен себе си.

Мокър ръкав докосна бузата й. Елин долови мирис на влага, цигари, пържена храна и мускусното цитрусово ухание на евтин одеколон за бръснене. И след това се чу гърлена кашлица, смях.

Група мъже се бутат през вратата и разговарят на висок глас. Нарамили са издути спортни чанти и притискат семейството до нея навътре във вагона. Почти върху нея. Усети допира на нечия ръка и горещия дъх на бира във врата си.

Прониза я паника, сърцето й се люшна.

Никога ли няма да спре?

Измина една година от случая Хейлър, а Елин още мисли за него и го сънува. Буди се нощем между влажните от пот чаршафи, а сънят е жив и образен в главата й — ръката около гърлото й и влажните стени, които се свиват и я затварят.

А после солена вода се плиска пред устата и носа й…

Контролирай се, казва си Елин и полага усилия да прочете графитите по стената на железницата.

Не позволявай паниката да контролира теб!

Очите й танцуват по надрасканите думи, които лъкатушат по метала:

Мишел 2010

ЦЕЛУВКИ XXX

ЕЛЕН И РИК 2016

Елин се стресна, докато проследяваше думите до стъклото. Отражението й… заболя я, докато го гледаше. Слаба е, прекалено е слаба.

Сякаш някой е издълбал и е извадил сърцевината й. Скулите й са остри като кремък и полегатите й синьо-сиви очи са по-големи и по-ясно изразени. Дори разрошената й светлоруса коса и бледият белег над горната устна не смекчават чертите на лицето й.

Елин тренира непрекъснато след смъртта на майка си. Бяга десет километра, пилатес, вдига тежести, кара велосипед по брега между Торки и Ексетър в силния вятър и дъжд.

Твърде много е, но не знае как да спре. Това е всичко, което има; единствената тактика да прогони мислите в главата си.

Елин се обърна, потта защипа врата й. Погледна Уил и се опита да се съсредоточи върху лицето му, познатата сянка на набола брада, непокорните тъмноруси кичури на косата му.

— Уил, горещо ми е…

Лицето му се присвива и Елин вижда зачатъците на бъдещи бръчки по тревожното му изражение, съзвездието от линии около очите, леки бразди на челото.

— Добре ли си?

Тя поклаща глава, в очите й напират сълзи.

— Не се чувствам добре.

Уил тихо я пита:

— За това, или…

Елин знае какво се опитва да каже: Айзак. Да, Айзак, паниката… някак преплетени са, свързани са.

— Не знам — гърлото й е свито. — Все си мисля за поканата, дойде като гръм от ясно небе. Може би идването ми тук е погрешно решение. Трябваше да помисля повече, или поне да говоря с него, преди да ни направи резервация.

— Не е късно, винаги можем да се върнем. Да кажем, че аз имам проблеми в работата — Уил се усмихна и бута с показалец очилата си нагоре по носа. — Това може да е рекорд за най-кратката почивка, но на кого му пука?

Елин положи усилия да отвърне на усмивката му и изпита леко жегване от контраста между преди и сега. Колко лесно прие Уил „новото нормално“.

Сега е точно обратното в сравнение с времето, когато се запознаха. Тогава тя беше във връхната си точка. Или поне така си мисли сега. В разцвета на трийсет и няколко годишния си живот.

Наскоро си купи първия си апартамент, близо до плажа, горния етаж на стара вила във викториански стил. Истинско бижу, но с високи тавани и гледки само към късче море.

Работата вървеше добре — бяха я повишили в детектив сержант и разследваше важен случай. Майка й реагираше добре на първия цикъл химиотерапия, Елин мислеше, че е превъзмогнала смъртта на Сам, но сега…

Животът й се сви и се превърна в нещо, което бе непредвидимо за нея допреди няколко години.

Вратите се затвориха, дебелите стъклени панели се плъзнаха един към друг.

Железницата се раздруса, устреми се нагоре, отдалечавайки се от гарата, и набра скорост.

Елин затвори очи, но това само влоши нещата. Всеки звук и всяко разтърсване е по-силно, докато клепачите й са спуснати.

Тя отвори очи и видя пейзажа — неясни ивици на засипани със сняг лозя, малки дървени вили, магазини…

Главата й се замая.

— Искам да сляза.

— Какво? — Уил се обърна към нея. Опита се да го прикрие, но Елин чу раздразнението в гласа му.

— Трябва да сляза, Уил.

Железницата навлезе в тунел. Потънаха в мрак и някаква жена нададе ентусиазиран възглас.

Елин си пое дъх бавно и внимателно, но изпита чувство за надвиснала опасност. Изведнъж кръвта й сякаш стана лепкава, докато се движеше в нея, и в същото време все едно циркулира стремително навсякъде.

Отново вдиша дълбоко. По-бавно, както се научи. На четири задръж, след това изпусни на седем.

Не е достатъчно, гърлото й се стегна. Дишането й стана повърхностно и учестено. Белите й дробове се бореха отчаяно, опитвайки се да поемат кислород.

— Инхалаторът ти! — подсети я Уил. — Къде е?

Изважда го от джоба и го натиска. Добре. Натиска го отново и чувства, че струята аерозол попада в гърлото й и достига трахеята.

След няколко минути дишането се нормализира.

Но когато главата й се проясни, те бяха още там, в съзнанието й.

Братята й, Айзак, Сам.

Образи, повтарящи се отново и отново.

Елин вижда пухкави детски лица, бузи, осеяни с лунички. Същите раздалечени сини очи, но докато тези на Айзак са студени и изнервящо напрегнати, очите на Сам кипят от енергия, искра, която привлича хората.

Елин примигна, без да може да спре да мисли за последния път, когато видя онези очи — безучастни, безжизнени, и искрата — угаснала.

Тя се обърна към стъклото, но продължи да вижда образите от миналото си — Айзак й се усмихваше с онази позната самодоволна усмивка, вдига ръце, но петте му пръста са облени в кръв.

Елин протяга ръка, но не може да го достигне. Никога няма да може.

2

Хотелският микробус чакаше горе, на малкия паркинг на крайната гара на зъбчатата железница. Боядисан е в лъскаво тъмносиво и върху затъмнените стъкла е размазан сняг.

Долу вляво на вратата видя дискретни букви в сребристо: „лю соме“, малки, някак омаловажаващи, с дребен печатен шрифт.

Елин си позволи да почувства първия пристъп на вълнение. До този момент се изказваше пренебрежително за хотела в разговори с приятели.

Претенциозен.

Повече стил, отколкото съдържание.

Истината е, че Елин внимателно отлепи бележката на Айзак, изпитвайки удоволствие при вида на неотваряната брошура, прокара пръсти по дебелия матиран картон на корицата и се наслади на всяка минималистична страница.

Почувства нещо странно, непозната смесица от вълнение и завист, чувство, че е пропуснала нещо неопределено, нещо, което дори не е съзнавала, че иска.

За разлика от нея Уил беше открито въодушевен и заговори възторжено за архитектурата и дизайна. Той разгледа страниците и после веднага се включи в интернет, за да прочете повече.

Докато ядяха агнешко по мадраски същата вечер, Уил цитира детайли за вътрешния дизайн: „повлиян от Жозеф Диран“… „нов вид минимализъм, отразяващ историята на сградата“… „създаващ разказ“.

Елин винаги се изумяваше от способността му да поглъща такива сложни детайли и факти. Това я караше да се чувства в безопасност и сигурна — уверена, че той знае всички отговори.

— Госпожица Уорнър… Господин Райли?

Елин се обърна. Към тях крачеше висок, жилав мъж, облечен в сиво пухено яке, щамповано със същите сребристи букви: „лю соме“.

— Ние сме — усмихва се Уил.

Непохватно суетене, а после мъжът и Уил едновременно посягат към куфара й, после Уил се отдръпва.

— Добре ли мина пътуването? Откъде идвате? — шофьорът взе куфарите и ги сложи в задната част на микробуса.

Елин погледна Уил, за да запълни празнотите. За нея бе усилие да разговаря за незначителни неща.

— От южен Девън, самолетът излетя навреме… Рядко се случва. Казах на Елин, че швейцарската точност поддържа дисциплината на „ИзиДжет“ — Уил се усмихна, но черните му очи бяха унили, а веждите — повдигнати. — Мамка му! Това прозвуча като клише, нали?

Мъжът се засмя. Това бе методът на Уил с непознати — неутрализира ги със смесица от неподправен ентусиазъм и самоподценяване. Неизменно обезоръжава хората и после ги очарова. Уил улеснява моменти като този, но нали именно това я привлече към него, помисли Елин, докато пристъпваше след него.

Без усилия.

За Уил няма нищо непреодолимо. Не е перчене, просто така работи умът му — бързо накъсва проблема на логични управляеми фрагменти. Списък, проучване, едно-две телефонни обаждания — намира отговорите и решава проблема. За нея, макар и лесни, ежедневните неща са мъчителни и се уголемяват непропорционално.

Ето например това пътуване. Елин беше под напрежение за полета — близостта до други хора на летището и в самолета, вероятността от турбуленция и закъснение.

Изнервяше я дори приготвянето на багажа. Не само факта, че трябва да си купува нови неща, но и въпросите какво да купи — какво ще е времето и кои са най-подходящите търговски марки.

В резултат на това сега всичко й е ново и го чувства ново. Елин пъхна пръст в панталона си и натъпка етикета, дразнеше я и трябваше да го отреже у дома.

Уил просто хвърли нещата си в куфара. Приготви се за по-малко от петнайсет минути, но пак е подходящо облечен — леко протрити туристически ботуши, черно яке „Патагония“, подплатено с пух, малко износени панталони „Норт фейс“.

Различията им някак се допълват. Уил приема нея и недостатъците й и Елин ясно съзнава, че не всеки би го направил, и е благодарна.

Шофьорът отвори вратата със замах и лекота. Елин се качи и хвърли поглед към задната част на микробуса.

Едното семейство от зъбчатата железница вече е тук — две тийнейджърки с лъскави коси, навели глави, гледат нещо на таблет, майката държи списание, бащата, с палец на екрана, превърта изображения на телефона си.

Елин и Уил се настаниха на двете места в средата.

— По-добре ли си? — тихо я попита той.

Микробусът е чист, с кожени седалки. Няма силни, резки гласове, и най-хубавото от всичко е отсъствието на изпотени тела, притиснати до нейното.

Бусът се плъзна напред, зави надясно, подскочи върху неравната земя и излезе от паркинга.

Движеше се бавно, стигнаха до разклон и шофьорът пое надясно. Чистачките на предното стъкло се движеха бързо, за да отхвърлят падащия сняг.

Всичко е наред, докато не навлязоха в първия завой. С бързо движение бусът се наклони, за да тръгне в противоположната посока.

Разтресе се и се изправи хоризонтално, Елин се вцепени.

Край пътя вече няма сняг или дървета, нито дори ивици трева. Шосето се е вкопчило в самия ръб на планината и между Елин и главозамайващия склон към долината долу имаше само тънка метална бариера.

Усети, че Уил се напряга, знаеше, че той ще се опита да замаскира със смях безпокойството си и ще подсвирне тихо с уста.

— По дяволите, не искам да си представям какви ще бъдат шансовете ми, ако карам тук нощем.

— Няма друг избор, това е единственият път до хотела — шофьорът ги погледна в огледалото за обратно виждане. — Някои хора отказаха да дойдат.

— Наистина ли? — Уил сложи ръка на коляното й, стисна го твърде силно и отново се засмя почти насила.

Шофьорът кимна.

— В интернет има форуми на тази тема. Хлапета са качили видеоклипове в „ЮТюб“. Снимали са се как минават по завоите и пищят. На камерата пътят е по-страшен, отколкото в действителност. Но те подават телефоните навън през стъклото и ги насочват към пропастта… — думите му затихнаха, докато той съсредоточено гледаше пътя отпред. — Това е най-лошата отсечка. Щом я минем…

Елин вдигна глава и стомахът й се преобърна. Пътят се е стеснил още повече и сега едва побира микробуса. На цвят е тъмно сиво-бял и на места проблясва лед. С усилие гледа напред, към хоризонта на покритите със сняг зъбери.

След няколко минути пътят се разшири и Уил разхлаби хватката си върху коляното й. Отвори телефона и започна да прави снимки през стъклото. Съсредоточен и сериозен.

Елин се усмихна, трогната от усърдието му. Уил чакаше този момент — гледката към пейзажа и появата на хотела. Знаеше, че по-късно той ще изтегли снимките в лаптопа си, ще ги коригира и разхубави и ще ги сподели с артистичните си приятели.

— От колко време работите за хотела? — пита Уил.

— Малко повече от година.

— Харесва ли ви?

— В сградата и в историята й има нещо, което просто се набива в главата ти — отвърна шофьорът.

— Разгледах го в интернет — прошепна Елин. — Не можах да повярвам колко много пациенти…

— На ваше място не бих мислил твърде много за това — прекъсна я шофьорът. — Ако се ровите в миналото, особено на това място, ще се побъркате, навлезете ли в подробностите… — той присви рамене.

Елин взе шишето с вода, думите му отекнаха в съзнанието й: набива се в главата ти.

Вече се е набило, и си представи брошурата и снимките в интернет.

„Лю Соме“.

Дотам има само още няколко километра.

3

Адел Бург пъхна телефона в джоба си и бутна прахосмукачката през вратата на стая 301, не че всъщност още е 301. „Лю Соме“ е твърде чувствителен на тази тема, тук е отхвърлено всяко алпийско клише — фалшивата фасада и атмосфера на дървена вила в швейцарски стил, „традиционните“ менюта и шаблонното номериране на стаите.

Тази стая, както и другите, е кръстена на връх в планинската верига отсреща.

Бела Тола.

Адел го вижда в момента през огромните прозорци. Ръбестият връх пронизва небето и гледката просто трепти. Това беше и едно от последните изкачвания, които направи Адел, преди да забременее с Габриел през август 2015 година.

Помнеше всичко — слънцето, безоблачното небе, слънчевите очила с неонови рамки, жуленето на сбруята по бедрата й, сивата скала, хладна под пръстите й, загорелите от слънцето крака на Естел високо над нея, изкривени в невъзможна позиция.

Габриел сега е на три години, роди се на следващия юни като резултат от кратък флирт със Стефан, колега студент и любител на планината, по време на уикенд в Шамони. Тогава Адел спря всичко — катеренето, преходите, ученето за степен по бизнес администрация, бурните нощи с приятелите.

Адел обичаше сина си безрезервно и абсолютно, но понякога се мъчеше да си спомни каква беше преди. Какъв бе светът й, преди да рухне и да се пренареди в нещо напълно различно.

Отговорности, тревоги, последни предупреждения за плащане на сметки, трупащи се на бюрото й… Еднообразният ритъм на дните й — сменяне на чаршафи, бърсане на прах, почистване на чужди боклуци.

Адел преглътна с усилие и се наведе да включи прахосмукачката в контакта. Изправи се и се огледа наоколо, няма да й отнеме много време да оцени щетите.

Харесва й да пресмята необходимото време и усилия, това е изкуство, част от процес, който изисква от нея да използва мозъка си.

Очите й се плъзгат по минималистичната обстановка — легло, ниски столове, абстрактни спирали на стената вляво, които се смятат за картини, кашмирени одеяла в пастелни нюанси.

Не е зле.

Тези хора бяха чисти и спретнати, внимателни. Леглото е оправено, сложно подредените завивки в края са недокоснати.

Единствената видима бъркотия са пълните до половина чаши върху нощните шкафчета и черното яке, преметнато на стола в ъгъла. Адел разгледа тъканата емблема на ръкава — „Монклер“, вероятно струва три хиляди франка.

Тя винаги е смятала, че този вид небрежност — премятането на якето на стола, — се дължи на богатството. Същото беше и със стаите. Повечето гости не забелязваха тънкостите и детайлите, които ги правеха изискани — мебелите по поръчка, мраморните бани, дебелите, ръчно тъкани килими.

Адел постоянно се занимаваше с нечии безразсъдно оставени боклуци — изцапани с петна чаршафи, лепкава храна, стъпкана върху килима. Тя дори си представяше гнусния сбръчкан презерватив, който извади от тоалетната миналата седмица.

Мисълта я опари като ожулено. Адел я прогони и пъхна слушалките в ушите си, винаги слуша музика, когато работи, и нагажда задачите си към ритъма.

Любимата й плейлиста е рокендрол от старата школа и хеви метъл. „Гъне енд Роузис“ и Слаш, „Металика“…

Адел се приготви да я включи, но спря. Забеляза някаква промяна навън, леко потъмняване на небето, характерното оловносиво, което предшества силен снеговалеж — злокобно в неизменността си. Снегът вече валеше безмилостно и около табелата на хотела и паркираните отпред коли се образуваха преспи.

В гърдите й запърхаха мънички стрели на тревожност. Ако бурята се усили, Адел може да има проблеми да се върне у дома. Всяка друга вечер това не би имало значение — детегледачката винаги може да я дочака, — но днес Габриел заминава за една седмица при баща си.

Адел трябваше да се върне навреме, за да се сбогува с него, довиждане, което винаги засяда в гърлото й, докато Стефан я гледа с безизразно лице и бърза да хване ръката на Габриел.

Мрачен и ирационален страх я завладяваше всеки път, когато Габриел заминава — страх, че може да не се върне, може да не иска да се върне и че в края на краищата може да реши да живее със Стефан.

И сега Адел виждаше този страх в отражението си в стъклото. Тъмната й коса бе прибрана на висока конска опашка и разкриваше измъчено лице, очите й с форма на бадем бяха присвити от безпокойство. Тя се извърна. Да се виждаш такъв неясен и разкривен, е все едно да гледаш в най-тъмните кътчета на душата си.

Адел отново понечи да натисне „плей“, когато с периферното си зрение съзря нещо върху парапета на балкона.

Нещо малко, което блестеше в снега.

Изпълнена с любопитство, тя отвори вратата.

Мразовит въздух изпълни стаята заедно с малки снежинки. Адел се приближи до парапета и взе предмета.

Гривна.

Обърна я и видя, че е направена от мед, като онези, които хората носят срещу артрит. На вътрешната страна бяха гравирани мънички цифри.

Сигурно е на някой от гостите на хотела, трябва да я сложи на нощното шкафче, за да я видят, когато дойдат.

Затвори вратата и се върна в стаята. Остави гривната върху най-близкото нощно шкафче и отново погледна към растящите преспи край балкона.

Ако закъснее, Стефан няма да я чака. Ще завари притихнал апартамент и празнота, която ще я погълне, чак докато Габриел се върне у дома.

4

— Елин, идваш ли…

Последната дума на Уил бе заглушена от плющенето на знамето, което се развя от поривите на вятъра.

Тлъсти снежинки се сипят от небето и падат по лицето й. Стомахът й се сви. Въпреки присъствието на Уил и хотела отпред, Елин бе поразена от това усамотение — абсолютна отдалеченост. Пътуването от града продължи повече от час и половина, с всяка изминала минута криволичещият път ги отвеждаше все по-нависоко в планината и Елин не можеше да се отърси от засилващото се чувство на безпокойство.

Пътуването продължи по-дълго и заради снега, но тя все още не можеше да потисне усещането колко са далеч от цивилизацията. Видя само гъсти дървета, сняг и сенчестата грамада на планината, която някак застрашително се извисява.

— Елин, идваш ли? — Уил тръгна, влачеше куфарите им по снега към входа на хотела.

Кимна, стиснала дръжката на чантата си. Докато стои пред хотела, Елин усети нещо много странно — раздвижване във въздуха, особен смут, който нямаше нищо общо с падащия сняг.

Огледа наоколо, алеята за коли и паркингът са безлюдни.

Няма никой.

Всички пътници от зъбчатата железница са влезли вътре.

Сградата, мисли Елин, докато оглежда грамадната бяла постройка. Колкото повече я гледа, толкова повече напрежение чувства.

Не го забеляза в брошурата, която изпрати Айзак, защото снимките бяха направени от разстояние и се фокусираха върху зрелищния фон — покрити със сняг върхове и гора от заскрежени ели.

Снимките не показваха самата сграда и колко безпощадна изглежда всъщност.

Няма съмнение какво е била. В архитектурата й има нещо брутално клинично, институция в изчистени линии, неумолими правоъгълни плоскости и фасади, модернистичен равен покрив. Навсякъде е стъкло — главозамайващо, цели стени от стъкло, които позволяват да виждаш вътре.

Елин пристъпи напред. Все пак нещо противоречи на това усещане за клиника, детайли, които не се виждаха в брошурата — парапети с дърворезба и балкони, красива дървена веранда на приземния етаж.

Това е аномалия. Напрежението й се засили. Противопоставянето е смразяващо, сблъсък между институцията и красотата.

Вероятно е умишлено. Когато са проектирали сградата, сложният дизайн е бил опит да се прикрие факта, че това не е място, където човек идва да се забавлява.

Било е място, където хората се борели със заболяването и умирали.

Сега има логика в това, че брат й ще празнува годежа си тук.

Това място, също като Айзак, е фасада.

Прикрива какво всъщност има зад фасадата.

5

Мамка му, мърмореше Адел, докато въртеше ключа в ключалката. Защо не отключва? Винаги става така, когато бърза…

Вратата на съблекалнята се отвори и нахлу студен въздух. Адел трепна и изпусна ключовете.

— Добре ли си?

Позна гласа — Мат, светлорус швед, един от множеството чужденци, които хотелът наема. Работи на бара и е с прекалено високо самочувствие. Бледозелени очи, които първо те оглеждат набързо, а после проникват право в теб.

— Да — Адел клекна и взе връзката с ключове. — Бързам, това е всичко. Тази седмица Габриел ще бъде с баща си. Исках да се върна и да му кажа довиждане — най-после успя да отключи шкафчето и извади чантата и палтото си.

— Току-що съобщиха, че спират зъбчатата железница — Мат пъхна ключа си в шкафчето. — Няма да работи до утре сутринта.

Адел погледна през прозореца. Бурята бушува и вятърът брули хотела.

— Ами автобусите?

— Все още се движат, но ще са претъпкани.

Той е прав. Адел прехапа устни и погледна часовника си.

Трябва да е в долината след един час. Ако побърза, може и да успее.

Каза довиждане на Мат и излезе през страничната врата. Потрепери, стъписана от силата на вятъра, навява ледени топчета в лицето и очите й, бузите й щипят от студа.

Вдигна шала до носа и тръгна по пътечката към предната страна на хотела.

Краката й затъват в снега на всяка крачка, снегът започва да прониква през тънката кожа на ботушите й. Идиотка! Можеше да си обуе дебели ботуши.

Внимателно отбягвайки по-големите снежни преспи, Адел продължи да върви. Усети, че телефонът й вибрира в джоба, извади го и видя съобщение от Стефан: Тръгвам от работа. До скоро.

Работа.

Думата предизвиква познатото горчиво негодувание. Адел се мрази.

Знае, че няма смисъл да гадае какво би могло да бъде — изкачване по кариерната стълбица, съпътстваща заплата, пътувания…

Колкото и да се мъчи да намери оправдания и да се примири, пределно ясно е, че тя трябва да прави жертви, не Стефан. Той не трябваше да се отказва от плановете си, когато се роди Габриел, нито от следването си в колежа. Завърши с отличие и веднага си намери работа в мултинационална компания във Вьове, в бранд мениджмънта. Стефан беше високо ценен и се справяше добре. И печелеше още по-добре.

Приятелката му работи в същата компания и взима също толкова внушителна заплата. Лизи не е наперена, но изисканите й скъпи дрехи и самочувствие говорят сами по себе си.

Адел може да понесе това — дребнава, глупава завист, нищо повече но я тревожи потенциалното въздействие върху Габриел.

Адел знае, че не след дълго Габриел ще започне да забелязва разликата.

Страхуваше се, че той ще я гледа пренебрежително, че ще възприеме нея и онова, което може да му даде, като по-долнокачествено от онова, което може да му осигури Стефан.

Адел знаеше, че е глупаво да разсъждава какво ще стане в бъдеще, защото в момента всичко, което Габриел обича, не е свързано с пари. Той обича да се гушка и да му четат книжки, преди да заспи. Обича горещ шоколад с бита сметана, обича игрите с деца на пясъчника, обича да се пързаля с шейна.

Припомни си екскурзията миналата седмица. Двамата се пързаляха с шейната и набраха толкова много инерция, че изгубиха контрол върху управлението и се блъснаха в оградата в подножието на хълма. Габриел се озова прострян върху нея, като се смееше истерично.

Споменът мигновено приспа опасенията й. Стегни се, Адел, после пристъпи встрани, за да избегне паднал клон. Престани да мислиш най-лошото.

И тогава усети някакъв натиск върху глезена.

Закачи ли се? Друг клон?

Погледна надолу и се смрази. Около глезена й бе увита ръка в ръкавица.

После рязко движение я дръпна назад.

Адел падна по лице в мекия пухкав сняг.

Мънички ледени частици изпълниха устата и очите й.

6

Белите висулки, които висят от тавана, напомниха на Елин примка на палач.

Жиците са толкова дълги, че криволичат няколко метра. Кабелът е увиснал в средата, преди да продължи по-нататък, а самият полилей не е нищо повече от плетеница от жици, които образуват модернистичен клуп.

Това несъмнено е ужасно скъпо, художествена изява, която Елин не разбира, но както и да го погледнеш, странно е да го има на рецепцията на хотел.

Нещо толкова зловещо в пространство, което би трябвало да е приветливо.

Останалото не е много по-приятно за окото — кожени столове, наредени около тясна дървена маса, голяма плоча от сив камък за бюро на рецепцията. Дори картината над камината е мрачна — спирали от сива и черна боя, гневно размазани върху платното.

— Какво мислиш? — Елин сръгва с лакът Уил. — Мечтата на архитекта?

Тя винаги може да познае какво ще каже той по-късно: авангардна архитектура, предизвикваща емоции, завладяваща.

Елин е запаметила тези думи, защото за нея съдържат някаква поезия. Начинът, по който Уил говори за архитектурата и как открива цялото това чудо в тухлите и мазилката, разкрива много за мисленето и чувствата му.

— Много ми харесва. Сгради като тази са оказали огромно влияние върху архитектурата на двайсетия век. Характерните особености, които хората свързват с модернизма, са използвани за пръв път в санаториуми — Уил млъкна и се вгледа в изражението й. — На теб не ти харесва, нали?

— Не знам, струва ми се студена. Клинична. Такова голямо пространство, а малко неща. Няколко стола и маса.

— Това е нарочно — в думите му долови леко напрежение. Уил е разочарован, че тя не го е разбрала веднага. — Белите стени, дървото, естествените материали… Това е реверанс към първоначалния дизайн на санаториума.

— Тогава искат атмосферата да е стерилна, така ли? — струва й се странно, че някой умишлено би проектирал нещо, лишено от топлина и уют.

— Било е въпрос на хигиена, но също така са мислели, че варосването помага за внасяне на „вътрешна чистота“ — той изобрази кавички с пръсти. — Тогавашните архитекти експериментирали с дизайна, за да влияят на начина, по който се чувстват хората. Сграда като тази е използвана като медицински инструмент сама по себе си и дизайнът е трябвало да помогне на пациентите да се възстановят.

— Ами всичкото това стъкло? Не съм сигурна, че би ми помогнало.

Елин поглежда през огромния прозорец към снега, който се сипе яростно. Преспите пълзят покрай рамката, стъклото едва ли е преграда между нея и външния свят. Въпреки топлината, която се излъчва от огъня в камината, потреперва.

Уил проследява погледа й.

— Навремето са мислели, че естествената светлина и панорамните гледки са лечебни.

— Може би.

Елин погледна покрай него и очите й се спряха на малка стъклена кутия, увиснала от тавана на тънка метална жица.

Като се приближи, видя малко сребърно шише вътре, отдолу — няколко думи на френски и на английски.

СRАСНОIR — ПЛЮВАЛНИК.

Обикновено се използва от пациенти, за да се нажали разпространението на инфекция.

Елин направи знак на Уил да се приближи.

— Казваш ми, че това не е странно? Виси тук като някаква художествена инсталация?

— Цялото това място е инсталация — той докосна ръката й и тонът му омекна. — Но не става дума за това, нали? Нервна си, защото ще го видиш отново.

Елин кимна и вдъхна познатото, успокояващо ухание на одеколона му — пиперлив босилек и мащерка, лека опушеност.

— Изминаха близо четири години, Уил, нещата се променят. Вече нямам представа какъв е той.

— Знам. Но не мисли прекалено много за това. Остави миналото в миналото. Дошла си тук и това е ново начало, не само с Айзак, но и със случая Хейлър. Време е да теглиш чертата, Елин.

За Уил е толкова лесно. Като архитект, за него всеки ден е незапълнена страница. Винаги започва отначало и създава нещо ново.

Именно това качество я порази, когато се запознаха. Колко свеж изглежда. Неуморен, изпълнен с енергия и ентусиазъм. Тя се запита дали някога е срещала някой като Уил — кипящ от оптимизъм и развълнуван от живота. Развълнуван от всяко едно дребно нещо.

В деня, когато се запознаха, Елин тичаше за здраве. Смяната й беше свършила, прекара я предимно зад бюрото, преглеждайки доклади, и реши да потича по крайбрежната пътека от апартамента си в Торън към Бриксам. Лесни десет километра дотам и обратно.

Спря да направи няколко упражнения на крайбрежната алея над плажа и забеляза Уил до стената. Около него се виеше пушек, увиснал в неподвижния солен въздух.

Печеше на скара риба, чушки и пиле, което миришеше на кимион и кориандър.

Елин веднага усети, че я гледа. След минута и нещо Уил я повика и се пошегува. Някакво клише. Изглежда, на мен ми е по-лесно, отколкото на вас. Тя се засмя и двамата се заприказваха.

Елин веднага усети привличане. Във външния му вид имаше нещо необичайно сложно, което едновременно я плашеше и вълнуваше.

Разрошена тъмноруса коса, черни слънчеви очила в скандинавски стил, тъмносиня риза с къси ръкави, закопчана догоре.

Елин обикновено не харесва такъв тип мъже.

Всичко придоби логика, когато й разказа какво работи — архитект, и в подробности. Очите му блестяха, докато говореше. Бил директор по дизайна и специалните му интереси са застрояване и обновление на крайбрежието.

Той посочи новия ресторант и жилищен комплекс на крайморския булевард — блестяща сграда, подобна на закотвен круизен кораб, която Елин знаеше, че е известна и е спечелила награди. Уил сподели, че обича фъстъчено масло, музеи, сърфинг и кока-кола. Тя се изненада с каква лекота общуват. Нямаше я обичайната неловкост при среща между непознати.

Елин знаеше, че е така, защото Уил е напълно спокоен и уверен в себе си. Не й се налагаше да го разгадава — той беше като отворена книга и тя, на свой ред, също се отвори пред него, не го беше правила отдавна.

Двамата си размениха телефонните номера и Уил й се обади същата вечер, после на следващата. Нямаше притеснения, нямаше игрички, задаваше въпроси — взискателни въпроси за полицията, политиката на силите на реда и нейния опит.

Елин скоро остана с убеждението, че Уил не я вижда по начина, по който тя винаги се е възприемала. Ефектът беше зашеметяващ и я накара да си пожелае да отговори на очакванията му, или поне на представата му за нея.

С него правеше нови неща — ходеше на изложби, в музеи, подземни винени барове на кея на Ексетър. Разговаряха за изкуство и музика, обсъждаха идеи. Купуваха скъпи, богато илюстровани книги и наистина ги четяха. Планираха екскурзии през уикендите, без да се суетят много.

Тя не беше свикнала с нищо от това.

Досега животът й бе лишен от културни събития. Събота вечер гледаше телевизия и четеше булевардни списания. Готвеше къри. Ходеше в кръчмата…

Но знаеше, че така няма да продължи много и че ще се появи истинската Елин, самотницата, затворената в себе си, саможивата. Онази, на която й е по-лесно да тича, отколкото да разкрие картите си пред Уил.

Ядосваше се колко лековато се е отнесла към всичко през онези няколко месеца, когато нещата вървяха чудесно. Ако знаеше, че балансът е толкова крехък и всеки момент може да бъде нарушен, щеше да държи нещата по-здраво.

След няколко седмици всичко се промени и се превърна в неуправляем водовъртеж. Терапията на майка й престана да действа и Елин се сдоби с нова шефка и предизвикателен случай. Когато е под напрежение, Елин се затваряше в себе си и отказваше да сподели чувствата си.

Тя веднага усети, че нещо във взаимоотношенията с Уил се промени. Онова, в което се беше превърнала, не беше достатъчно за Уил, и не беше логично.

Отначало той, изглежда, нямаше нищо против границите, които тя наложи върху връзката им — че се нуждае от личното си пространство и независимостта си и че понякога вечер иска да бъде сама. А вече чувстваше, че Уил дискретно я подлага на проверка, работна вечер в заведение, ваканция с приятели, повече нощи, в които тя да пренощува в дома му.

Елин усещаше, че ако не получи онова, което винаги беше искал от нея, ще поиска нещо друго в замяна — друга част от нея, която тя не му е предложила още. Обвързаност. Сигурност.

Уил искаше животът им да се преплете.

Кулминацията дойде преди шест месеца. В техния любим тайландски ресторант Уил я попита какво ще каже двамата да се изнесат от домовете си и да заживеят заедно в ново жилище.

Срещаме се от две години, Елин, не е неразумно.

Тя отказа, измисли някакво оправдание, но знаеше, че търпението му няма да продължи вечно. Трябваше да вземе решение. Времето изтичаше.

— Елс…

Елин се обърна и затаи дъх. Айзак бе тук.

7

Обзе я страх и Адел запълзя на колене.

Хватката върху глезена й отслабна, чу изсумтяване, после трескаво шумолене.

Значи някой я е дебнал в мрака, чакал е да я спъне.

Главата й се изпълни с въпроси, но Адел ги прогони. Трябва да се измъкне, да избяга.

Изтласка се напред, изправи се на крака и хукна. Не смее да погледне назад.

Мисли, Адел, мисли.

Връщането в хотела е безсмислено, тя ще трябва да изрови пропуска си, когато стигне до вратата, а това ще отнеме много време. Ще я настигнат.

Ако успее да се добере до дърветата и гъстата тъмна гора, може би ще се изплъзне. Побягна с всички сили нагоре по малкия склон, водещ към редицата дървета, и чу стъпки и дишане зад гърба си.

Може би тук има предимство — познава пътеката, вървяла е по нея през лятото. Пътеката се вие лениво през гората, пресичайки потоци, които текат надолу по склона и носят в долината разтопената вода от глетчера.

От главната пътека се отклоняват няколко по-малки пътеки за планинско каране на велосипеди през лятото.

Адел ще се отклони и ще побегне по някоя от тях. Ще се опита да се отскубне от нападателя.

Хуква по пътеката, във вените й бушува адреналин, ботушите й затъват в снега, гърдите й се повдигат и отпускат и дишането й е бързо и неравномерно, но усеща, че се измъква. Вече не чува стъпки.

След двайсетина метра Адел привежда в действие плана си. Стрелва се наляво, шмугва се сред малка група ели и потъва в сенките. По гърба й се стича пот. Не смее да диша и затаява дъх.

Ами ако нападателят види стъпките й в снега? Дано неравната снежна покривка, натрупана в преспи около скали и паднали клони, да ги е прикрила.

След това Адел чува меки, равномерни, тупкащи стъпки на бягащ човек, който разритва снега. Връща се, хуква по главната пътека и после по малката пътечка вдясно. Хвърля поглед назад, за да види кой я преследва, но очите й откриват само дървета и сняг. Гората е твърде гъста.

Адел отблъсква с ръце клоните от пътя си и внимателно се движи между дърветата. Изведнъж се вцепенява, съзира внезапно движение вляво и очите й се стрелват натам.

Един мармот изскача от преспа сняг, отърсва козината, разпръсква няколко бели снежинки, спира се, поглежда я и после побягва между дърветата.

Още едно движение… Още един звук…

Приглушено кашляне.

По дяволите. Открита е.

Мислите й препускат.

Хижата… онази, която хотелът използва за склад. Адел е сигурна, че хижата е точно отдолу, успоредно на пътеката. Ако успее да измине още няколко метра, може да се скрие там. Може би ще е заключена, но има вероятност…

Някой диша.

Успокой се, казва си Адел. Сега си близо.

Адел се промъква назад.

Тишина.

Тръгва бавно надолу по склона. Внимава и следи за движение в пролуките между дърветата, но няма нищо, само гора и сняг.

Адел тихо ругае под нос. Явно се е качила твърде високо, твърде нагоре от първата пътека. Тази пътека е друга…

В очите й парят сълзи. Заради снега е, затова направи грешка. Снегът е затрупал обичайните ориентири — познатите скали, пънове и полянки. Ще трябва да се върне на главната пътека, обратно по пътя, по който дойде.

Адел чува приглушеното изпукване на прекършена вейка и рязко се обръща.

Пред нея е висока фигура. Няма лице.

Адел примигва, сълзите замъгляват зрението й, мисли си, че това е сън и избърсва очи. Да, може би е полегнала на леглото в последната стая и е заспала…

Когато зрението й се прояснява, Адел вижда, че не е сън, нито халюцинация.

Човекът е безлик, защото носи маска.

Отстрани прилича на хирургична маска — тънки ремъци, които разполовяват бузата, опънати на главата, но отпред… противогаз, мисли Адел, и я обзема леден страх, докато гледа широкия оребрен маркуч, спускащ се от носа до устата.

Странен противогаз…

Огромен и напълно закрива лицето.

Човекът пристъпва към нея. Адел усеща, че краката й се подкосяват, не може да бяга повече.

8

Сгреших, мисли си Елин. Не трябваше да идвам тук.

Айзак пристъпва крачка напред, поколебава се и накрая я притегля в прегръдките си.

През тялото й минава вълна. Косата му е в лицето й, по-дългите тъмни кичури се спускат почти до брадичката й. Айзак ухае различно — на тютюн и непознат сапун.

Елин прехапва устни и затваря очи. Твърде късно, в съзнанието й нахлуват образи.

Блестящо море, изпъстрено с бели гребени на вълни. Вода и водорасли се плискат в червени кофи. Чайки, които кряскат.

Айзак се отдръпва и я поглежда. В очите му се вижда странна смесица от чувства.

Обич? Страх? Невъзможно е да се определи. Елин вече не може да разгадава изражението му. Времето е замъглило интуитивната й преценка за него. Мисълта я жегва, той е единственият член на семейството, който й е останал, а част от него й е непозната.

Айзак се прокашля, вдига пръсти към клепача и се почесва в ъгълчето, близо до слъзния канал. Познат жест, той има екзема, обостряше се от време на време през детството, активираха я различни фактори — топлина, синтетични дрехи, стрес.

— Видяхме, че от зъбчатата железница слизат хора. Лори беше убедена, че няма да успеете да се качите на тази, но аз исках да проверя.

— Хванахме по-ранния влак — насилва се да изрече Елин и поглежда зад него. — Къде е Лори?

— Наложи се да отиде да говори с шефа си за партито. Няма да се бави — Айзак се обръща към Уил. — Радвам се, че най-после се запознахме, друже — той стиска силно ръката му и после се навежда към него и го тупва по гърба.

Две-три сърдечни потупвания. Грубоват жест, но въпреки това, изпълнен с властност. Изкусно нахлуване в телесното пространство на Уил, равносилно е на поемане на контрол.

Уил не го съзнава и с открито лице се усмихва.

— И на мен ми е приятно да се запознаем, и поздравления! Голяма новина…

— И аз мога да кажа същото. Направил си невъзможното…

Уил се колебае, изпълнен с несигурност.

— Какво имаш предвид?

— Елин — Айзак кимва към нея.

Настъпва мълчание. Уил прави онова, което прави винаги, когато се чувства заплашен — дръпва рамене назад, за да разшири гърдите и вдишването, и вирва брадичка.

По бузите му пълзи руменина. Изчервяването не му е присъщо, защото Уил никога не се смущава, но от друга страна, Айзак винаги успява да изкара от равновесие хората. Да ги изнерви.

— Успял си да заковеш сестра ми — смехът на Айзак разцепва тишината. — Мислех, че това никога няма да се случи. Имам предвид, че тя винаги е била енигма.

Шегата е клише и те се смеят, но Елин знае какво прави Айзак. Показва й, че все още я познава и може да прочете мислите й. Показва й кой командва.

— И аз мога да кажа същото за теб — отвръща тя, но веднага съжалява за думите си.

Реакцията й е закъсняла, по-креслива и по-чувствителна, и не попада в целта. Елин отмества поглед встрани. Вратът й пламти.

Уил сменя темата.

— А вие кога дойдохте?

— Преди няколко дни. Щяхме да караме ски, но затвориха лифтовете — Айзак посочва снежната вихрушка навън. — Така е, откакто пристигнахме.

Ски. Елин помни, че той е добър в карането на ски, една година във Франция, преди да се дипломира, и после по време на ваканции. Айзак постига всичко по трудния начин — работи, спестява и после пак работи. На никой от двамата не им беше лесно. Нямаха наследство или родителски фонд, от който да теглят пари.

Айзак изглежда в добра форма, мисли Елин, докато оглежда очертанията на яките му мускули, които изпъват ризата му. Силен е. Също като нея, лицето му е по-слабо и чертите по-ясно изразени, и има нови бръчки, но сините му очи са непроменени — големи и напрегнати. Непроницаеми.

Съучениците му биха казали, че той не се е променил. Все още е леко брадясал и разчорлен. Вечното инди момче барабанист.

— Кога ще дойдат другите за купона?

— След няколко дни — Айзак пристъпва от крак на крак. — Решихме, че ще е хубаво вие да дойдете първи. Парти преди годежа, малко време за семейството — той протяга ръка и леко докосва колието на Елин. — Още го носиш?

Тя трепва и инстинктивно увива пръсти около изящния сребърен медальон.

— Е, какво ще кажете за това място? — Айзак дръпва ръката си и показва. — Хотелът.

Елин се вцепенява. Познава този тон, той иска реакция. Фактът, че сградата е била санаториум, преднамереният минимализъм… Айзак иска Елин да я намира за неудобна.

— Фантастичен е. Уникален! — тя отмята косата от лицето си и осъзнава колко е къса. Това е нещо ново, след като почина майка й.

— А Уил? Мнението на архитекта?

Уил отново е в познати води и употребява всички думи, които е предсказала Елин, и още — свеж, добре изпълнен, идеална умереност. Докато той говори, Елин наблюдава Айзак.

Част от него не се е променила. Вниманието му вече е разсеяно и погледът му едва забележимо се отмества към нея. Един-единствен мимолетен поглед, но съдържа толкова много. Айзак показва, че Уил му е скучен, че знае, че Елин го съзнава, и дори по-лошо — че знае, че Уил не е схванал как точно стоят нещата.

Айзак го превъзхожда.

След няколко минути Уил се обръща:

— Елин, попитах Айзак за предложението.

— Да, аз… — отговаря тя, но няма възможност да довърши изречението.

Чува се глас:

— Функционален… така бих го описала. Нещо като пръстен в скиорския ми ботуш.

Лори. Усмихва се, леко изчервена. Прегръща вяло Елин, отстъпва назад и поздравява Уил.

Елин забелязва, че Уил оглежда с одобрение Лори и после бързо го прикрива, и я пронизва ревност. Тя е виждала скорошни снимки на Лори, но те не я показват достатъчно добре. Лори има лице, което оживява само когато я видиш в действителност. Чертите й са дръзки и безкомпромисни — черни очи, идеално равно подстриган бретон, който свършва точно над гъстите й, добре очертани вежди.

Променила се е. В нея има уравновесеност и спокойствие, каквито нямаше преди. Лори, която Елин помни, беше поотпусната, с лице без грим, изпълнено с непринудена откритост. Сега чертите й изглеждат контролирани.

Носи дрехи, които аз никога не бих си помислила да облека, мисли си Елин и се опитва да не зяпа артистичния ансамбъл — сиви джинси с висока талия и няколко пласта блузи, на етажи. Най-отгоре е преметната изящно изплетена лимонено зелена вълнена жилетка. На врата й хлабаво е увит шал, също сив. Сребърни гривни обвиват китката й.

— Съжалявам за краткото предизвестие — Лори повдига рамене. — Всичко стана в последната минута.

Това е меко казано. Елин получи поканата само преди месец-пакет и вътре неонова самозалепваща се бележка върху матова, минималистична брошура.

Сгодихме се и ще правим купон. Тук… Стрелка сочеше към брошурата отдолу. Трябва да платите само самолетните си билети. Лори работи в хотела. Обади ми се. Знаеш номера ми. Айзак.

Поканата беше неочаквана. Откакто Айзак замина за Швейцария преди близо четири години, контактите им бяха спорадични в най-добрия случай. Няколко имейла и от време на време телефонно обаждане. Той й съобщаваше късчета информация — че са се събрали с Лори, за работата му като лектор в университета в Лозана, — но това беше всичко. Минаваха месеци, без да се чуят или да си пишат.

Дори погребението на майка им не го накара да се върне. Айзак представи неубедителни извинения: Не мога да оставя работата си. Възникна спешен случай с един студент. Споменът, горчив и болезнен, накара Елин да преглътне с усилие, все едно е вкусила парче жилаво месо, което не може да сдъвче.

Лори я гледа с озадачено изражение.

— Не изглеждаш… — Лори се поколеба и пренареди думите си. — Помня… — тя отново млъква.

— Какво? — пита Елин с леко обиден глас. — Какво помниш?

Лори се усмихва лениво.

— Нищо. Мина цяла вечност, това е всичко.

Уил я поглежда изпитателно. Елин знае защо. Тя не му е казала, че познава Лори. И че двете имат история.

— Питахме се дали искате да вечеряме заедно днес — казва Айзак. — Ако сте уморени, може да отложим вечерята за утре.

— Не, нека бъде днес. В колко часа? — Елин се изчервява, смутена от нетърпението си.

— Към седем и нещо? — Айзак поглежда Лори, която кимва. — А преди това ще ви покажем хотела. Аз…

Той не успява да довърши изречението си. Разнася се силен трясък, звук на строшено стъкло. В стаята нахлува студен въздух. Тихото жужене на разговори спира.

Тишина.

Елин се обръща с разтуптяно сърце. Страничният прозорец се люлее лудешки на пантата. Подът е осеян със стъкла, уголемяваща се локва вода и огромни бели лилии.

Макар Елин да знае, че няма заплаха — вятърът е отворил прозореца и е съборил вазата, — пулсът й все още е учестен и в тялото й приижда адреналин. Ръцете й се свиват и ноктите се впиват в дланта.

Появява се служител, който затваря прозореца и отвежда гостите встрани от парчетата стъкло. Елин отпуска ръце и ги поглежда.

Вижда отпечатъците от нокти на дланта си.

Идеални полумесеци.

9

Бурята навън се засилва, вятърът яростно навява сняг и го блъска в стъклата на прозорците, но това не отвлича вниманието на Лори. Тя е уверена, експедитивна и с лекота ги развежда из хотела. Ресторанта, фоайето, библиотеката, бара.

Още стъкло. Същите голи, бели стени и аскетичен дизайн.

— И накрая, но не на последно място по важност — Лори ги довежда до дъното на коридора и отваря врата. — Спа центърът.

Пространството на рецепцията е огромно. Стената зад бюрото е облицована с грамадни плочи сив мрамор с тъмни жилки. От тавана над рецепционистката виси друга абстрактна инсталация — сложна плетеница от метални жици, украсена с мънички лампи.

Лори прокарва пръсти по едната странична стена.

— Тези всичките са измазани с венецианска декоративна мазилка „Марморино“. Направена е от мраморно брашно и фин хоросан. Ефектът е все едно е велур. Проектирана е да улавя светлината и да се променя с течение на деня. Подобен е на ефекта, който са се опитали да постигнат върху стените на санаториума — те са били матови, за да намалят блясъка заради пациентите, но светли.

Въпреки обширното пространство и високия таван, в помещението е непоносимо топло и въздухът ухае силно на мента и евкалипт. Очите на Елин се стрелкат към ъгъла на стаята. От тавана виси още една стъклена кутия. Вътре има каска с козирка, направена е от месинг. Елин се приближава и прочита текста в кутията.

Пожарникарска каска, приспособена да се използва като тежест за заякване на мускулите на врата.

Айзак проследява погледа й.

— Част от „разказа“ — той изписва кавички с пръсти. — Има ги във всички общи пространства. Артефакти от стария санаториум.

Елин кима смутено.

Лори измърморва нещо на жената на рецепцията и отново се обръща.

— Марго, рецепционистката на спа центъра, ще ви разведе навсякъде по-късно, но аз ще ви покажа басейна — най-важното — гласът й е силен и властен.

Като заместник-управител на хотела Лори явно е свикнала да командва. Елин си я представя как се държи с гостите и персонала. Отговаря на въпроси. Издава инструкции. Докато я наблюдава, обзема я чувство за малоценност. Наистина ли са на едни и същи години? Лори изглежда по-възрастна, зряла, водач. От друга страна обаче, тя винаги е била такава.

Елин помни как се запознаха. Лори беше на осем, дребничка и жилава, с две дебели плитки като въжета, спускащи се на гърба й. Лори инстинктивно знаеше каква е ролята й в живота — командир, човек, който планира, онази, която измисля игри и определя роли. Ти си русалката, аз съм пиратът. Другите деца се съгласяваха, изпълнени с отчаяно желание да участват в играта.

Елин знаеше защо — Лори имаше излъчване, което самата тя така и не успя да постигне. Изобщо не и пукаше.

Лори беше сигурна коя е. В нея имаше нещо категорично, солидност, която я закотвя за света и за която Елин й завиждаше. Елин беше нейна противоположност, притесняваше се твърде много и се суетеше за всяко дребно нещо — твърде тиха ли е? Твърде шумна? Недостатъчно уверена?

Въпреки това различията не им попречиха. Приятелството им беше крепко, ожесточено пазено и от двете, особено от Елин, защото Лори беше първата й истинска приятелка. Първото момиче, което я „грабна“ и не се опита да я промени или да й се присмива, че не е като нея.

А виж как й се отплати, натяква шепнещ глас в главата й. Тя те прие, сприятели се с теб, а ти виж какво направи.

Лори отваря голяма врата вдясно. Елин тръгва след нея и примигва, заслепена от ярката светлина, която озарява пространството. Басейнът е ограден със стъклени стени от всички страни, затова първото нещо, което Елин вижда, не е водата, а въртящият се сняг навън и необятното стоманено сиво небе.

Отвъд стъклото има дървена тераса и няколко външни басейна. Първият, най-близо до стъклото, вдига пара и във въздуха лениво се вият спирали мъгла.

Уил подсвирва между зъби.

— Не очаквах това!

— Удължиха края на сградата, за да разширят максимално гледката — гласът на Лори отеква в помещението. — Всичкото това стъкло е поставено нарочно. Когато времето е хубаво, има гледка към планината на триста и шейсет градуса, и естествената светлина…

— Обясних на Елин за фокуса върху светлината в първия проект — Уил все още гледа навън. — Мислели са, че помага за възстановяването на пациентите, нали?

— Да — Лори се обръща. — Навремето стандартната грижа за болните от туберкулоза била свързана предимно с околната среда. Чист въздух, слънчева светлина. Смятали, че ултравиолетовите лъчи са лечебни и затова извеждали пациентите да седят на балконите и терасите, дори през зимата, за да се пекат на слънце.

Елин се мъчи да възприеме всичко — снега, блещукащата потрепваща вода.

Главозамайващо е. Все още се чувства ужасно незащитена и уязвима и нищо не я отделя от бушуващата навън виелица. Притиска с пръсти слепоочията си и се извръща от стъклото и гъсто сипещия се сняг.

— Ел? Добре ли си? — пита Уил.

— Да, само леко ми се замая главата.

— Вероятно е от надморската височина — казва Лори. — Високо сме за хотел. Повече от две хиляди и двеста метра.

— Не мисля, че е от това — бавно казва Айзак. — Още когато беше малка, отидем ли на ново място, ти се чувстваше некомфортно.

— Айзак, престани — думите й прозвучаха по-остро, отколкото възнамеряваше. — Каква връзка има? Отдавна не съм дете, нали?

Той вдига ръце с дланите напред в знак, че се предава.

— Успокой се, Елин. Аз само… — Айзак поклаща глава.

В гърдите й се надига гняв, докато го гледа. Тази братска загриженост… е преструвка. Елин забеляза мимолетната му усмивка на превъзходство.

Когато бяха деца, той го правеше непрекъснато — намесваше се в разговора и подхвърляше нещо, за да я уязви. Елин помнеше как веднъж на вечеря разказваше на майка си за едно момиче, с което се е сприятелила, а Айзак моментално възрази с нещо пренебрежително и подценяващо: Това не е ли новото момиче? Онази странната, която не дружи с никого и винаги е сама?

Уил хваща ръката й и я стиска.

— Да тръгваме ли?

— Да.

Благодарна, Елин поглежда басейна. Голям е за хотел, дъното и стените са облицовани със същите сиви мраморни плочки с мънички жилки, които проблясват като пламъчета. Във водата се отразяват искрящите, потрепващи като миражи очертания на дърветата вън, отрупани със сняг.

Жена в черен бански костюм плува по дължината на басейна. Мускулестото й тяло е осветено от прожекторите под водата. Крайниците й ритмично разсичат водата в атлетичен кроул.

Айзак се намръщва.

— Това не е ли Сесил?

Лори проследява погледа му и се сковава.

— Сесил? — заинтригувано повтаря Елин.

— Сесил Карон, управителката на хотела — отговаря Лори. Гласът й е напрегнат. — Тя е сестра на собственика. Плува всеки ден, едно време се е състезавала на национално ниво.

— Добра е — отбелязва Елин, смаяна от лекотата и умението, с които плува жената.

— Ти все още ли обичаш да плуваш? — пита Лори, сменяйки темата.

Елин се изчервява и по гърба й плъзва топлина.

Завладява я онзи познат прилив на чувства — смущение, страх, потиснатост.

И докато се обръща, осъзнава, че Айзак не е казал на Лори как са се променили нещата след смъртта на Сам.

Не й е казал нищо.

10

Елин изпитва облекчение, когато излиза от зоната на басейна. Диша тежко и се обляга на стената. Дишането й е затруднено.

Какво й става? Нали трябваше да е почивка, възможност да се отпусне. Ето какъв е недостатъкът да не работи — умът й е едновременно свръх активен и недостатъчно използван.

Но нали аз реших така, мисли тя и си припомня имейла, който получи преди една седмица от шефката, детектив главен инспектор Ана.

Говорих с Джо. Решението ти ми трябва до края на месеца. Целувки.

Две седмици. Две седмици да реши дали иска да сложи край на отпуската си и да се върне на работа.

Елин все още не е отговорила. Не знае как да отговори. Помни последния си разговор с Ана и неудовлетворението и разочарованието в гласа на детектив главния инспектор.

Ти си твърде добър детектив, за да позволиш случилото се да ти въздейства. Елин.

Детектив.

Думата означава твърде много. Не само надежди и мечти, но и кръв, пот и усилена работа — време в униформа, изпити, разпити… Нещо болезнено.

И сега всичко е под въпрос.

Тя прогонва мисълта и тръгва по коридора след Лори. Двама мъже пред тях водят задълбочен разговор.

Лори забавя крачка. Елин забелязва, че с Айзак се споглеждат.

— Кои са тези? — пита тя.

— Служител и собственикът на хотела, Лукас Карон — Лори маха от лицето си несъществуващ косъм, ръката й трепери.

Тя е нервна. Защо?

— Той не беше ли заминал? — измърморва Айзак.

Лори кимва.

— Да, със Сесил, трябваше да се върнат другата седмица.

Уил се е втренчил в единия мъж, русокосия с брадата.

— Значи това е той… Лукас Карон…

Погледът му се задържа на него. Елин го проследява и вижда какво е привлякло интереса му.

Лукас Карон е поразителен. Очевидно властен и важен човек. Шеф.

Висок и атлетичен, но не ръстът му излъчва властност, а позата с широко разкрачени крака и отривисти, експанзивни жестове. Само хора с влияние и пари притежават вътрешната увереност, че имат правото да заемат толкова много пространство.

Туристическите му ботуши и небрежно-елегантните спортни дрехи — сиво пухено яке и планинарски панталони — засилват излъчването му, все едно е визитна картичка — аз съм важен, затова не е необходимо да сигнализирам, че съм такъв.

— Чувал ли си за него? — пита Айзак.

— В света на архитектите се говори за… революционния му стил и подход — Уил се колебае. — Ако не би те затруднило много, добре е да ме запознаеш с него по някое време.

— Сигурен съм, че Лори ще избере подходящ момент, но на твое място бих внимавал — тонът на Айзак е безгрижен. — Той няма голям късмет с архитектите.

— Айзак! — Лори го стрелва с предупредителен поглед.

— Даниел Льометр ли имаш предвид? — пита веднага Уил.

Айзак повдига учудено вежди.

— Знаеш за него?

Уил се усмихва.

— Светът на архитектурата е малък. Все още ли няма новини?

— Нищо — отговаря Лори.

— Какво се е случило? — пита Елин, без да откъсва очи от Лукас Карон.

— Даниел беше главният архитект на хотела. Изчезна безследно във финалните етапи на планирането. Една нощ не се върнал вкъщи. Тръгнал си от обекта следобед и повече никой не го е виждал или чувал. Колата му била на този паркинг, но не открили следа от него. Направо се изпарил — Айзак щракна с пръсти. — Никакви отпечатъци от стъпки, нищо. Така и не откриха чантата, телефона му…

— Беше голяма новина навремето — казва Лори. — Сесил и Лукас познаваха добре Даниел. Били приятели от детинство, Лукас беше покрусен. Случилото се забави проекта за известно време… Хотелът трябваше да отвори през 2017-а, но се отложи с една година.

— Никой ли не знае какво се е случило с Даниел? — пита Уил.

— Имаше различни теории, хората говореха, че имал проблеми с бизнеса си — Айзак вдигна рамене. — Нещо от сорта, че се разраства твърде бързо, парични проблеми…

— Предполагали са, че е избягал?

— Или че…

— Престани, Айзак, стига толкова, той ще чуе — Лори смени темата. — Мисля, че това беше всичко, което можахме да ви покажем в хотела.

— Благодаря, аз… — Елин млъкна и очите й се спряха на вратата до Лори.

Вратата не е като другите в хотела, а богато украсена — дърворезби на ели, оградени с планински върхове.

— Какво е това?

Лори подръпна шала на врата си.

— В миналото е било стая за консултации, сега е затворена. Не се използва от гостите на хотела.

— Празна ли е?

— Не съвсем — Лори отново вдигна ръка към шала си — подръпна го и го оправи. — Там има нещо като архив. Останки от времето, когато сградата е била санаториум. Отначало смятаха да направят малък музей, така че гостите да научат историята на хотела…

— Не са го довършили?

— Отложено е за по-нататък — Лори се поколеба. Елин усети, че преценява нещо наум. Накрая каза: — Ако се интересуваш, може да погледнеш.

Айзак се намръщи.

— Лори, не сега, те вероятно искат да разопаковат багажа си.

— Разбира се — съгласява се Лори. — Тогава някой друг път.

— Не, искам да видя архива. Обичам всичко историческо.

Това е вярно, но Елин чува нотката на предизвикателност в гласа си. Така й въздейства Айзак. Прави я раздразнителна и войнствена.

Уил се скова.

— Елин, току-що пристигнахме, искам да видя стаята и да се настаня.

— Добре, отиди тогава с Айзак. Няма да се бавим.

— Хубаво — намусено отговори той. — Ще се видим горе.

Елин го гледа как тръгва и изпитва безпокойство. Идеята наистина ли е добра? Да си пъхам носа в нещо лично?

— Виж, не си прави труда…

— Няма проблем — усмихва се Лори. — Но те предупреждавам, че вътре е пълна бъркотия. Всичко, което са разчистили преди ремонта… е захвърлено тук.

Тя пъхна ключа в ключалката и отвори вратата.

— Не се шегуваш — измънка Елин.

Стаята бе пълна с медицинско оборудване — аспиратори, бутилки, старомодна инвалидна количка, странни стъклени приспособления. Всичко бе покрито с тънък слой прах.

Наистина е пълен безпорядък. Някои неща са в кашони, други са натрупани на пода. Между тях са пръснати канцеларски материали, картонени кутии и шкафчета.

— Предупредих те — Лори вдига вежда.

— Не е толкова зле, виждала съм и по-лошо.

Например моят дом. Безпорядъкът го е завладял — препълнени шкафове, купчини книги. Дрехи, закачени на крехка метална закачалка, която постоянно пада под твърде голямата тежест. Елин, изглежда, не може да събере желание или енергия да направи нещо по въпроса.

— Интересно е, нали? — Лори я поглежда. — Всичко това… Онова, което е било това място.

Нещо в изражението й се променя. Спокойствието й леко се разклаща и разкрива позната енергия и нетърпение — бегъл щрих от предишната Лори.

Елин изведнъж осъзнава, че не е само бъркотията, а самата стая. Въздухът е натежал от прах… Мънички частици мръсотия, които кръжат. Насилва се да насочи поглед към рафта вдясно и взима една папка. Купчина листове се разпиляват на пода.

— Ще ги събера — Лори пристъпва към нея, но се подхлъзва и залита.

Елин се хвърля и я сграбчва за ръката, за да не падне.

— Разминах се на косъм — Лори се изправя.

— Добре ли си?

— Благодарение на бързата ти реакция.

— Практика — усмихва се Елин. — Мама непрекъснато падаше миналата година. Шегуваше се, че се нуждае от дюшек, не килим.

Гласът й потрепера. Ужасена е от сълзите, които бликват в очите й. Вечно ли ще бъде такава скръбта й? Смущаващо силна и пронизваща?

Лори се вглежда изпитателно в нея.

— Ти ли се грижеше за нея?

— Да, общо взето, през цялото време в последните няколко месеца. И без това бях в отпуск, затова… — Елин се чува, че обяснява, но не достатъчно добре, и се поправя. — Исках да го правя. Имахме и болногледачки, но на мама й харесваше да съм при нея.

— Не знаех — тихо казва Лори.

Елин повдига рамене.

— Радвам се, че го направих.

И това е вярно. Не може да го обясни по-добре. Докато не се случи, тя не знаеше, че е способна на такова голямо търпение и безкористност, но не й беше трудно.

Грижите за майка й като отплата… Елин откри нещо изключително възнаграждаващо в неизменната рутинност на задачите. Нямаше я непредсказуемостта на полицейската работа, дразнещото чувство, че оставяш нещо недовършено.

— Мисля, че е изумително да правиш това за някого. Майка ти… беше прекрасен човек.

Елин примигва стъписано. Ето я пак предишната Лори — изразени с лекота чувства, както дадени, така и получени. Без да иска нищо в замяна.

Тя отваря уста и се приготвя да отговори, но думите засядат в гърлото й. Очите им се срещат и Елин отмества поглед встрани.

Навежда се и събира на купчина падналите листове. Осъзнава, че не са само листове, а има и снимки. Най-горната е натрапчива — редица жени, седнали навън на верандата. Кльощави са, изглеждат болнави, очите им са обърнати към обектива. Всъщност гледат право в нея.

Пациентки, мисли Елин и потреперва от това осезаемо нахлуване на миналото в настоящето, изведнъж съзнава колко малко я разделя от онова, което е било преди.

Внезапно я стяга гърлото. Трудно й е да си поеме дъх, гърдите й се повдигат, белите й дробове сякаш са пълни с течност.

Не изпадай в паника. Не позволявай паниката да те завладее. Не тук. Не пред Лори.

Лори я поглежда изпитателно.

— Нещо не е наред ли?

Елин бърка в джоба си и обхваща с пръсти инхалатора.

— Добре съм — тя го натиска силно и поема аерозола дълбоко в дробовете си. — Астма. Влоши се през последната година и нещо. Мисля, че надморската височина не помага, нито прахта тук.

Лори продължава да я наблюдава.

Това е лъжа, няма нищо общо с астмата. Елин е била на високи места и преди, но не си спомня да се е чувствала така.

Проблемът е това място. Тази сграда.

Тялото й реагира на нещо тук, нещо живо, дишащо, нещо втъкано в ДНК-то на сградата, част от стените и пода.

11

— Те няма да дойдат — Уил разбърква с лъжицата си остатъците от лимоновия мус и поглежда Елин.

Тя се преструва, че не го чува и слага в устата си късче шоколадова торта. Тестото е ронливо и шоколадът е горчив, но вкусът е разочарование — тортата е твърде плътна и напоена със сироп. Елин отмества настрана чинията.

— Елин? — Уил се опитва да привлече погледа й.

Тя поглежда масата. Две тумбести свещи, от които се стича восък, са поставени в керамични чинийки между тях. Шарките на дървото изпъкват на потрепващите пламъци. Върху масата стоят остатъците от вечерята — изпити до половина чаши с вино, кана вода с лед, хлъзгава от конденза, неизменната кошничка с хляб, който Уил винаги отказва да върне.

— Ел? Чуваш ли ме?

— Казахме към седем и нещо.

— Да… — Уил поглежда часовника си. — А вече минава девет. Не мисля, че…

Елин взима телефона си. Няма пропуснати обаждания, нито съобщения.

Лори и Айзак не дойдоха на вечерята. Пронизва я гняв и Елин се упреква: Той не се е променил. Никога няма да се промени. Защо си помислих, че би се променил?

В очите й парят сълзи на отчаяние и смущение. Елин се извръща и се преструва, че оглежда ресторанта. Оживен е, почти всички маси са пълни, чуват се тихи разговори. Вечер не е толкова пуст и празен. Ярката белота на стените е смекчена от огъня в камината и светлината на свещите, но стъклото се набива в очите. Елин го мрази. Ненавижда усещането колко уязвима я кара да се чувства.

Дори вечер прозорците доминират над всичко останало. Минават по цялата дължина на стаята като зейнал сценичен декор и мракът навън се слива със смъртнобледите релефни отражения на хората вътре.

Уил преплита пръсти с нейните.

— Разстроена си, нали? Очакваше нещо… — той се поколебава, — различно.

Елин посяга към каната с вода и налива малко в чашата си.

— Да, но не трябваше. Айзак си е такъв. За него всичко е въпрос на власт. Той изпитва някакво странно удоволствие да знае, че ще се ядосам. Това иска. Реакция.

— Забелязах и друга реакция — внимателно казва Уил. — Лори. Не си ми казвала, че я познаваш.

— Не мислех, че е важно — Елин се вглежда в свещта и потрепването на пламъка. — Беше отдавна. Бяхме деца.

Уил я чака да продължи.

— Майките ни бяха приятелки от училище. Нейната майка се омъжи за швейцарец, с когото се запозна, докато преподаваше английски в Япония. Преместиха се да живеят тук, когато се роди Лори — Елин повдига рамене. — Не ни идваха често на гости. Видях я само три-четири пъти.

Елин омаловажи нещата. От момента, в който пристигнат Лори и майка й Корали, всеки август, натоварени с чанти, Елин и Лори ставаха неразделни. Часове наред плуваха, караха каяк, ходеха на пикник в гората зад плажа и ядяха багети, пълни с меко сирене, и дебели, лепкави парчета джинджифилов кейк.

Когато Лори се върнеше у дома, лятото за Елин свършваше. Тя пишеше дълги писма на приятелката си и й се обаждаше по телефона всяка събота.

Елин обаче знаеше защо разводнява историята — спомените за Лори събуждат спомени за самата нея каквато беше, преди да умре Сам, и не може да не се сблъска с разликата между предишното си аз и онази Елин, в която се превърна.

Има и още нещо. Нещо, което Елин се опита да пренебрегне, откакто е пристигнала в хотела. Вина. Вина за това как се раздели с Лори, колко внезапно посърна и увехна приятелството им.

— Идвала ли си й на гости тук?

Елин поклати глава.

— Мама искаше, но парите не достигаха.

— Не поддържахте ли връзка?

— Не — рязко отговаря тя. — След като Сам почина, всичко замря.

Елин помни писмата, които й изпрати Лори. И после, по-късно, съобщенията по телефона. Елин отговори апатично един-два пъти и после спря. Някак по-лесно й беше да не поддържа връзка. Не само заради спомените, но и защото малко завиждаше. Животът за Лори не се промени. Тя продължи по-нататък.

— Знаеш ли как са се запознали Лори и Айзак?

— Мисля, че чрез социалните мрежи. Той дойде да работи тук… Университетът на Лозана не е далеч от Сиер… където живее Лори. Тя му помогнала да се установи. Мисля си, че Айзак нарочно се е сближил с нея. Знаел е, че ще се ядосам.

— Не му обръщай внимание. Забавлявай се, не му давай онова, което иска. Отпусни се, Елин — Уил се облегна назад на стола си. — Почивката е от полза само ако не позволиш нещо да те тормози.

Елин огледа салона.

— Опитвам се, но това място… В него има нещо странно, нещо зловещо.

— Зловещо? — Уил се усмихна. — Не ти харесва само защото е извън зоната ти на удобство.

Той се шегува само донякъде. Никога не го е казвал, но тя знае, че го дразни липсата й на гъвкавост. Уил не може да я разбере и затова я превръща в нещо забавно.

Елин се усмихва насила.

— Зона на удобство? Я стига, аз съм госпожица Спонтанност… Действам на принципа на моментната прищявка.

— Беше такава — казва сериозно Уил и я поглежда в очите. — Когато се запознахме.

Пръстите й се увиват около чашата.

— Знаеш какво се случи — гласът й трепери. — Знаеш какво преживях миналата година.

— Знам, но не можеш да му позволиш да те съсипе. Случаят Хейлър, майка ти, Сам, това нещо с Айзак, каквото и да е то — допуснала си всичко това да се разрасне в нещо толкова огромно, че поглъща други части на живота ти. Твоят свят… става все по-малък — Уил се усмихва, но насила. — Все още чакам онази къмпинг ваканция, която ми обеща. Купих палатка и всичко…

— Престани — Елин отмества назад стола си и ужасена установява, че гърдите й се повдигат от вълнение.

Пак ще се разплаче. Тук, в ресторанта, пред Уил. Думите му звучат като предупреждение, че той, както и работата й, няма да я чака вечно.

Тя става. Не може да понесе мисълта да изгуби още нещо.

— Елин, успокой се. Само те закачах…

— Не — по гърба и врата й плъзва топлина. — Не мога да го направя, Уил. Не сега, не тук.

12

Човекът се връща. Адел чува ритмичния звук на стъпки и тежкото засмукващо поемане на дъх.

Тя не помръдна и продължи да седи, опряла гръб в стената. Не е помръднала, откакто е тук.

Ослушвай се. Учи. Не хаби енергия.

Изведнъж усети натиск върху ръката си, блъскане настрани. Адел се удари в пода. Движението я разтърси и разпрати вибриращи ударни вълни в рамото и врата й, тя извика и се сви на кълбо.

Затвори очи.

Дръж очите си затворени. Каквото и да става, не ги отваряй.

Адел си повтаря наум мантрата. Няма представа кой е този човек и какво иска от нея, но знае, че чудовищното нещо на лицето му е там, за да я плаши. Знае, че ако се уплаши, е слаба и няма шанс да се върне при Габриел.

Баща й веднъж й каза какво прави страхът на мозъка, първична реакция, която не можеш да контролираш.

Как се наричаше? Онази част на мозъка? Мисли…

Адел помни само, че когато усети заплаха, тази малка част на мозъка взима надмощие над съзнателната мисъл, за да може тялото да насочи цялата си енергия да посрещне заплахата.

Проблемът е, че останалата част на мозъка общо взето се изключва. Мозъчната кора, центърът на разума и преценката се разстройва и затова мисленето кой е най-добрият ход в криза е невъзможно.

Още един звук.

Свистене. Шумолене.

Адел преглъща с усилие. Какво прави човекът?

Мисли, повтаря си тя. Мисли. Все още има време… Стига да не отваряш очи, можеш да се измъкнеш от тази…

И едва когато усети ръцете върху себе си, Адел осъзна, че да затвори очи, е било грешка и че без да съзнава мисленето й е разстроено. Затваряйки очи, тя свърши работата на похитителя и провали шанса си да избяга, колкото и малък да беше.

Да, страхът я беше поразил.

Отначало Адел не го усети. Студът и напрежението вцепениха кожата й, усети само натиск, натиск с върха на пръст върху дясното й бедро.

И едва когато острият метален връх на иглата проникна в мускула, Адел усети притъпена силна болка.

Тя се опита да рита и да пищи. Отвори очи, но не видя нищо. Вече я поглъщаше мрак. Непрогледна тъмнина, която закри всичко.

13

— Моля те, Елин — Уил я настигна и я хвана за ръката. — Върни се!

— Не мога — Елин се олюлява на пети и усеща, че изпада в паника.

— Елин! — той стиска по-силно ръката й. — Ако бягаш всеки път, когато обсъждаме нещо, няма смисъл да бъдем заедно. Ако не можем да споделяме разни неща, не ни свързва нищо. Нямаме истинска връзка.

Тя го поглежда. Лицето му е зачервено и ядосано, но очите му излъчват топлина зад очилата. Елин изпитва прилив на вина. Уил държи на нея, това е всичко. Иска да разговарят и това е нормално за една двойка. Тя трябва да се опита да се държи нормално заради Уил.

Елин кимва и тръгва след него обратно към масата.

Сядат отново и той леко докосва ръката й.

— Искаш ли да говориш за това?

— Да — Елин се поколебава. Не иска пак да започва конфликта, но думите се изплъзват от устата й, преди да успее да ги спре. — Уил, онова, което каза… Грешиш. Наистина се опитвам. Виж ни…

— Опитваше се, но през последните няколко месеца престана. Миналото е като барикада на пътя. Не искаш да напуснеш къщата, освен ако не излезеш да тичаш, и вече не ти харесва да общуваш с хора — той млъква за момент. — Чух те онази нощ, в леглото. Извика името на Сам. Мислех, че превъзмогваш скръбта, Елин, че си по-добре.

Тя се замисля върху думите му. По-добре? Как може да е по-добре? Скръбта й за Сам е заключена в нея, във всяка нейна клетка.

Елин не знае как да реши проблема. Как да отстраниш някого от живота си, когато този човек е нишка, която свързва всяка част от вас двамата?

Тя знае, че за Уил е трудно. Той иска да види напредък, някакъв знак, че тя е превъзмогнала мъката, ако не сега, то поне скоро. Понякога се пита дали Уил не я е възприел като някакъв проект, когато се запознаха, като една от старите му сгради, която се нуждае от обновление. Малко проектиране наново, още един тласък, финалният щрих, и ще бъде лъскава и нова. Само че Елин закъснява с графика, неговият график, и това не му харесва.

— Това ме плаши, Елин. Колко далеч може да стигне? — той я поглежда. — Работата ти… Няма да пазят вечно мястото ти. Знаеш го, нали?

Знам го, иска й се да каже, но вече не съм сигурна дали ще мога да бъда детектив.

Елин все си повтаря, че откриването на истината какво се е случило в деня, когато Сам умря, ще оправи всичко и че тя ще може да продължи по-нататък, но ако не стане така? Ами ако това е новото статукво?

В гърлото й се надига ридание, което излезе като задавено хълцане.

Уил хвана ръката й и я стисна.

— Виж, не трябваше да казвам нищо. И двамата сме уморени — той взима чашата си. — Ти преглежда нещата на майка ти, пътувахме цял ден, а сега и това.

Уил е прав. Последните две вечери тя прегледа вещите на майка си до късно през нощта. Всяко нещо — книги, дрехи, избледнелите фотографии все още в рамки — рояци спомени я оставиха със странно чувство на усамотение, да се носи без посока по течението.

Изминаха шест месеца, откакто тя почина, но скръбта все още е силна.

Уил изпива виното си и заговаря тихо:

— Най-много ме ядосва фактът, че Айзак те е оставил да се грижиш сама за майка си, лечението й, имуществото й, личните й вещи, и сега ти дойде тук заради него, а той играе игрички.

— Знам — раздразнено отговаря Елин. — Но мислех, че този път ще е различно.

Уил повдига вежда.

— Я стига! Айзак би трябвало да иска да дойде, Уил. Не би трябвало да е толкова трудно… пък и той предложи да се срещнем на вечеря.

— Престани. Самонавиваме се, задаваме си въпроси, анализираме прекалено много. Ти каза, че той иска точно това. Нека се насладим на вечерта — Уил взе менюто с напитките и го разгледа. — Коктейл?

Елин се поколеба.

— Прав си. Нека се възползваме възможно най-добре от престоя си тук.

Уил повика сервитьора.

— Един от тези — той посочи с пръст в менюто. — И един от тези.

Коктейлите пристигат и Уил се смее.

— Минималистични като всичко тук.

Прав е. Питиетата са в малки количества, сипани сдържано и семпли. Няма противно синьо или розово, нито пищна украса. Нейното мартини с личи е в мек червеникав оттенък и на ръба на чашата е забито цяло плодче личи. А коктейлът на Уил е почти безцветен.

Елин отпива малка глътка. Сладкият вкус я удря веднага, водката изгаря гърлото й с внезапна топлина. Силна е.

— Искаш ли да опиташ от моето питие? — Уил бута чашата си към нея.

Поглежда я и се усмихва, но някак напрегнато. Сега се преструва, но след няколко питиета ще се смее искрено.

Елин увива пръсти около столчето на чашата и чувства, че гърбът й се освобождава от напрежението. Уил е прав. Тя не може да позволи на Айзак да й въздейства. Освен това не е дошла да гради мостове.

Тук е, за да го накара веднъж завинаги да признае какво е направил.

14

Уил бута вратата и влиза препъвайки се в стаята. Протяга ръка и непохватно се опитва да пъхне електронната карта-ключ в процепа на стената.

Не успява. Пластмасовата карта се огъва и се плъзга покрай целта.

— Дай на мен — Елин се смее, взима картата и внимателно я прокарва през тесния процеп.

Стаята светва. Предметите се очертават релефно на светлината на ярките лампи с форма на прожектори на тавана.

Елин реагира моментално, пронизва я остър хлад. Всичко в стаята я дразни и обтяга нервите й.

Не че стаята е празна — има двойно легло, диван, маса и столове, — но няма нищо от обичайната украса, което да привлече окото — декоративни възглавници, завеси, вази.

Леглото е вградено в стената и стърчи в права линия. Гардеробът също. Под него има странна пролука. До стената има дълъг, нисък диван. Ленената покривка е бяла като стената.

Може би тревожността на Елин говори нещо за самата нея. Тя помни последната си служебна оценка: Елин се бори да се приспособи с промяна. Това може да възпрепятства перспективите за кариерата и…

— Какво има?

Уил изритва обувките си. Устните му се отпускат в крива усмивка. Клепачите му натежават, пиян е, повече, отколкото го е виждала от известно време.

Телефонът е в ръката му. Прозвучава силен звън.

Елин знае какво е — групата с приятелите му от училище в „УотсАп“. Разменят си смешки до скъсване.

Групата на Уил общува по съвсем различен начин от Елин и нейните приятели — не е позволена никаква друга комуникация освен споделяне на шега и кратък отговор. Никакви любезности или чат, само канонада от смешки.

Уил гледа екрана и се усмихва.

— Виж.

Елин прочита съобщението. Няма как да си широко скроен, ако си зле ушит.

Не може да не се засмее. Въпреки че никога не би го признала, повечето шеги всъщност са доста хубави. Хуморът е момчешки, достъпен, какъвто и тя, и Уил не са надраснали и харесват.

Елин поглежда телефона си и въздъхва.

— Айзак все още не се е обадил, няма и съобщение.

Тя хвърля телефона на леглото и притиска с пръсти слепоочията си. Главата й започва да пулсира с притъпен ритъм в основата на черепа.

Взима стъклена чаша, налива минерална вода и отпива голяма глътка.

Водата не отмива вкуса на коктейлите. Вкусът на алкохола става кисел и металически в гърлото й.

— Забрави — усмихва се Уил. — Не разваляй вечерта. Не и сега, когато си се отпуснала.

Елин се сковава, въздействието на алкохола започва да отслабва и тя отново се ядосва.

Уил слага ръка на кръста й, притегля я към себе си и обхваща в шепа хълбока й.

— Може да изживеем романтична първа нощ…

Тя го отблъсква.

— Може би.

Това няма да се случи. Колкото повече се опитва да не мисли за Айзак и забравената вечеря, толкова повече се засилва раздразнението й.

Елин се изпълва с гняв. Първата им вечер, а Айзак им върза тенекия. Никой нормален човек не би го направил. Не би трябвало да е толкова трудно. Еднакво усилие и от двете страни. Общуване.

Залитайки, Елин прекосява стаята, отваря вратата и излиза на балкона. Спирали от млечнобял лед са замръзнали върху дъските.

Тя вдъхва чистия леден въздух.

После още веднъж.

Главата й започва да се прояснява, алкохолната мъгла се разсейва.

— Уил, погледни! — извиква Елин. — Най-после може да видиш гледката.

Облаците се разпръсват и разкриват бледи ивици небе. Мъгливият полукръг на луната хвърля мека светлина върху планинските върхове отсреща.

На пръв поглед е величествена, но колкото повече я гледа Елин, толкова повече осъзнава колко зловеща изглежда — оголени ръбати върхове. Най-високият е извит като нокътя на хищна птица.

Елин потреперва. Замисля се за онова, което й каза Айзак за Даниел Льометр, изчезналия архитект. Няма труп. Няма следи.

Докато гледа навън обаче, тя си мисли, че не е трудно да си представиш как това място поглъща някого без следа.

— Поразително е — казва Уил от прага, — но по-добре влез вътре, блузата ти е тънка. Чувал съм, че пияните хора не усещат студ. Някой ги намира на другия ден полуоблечени, умрели от хипотермия — той поглежда с интерес дървения стол до нея. — Столът е същият като онези, които са използвали навремето в санаториума…

— Много си учен — усмихва се Елин, а после се вцепенява и допира пръст до устните си. Чува нещо — стъпки, хрущене на сняг. Тихо изщракване. Глас, който говори на мелодичен френски.

Елин се навежда през балкона и съзира разрошена черна коса и шал.

Затаява дъх.

Лори.

Лори излиза от рецепцията и тръгва по снега пред хотела. Облечена е в дебело черно пухено яке, разкопчано. Сивият шал все още е на врата й, но е увит хлабаво, стига до кръста й.

Тя спира точно под техния балкон. В ръката си държи цигара и във въздуха се вият тънки ивици дим. Говори на висок глас, бързо, ръкомаха. Мъничката светлина на горящия край на цигарата танцува като светулка на фона на нощното небе.

Елин стои неподвижно. Не смее да помръдне.

Лори се обръща леко. Външната лампа озарява лицето й и острите й черти изпъкват релефно — челюстта, носът, веждите.

Изражението й е ожесточено, очите й са присвити, а устните — леко извити.

Елин не е много добре с френския, но чувството в гласа на Лори е ясно. Раздразнение. Гняв. Няма нищо общо с жената, която Елин видя преди няколко часа.

Елин я гледа като хипнотизирана и осъзнава, че не познава тази нова Лори.

15

Ден втори

Елин долавя апетитен мирис на прясно изпечен хляб, горчиво кафе и солено сирене.

По шведската маса е пълно с кошнички с лъскави кроасани, багети, кифлички, посипани със зрънца сол. Чернокос сервитьор размахва дървени щипци и прехвърля кроасани с шоколад в една празна кошничка. Когато се дръпва встрани, Елин вижда шунка, различни видове салам, пушена сьомга, керамични купи с кисело мляко с каймак.

Стомахът й се преобръща.

— Ето на това му казвам закуска! — Уил потрива ръце.

— Сигурен ли си, че ще се справиш?

Апетитът му е пословичен. След като е карал сърф, той обикновено изяжда две трийсетсантиметрови пици и после завършва с индустриално количество сладолед. Закуската е любимото му ядене за деня — голямото зареждане.

Уил се ухилва и я сръгва с лакът.

— Ти какво ще си вземеш?

— Не съм гладна — Елин взима каната с портокалов сок и налива малко в една чаша. Докато сипва, ръката й потреперва. — По дяволите!

Сокът прави локвичка върху покривката, прилича на течна слънчева светлина, след това попива в плата.

— Слабачка, не те бива да вдигаш тежести — прошепва Уил и се опитва да не се разсмее.

Елин се усмихва и се мъчи да не обръща внимание на тъпата болка в слепоочието. Затова гледа да не пие алкохол. Снощи се постара твърде усилено и изгълта четири коктейла, но вече не ставаше дума за забавление, а за забвение.

Опасно подражание, мислеше си тя. Майка й направи същото, когато Сам умря. Пиеше, за да притъпи болката.

Елин помни дните, когато майка й не излизаше от къщи. Прекарваше часове наред втренчена в плажа, в ръката й изстиваха безброй чаши чай.

Баща й направи обратното. Набирайки скорост, той неотстъпчиво се впусна в друг вид дейност — разчисти стаята на Сам, изнесе всички вестници от къщата, решително изключваше телевизора, когато започнат новините.

Сигурно заминаването му няколко години след смъртта на Сам беше естествено продължение на това. Започна нов живот в Уелс, с нова съпруга и семейство — драстичен начин да продължи по-нататък. На финала — заличаване на миналото.

Елин не можа да избяга, не можа да избяга от думите, от които той положи толкова усилия да се измъкне.

А пък бяха навсякъде — в павилиона за вестници на крайморския булевард, по новините, гърмящи в магазините.

Местно момче се удави. Градът още е в траур след трагичната смърт на Сам Уорнър, на осем години.

Елин бързо прогонва мислите.

— Тук ли са?

Взема чиния и оглежда салона. Колкото и да се опитва да види случилото се в положителна светлина, ще бъде неловко — пропуснатата вечеря, спомена за Лори, ядосана и уязвима.

Уил поглежда над рамото й.

— Не, няма ги.

Той набожда парче салам с вилицата и го слага в чинията си.

Елин изпитва чувство на гадене, дебелите парчета салам са хлъзгави от мазнина и нашарени с кръгчета сланина.

— Ще опитам малко хляб — тя взима обикновена кифличка и пуска с лъжичка в чинията си една-единствена алена капка конфитюр.

После намира свободна маса до прозореца и отпива глътка портокалов сок. Течността е гъста, прясна и парченцата портокал са сочни.

Главата й започва да се прояснява, поглежда навън. Прясно навалял сняг е натрупал високи преспи до прозорците, невъзможно бели на фона на синьото небе. За пръв път снегът изглежда примамлив, не зловещ. Може би предложението на Уил да отидат на разходка не е толкова лоша идея.

Уил идва към нея и носи препълнена чиния.

— Не поглеждай, но Айзак току-що влезе. Самичък е — сяда и прошепва: — Идва насам.

Елин вдига глава, когато брат й се приближава.

— Здравей.

Тя се опитва да говори с безразличие и в главата й се въртят остроумни изречения, но млъква, когато вижда лицето му.

Нещо не е наред, мисли Елин, виждайки разрошената му коса и обезумелия поглед.

— Лори изчезна — тихо казва Айзак и се оглежда наоколо, за да се увери, че никой не го е чул.

— Какво? — пулсът й се учестява.

— Лори изчезна — повтаря Айзак. — Случило се е нещо.

16

Жером Бисе се движи енергично нагоре по тясната пътека зад „Лю Соме“ и навлиза в гората. Става тъмно, пътеката отстъпва място на гъсто растящи ели.

През лятото пък е скалиста и по нея туристите стигат до глетчера, но сега е засипана със сняг. Направо е затрупана.

Жером поглежда нагоре, небето се е изчистило през нощта, сега е бледо, млечносиньо, прорязано от разпокъсани ивици облаци. Това няма да продължи дълго, прогнозата за следващата седмица е мрачна.

След няколко минути Жером намира ритъма — нещо като метроном от щеки и ски. Обзема го въодушевление, обожава да се бъхти по склона. През зимата се качва всяка сутрин преди работа, нагласява будилника да звъни преди разсъмване и поема по пътеката към Аминона.

Това е единственото нещо, което прави горе-долу редовно, обикновено мрази установения ред, напомня му за болницата, за последните дни с баща му. Всеки ден беше мрачен кръговрат на визитации, лекарства, угасване на лампи.

Жером прогонва този спомен. Сега дишането му е затруднено и учестено, ахилесовите сухожилия пламтят.

Изкачването не е лесно, но точно затова го обича. Понякога се пита дали непрекъснатото катерене не е начинът да пропъди чувството, че непрекъснато пада. Днес пак се събуди на разсъмване между влажни чаршафи. Скръб, работа, продължаваща битка за родителски права.

Представя си лицето на бившата си съпруга и очевидното й презрение, докато качва Себастиен в колата.

Жером прогонва и тази мисъл и продължава нагоре.

След няколко минути излиза от гората.

Внезапна светлина се отразява в снега. Сумракът под горския балдахин отстъпва пред светлината на открита котловина. Тук няма растителност, единственото нещо между него и глетчера горе е стената от сив, нагънат варовик. Вълнообразните гънки са посипани със сняг.

Жером спира и се заслушва в дишането си. Дъхът му излиза на малки дрипави облачета. По гърба му се стича пот под термодрехите. Докато чака дишането му да се нормализира, оглежда се наоколо. В долината долу подвижни кранове разполовяват града, гигантски прави ъгли се очертават над кубовидните форми на индустриалното сърце. Ъгловата, сътворена от човека геометрия, коренно различна от дивата пустош тук.

Порив на вятъра опъва якето му и Жером потреперва, сеща се за прогнозата за времето и идващата буря.

Движи се бързо и маха протекторите на ските, тънки ленти, които залепва за основата при изкачване по склонове, после ги сваля, преди да се спусне надолу. Специалната повърхност позволява да се пързаля само напред по снега, не и назад.

Жером сръчно ги навива и ги сгъва така, че да не залепнат, прибира ги в чантата, дръпва ципа и спира.

Някакъв шум. Стъпки?

Той се обръща рязко и оглежда наоколо.

Нищо, никакъв признак на живот.

Отново.

Този път звукът е приглушен.

Жером обръща глава и оглежда по-бавно наоколо. Няма никой. Затаява дъх, но ушите му кънтят от тишината.

Още един звук.

Вероятно идва отгоре…

Погледът му обхожда отвесните голи скали.

Сепва се и сърцето му се блъсва в гърдите.

Колкото повече гледа, толкова повече планината сякаш се движи към него. Снежната покривка е по-дебела, отколкото е била от десетилетия насам, и извисяващите се снежни корнизи и планински хребети вече не му изглеждат познати, а зловещи и чужди…

Жером отмества поглед. Уморен е, четири часа сън прецакват ума ти.

Той се навежда, затяга скиорските обувки и нагласява автоматите на режим спускане. Плъзва се напред и стига до пътеката, която минава успоредно на гората.

В тази част на долината няма лифтове и снегът е дебел, недокосната бяла шир.

Жером започва да завива и във вените му нахлува адреналин. Ските му разпръсват гъсти прахообразни облаци във въздуха.

На половината склон намалява. Отпред има нещо — проблясващо отражение в снега, което не би трябвало да е там.

Парче метал? Трудно е да се каже…

Жером се доближава и спира.

Гривна.

Гладка дъга от метал. Мед.

И тогава съзира нещо друго, прилепнало за някакъв плат, избелял памучен плат. Дъхът му секва в гърлото, когато очите му откриват копче от долната страна… дреха е.

Жером сваля ските. През тялото му минава хладна вълна. С всяка стъпка се препъва в дълбокия пухкав сняг и краката му затъват до колене.

Стига до гривната и приклеква, хваща горната част и дърпа. Няма да излезе лесно. Заклещена е и снегът и ледът просто са я циментирали.

Пъхва ръка в снега и го разравя, доколкото може, опитвайки да разчисти достатъчно пространство, за да разклати някак гривната.

Гривната обаче не помръдва. Жером ще трябва да изрови по-надълбоко заледения сняг. Сваля си едната ръкавица и загребва с пръсти снега.

Не става.

След няколко секунди пръстите му се зачервяват и се сковават. Жером сваля раницата от гърба си и изважда джобния нож, отваря го и започва да разсипа снега, като пробива твърдата повърхност с острието и хвърля настрани твърди кристални бучки.

Така е по-добре.

Още няколко сантиметра и се виждат повече и гривната, и платът.

Вкопчва пръсти в гривната и дръпва силно. Жером рязко полита назад, а платът и гривната излизат заедно с още нещо.

Жером се втренчва вцепенен.

Гърлото му се изпълва с киселина. Изпуска ножа и гривната, дави се и повръща в снега.

17

— Айзак… — започва Елин и гласът й раздира странната тишина. — Ако това е някаква нелепа шега…

Правил е такива неща като дете. За него няма граници, прави всичко възможно, за да предизвика реакция.

— Не е — очите му се приковават в нейните. — Когато се събудих, Лори я нямаше — лицето му е бледо и под очите има тъмнолилави торбички.

— Може да е отишла да плува или в спортната зала — предполага Елин. — Хотелът е огромен, има много места, където може да бъде.

— Проверих, никой не я е виждал. Не й е присъщо да ходи някъде, без да ми каже — Айзак дръпва стол и сяда. — Намерих това близо до нашата врата — той изважда нещо от джоба си и го слага на масата пред Елин.

Колие.

Изящно преплетените златни халкички на верижката се разпиляват върху масата. Елин се вглежда и съзира малката златна буква „Л“ в средата.

— Може да е паднало.

— Виж — настоява Айзак, — верижката е скъсана. Случило се е нещо.

— Какво например?

Завладява я познат прилив на раздразнение. Елин е забравила неумолимото му търсене на внимание и безкрайното въртене от една драма към друга.

— Не знам, но тя би усетила, че верижката се къса и щеше да спре и да я вземе, ако е могла. Колието е подарък от Корали, специално е — Айзак се колебае. — Като колието на Сам за теб…

Ръката на Елин машинално се вдига и докосва медальона. Майка й поръча да го направят няколко години, след като Сам умря — това бе късметлийската му кука за раци, изваяна от сребро.

— Какво искаш да кажеш?

— Лори, изглежда, е бързала толкова много, че не е имала време да вземе колието, или не е могла…

— Може би.

До Айзак се появява сервитьор.

— Кафе?

Айзак кимва отривисто.

— Чисто, моля.

— Вероятно е отишла на разходка — казва Уил, дъвчейки. — Времето се пооправи.

— Може би, но защо не ми е оставила бележка? Нещо не е наред, знам го, Лори не би тръгнала някъде, без да се обади.

Безпокойството му е заразно. Сърцето на Елин също се блъска в гърдите, въпреки че Айзак вероятно реагира прекадено емоционално. Защо предполага, че Лори е изчезнала? Има множество вероятни обяснения къде би могла да е.

После Елин си спомни сцената от снощи. Лори говори по телефона навън, както и ожесточеното, ядосано изражение на лицето й.

— Кога я видя за последно?

— Снощи. Бяхме в леглото и четяхме. Угаси лампата към единайсет.

— Не чу ли нищо през нощта? Някакъв шум?

Уил я поглежда изненадано. Никога не я е виждал такава. В работен режим. И Елин се изненадва. Една година е в отпуск, но рефлексът да задава въпроси и да събира информация все още е жив.

— Нищо — отговаря Айзак.

Сервитьорът се връща с каничка кафе и я слага на масата пред тях. Парата се вие вълнообразно към тавана.

— Виж — казва Елин, — в работата ми непрекъснато се сблъскваме с такива неща. Хората изпадат в паника, защото някой го няма, и се тревожат, защото това не му е присъщо, но обикновено има обяснение — някакъв спешен случай, приятел, нуждаещ се от помощ…

— И тръгват, без да оставят бележка? Без да се обадят? — подигравателно пита Айзак и в тона му прозвучава острота. — Я стига, вие току-що пристигнахте. Имахме планове за днес.

Елин отново се замисля за Лори, която крачеше навън и говореше по телефона и запаленият край на цигарата й танцуваше лудешки в нощта.

— Нямаш представа къде може да е Лори, така ли?

Лицето на Айзак помръква.

— Не.

Той налива кафе в чашата си. Вдигащата пара течност се разплисква отстрани и покапва по масата.

— Взела ли е телефона си? Дрехи? — Елин мисли, че ако това е случай на изчезване, първо трябва да установи дали е спонтанно или планирано.

— Нищо. Нито телефона, нито чантата — Айзак взима салфетка и попива течността. — Елин, дрехите й са в стаята, тоалетните принадлежности… Не е взела нищо. Човек едва ли оставя всичко, ако смята да замине.

— Виж — казва тя, подхождайки внимателно, — понякога хората наистина заминават. И оставят нещата си. Това не е нечувано — Елин се поколебава, без да е сигурна как точно да се изрази. — Айзак, случи ли се нещо снощи?

— Не.

Нещо в интонацията му я кара да се напрегне. Той крие нещо от нея.

— Айзак, моля те, трябва да бъдеш откровен.

Ъгълчето на салфетката е мокро, цветът на кафето — бледо, мътно кафяво.

Айзак кимва.

— Снощи Лори беше разстроена, предположих, че е от стрес, защото те видя отново, но сега си мисля, че е било нещо друго — той се намръщва. — Тя беше унесена, замислена… Приготвях се за вечерята, а Лори излезе от банята и обяви, че няма да дойде, възникнало нещо. Ядосах се и казах, че каквото и да е, трябва да го отложи, защото сме се уговорили да вечеряме заедно с вас.

— Значи си смятал да дойдеш? — Елин се старае гласът й да звучи равнодушно, но отбелязва, че Айзак не се извинява.

— Да, но исках и Лори да дойде — той потърква очи. — Не знам, може би трябваше да дойда сам, но това беше първата ви вечер тук. Скарахме се и нещата ескалираха. Лори е твърдоглава, заинати ли се за нещо…

— Каза ли ти какво смята да прави?

— Не, и това ме вбеси, каза само, че е нещо, свързано с хотела.

— Работа?

— Последните няколко месеца Лори работи непрекъснато — Айзак изпива кафето си и става. Тялото му е напрегнато и свито. — Ще позвъня на приятелите й, семейството и съседите в Сиер. Щом е възможно Лори да замине, без да вземе нещата си, струва си да опитам.

— Сигурен ли си, че не искаш първо да хапнеш нещо?

Айзак не отговаря, вече е тръгнал.

Уил изчаква, докато Айзак се отдалечи, и поглежда Елин.

— Ти каза, че това пътуване няма да бъде гладко — думите са изречени лековато, но тя долавя напрежението, Уил разрязва парче сьомга в чинията си.

— Лори вероятно е в хотела, Уил. Скарали са се с Айзак и тя може би пие кафе в някой тъмен ъгъл на салона и се крие.

— Ти така ли би постъпила с мен? — Уил пъха в устата си розово парче сьомга. Лицето му е безизразно. — Ще ме накажеш, като се криеш?

— Уил, не се шегувай.

Той се усмихва.

— Съжалявам — следва дълго мълчание. — Мисля си, че е твърде рано, не е ли така? Твърде рано е Айзак да заявява, че се е случило нещо.

— Ами снощи? Лори говореше по телефона пред нашата стая. Ако е изчезнала, може да има връзка.

Думите й увисват без отговор, Елин се упреква, защото това е предположение, не знаят нищо. Но е напомняне защо не би трябвало да работи, не е готова. Тези догадки и прибързани заключения са погрешни.

— Елин, той вече те изнерви — Уил прехапва устни.

— И какво предлагаш да направя? Да не обръщам внимание на думите му? — Елин стиска по-силно чашата с портокаловия сок и връхчетата на пръстите й побеляват.

— Не, но мисля, че това са глупости. Спречкали са се и сега ти понасяш удара.

Не отговаря. Вдига глава и вижда Айзак на вратата, гледа го как излиза, силуета му, големите крачки, леко кривите му крака. Походката му е толкова позната, че Елин изпитва болка, връхлитат я спомени, като мехурчета, които свободно изскачат на повърхността.

Небе, бягащи облаци, черни птици, прелитащи като стрели…

И после кръв, винаги кръв.

Уил я поглежда.

— Не знам дали го съзнаваш, но изглеждаш по един определен начин, когато видиш Айзак.

— По определен начин? — сърцето й пулсира в ушите.

— Уплашена — Уил отмества чинията си. — Всеки път, когато го видиш, изглеждаш уплашена.

18

Жером избърсва уста с опакото на ръката, обръща се и се насилва отново да погледне зловещата находка в снега. Киселините парят гърлото му.

Под гривната има кост, изкривена е в нечовешки ъгъл.

Той сменя позата и едва успява да си поеме дъх. По челото му избиват капчици пот.

През последните години имаше няколко подобни открития. Глобалното затопляне принуждава глетчерите да се топят и се показват трупове на хора, изчезнали преди десетилетия.

Само преди няколко години беше намерена съпружеска двойка върху глетчер близо до Чандолин, повече от седемдесет и пет години след изчезването им. Паднали в дълбока пропаст.

Дни наред във вестниците и по интернет имаше снимки — потресаващи и натрапчиви, въпреки изминалите години. Протрита кожена чанта, бутилка вино, черни ботуши със старомодни, грубовато зачукани подметки.

Жером онемя от смайване не само заради онова, което разкриваха снимките за един забравен начин на живот, но и поради величието и неотменимостта на онова, което представляват — един завършек. Представяше си семейството и потомците, които най-после можеха да скърбят.

Жером плъзна поглед по-надолу. Под гривната видя ръчен часовник. Скъп. Широка, позлатена каишка, голям лъскав циферблат, жлеб с инкрустирани мънички диаманти.

От вътрешната страна на каишката са гравирани думи. Жером се вглежда по-отблизо.

Даниел Льометр.

Жером отскача назад. Изчезналият архитект.

Отваря джоба си, изважда телефона и набира 117. По челото му пак избива пот.

19

— Айзак — Елин чуква на вратата. — Айзак, аз съм — гърдите й тръпнат от горещина. Мериносовият пуловер, който е облякла, е за навън, не е за вътре.

Вратата се отваря. Лицето на Айзак е зачервено и на петна.

— Извинявай, че не ти се обадих по-рано — колебливо казва Елин. — Уил искаше да отидем на разходка след закуската — тя се насилва да се усмихне. — Не стигнахме далеч, снегът е твърде дълбок.

На лицето му нещо се променя — проблясък на някакво чувство, — който обаче преминава толкова бързо, че Елин не можа да го определи. Същото беше и когато бяха деца. Елин гази във водата, влачейки крака, и се пита какви мисли минават през главата му.

Той се обръща и се връща в стаята.

— Айзак, може ли да вляза? — нелепо е, че го пита, но е невъзможно да каже дали той я иска там.

— Да — отговаря троснато Айзак.

Елин влиза и забелязва туристическите му ботуши на пода. Мокри са и черните връзки са напоени с вода и покрити с парченца лед.

— И ти ли си бил навън?

Айзак крачи покрай прозореца.

— Току-що се върнах.

Елин не казва нищо, стъписана е от бързината на говора му. Вижда се, че е нервен, френетичните движения, зачервеното лице.

Айзак изпада в паника.

— Какво прави?

— Търсих Лори горе, към гората. Помислих, че е излязла навън и е паднала — чертите на лицето му остават напрегнати. — Опитах всичко друго. Претърсих хотела и двора. Обадих се на приятели, семейството, съседите й. Никой не я чувал и виждал.

Елин го поглежда и я завладява чувството, сякаш я притискат твърде силно. Движенията му, краченето напред-назад изведнъж изглеждат пресилени.

— И?

— Нищо. Няма и следа. И никой не я е чувал. Току-що се обадих на полицията.

— Вече? — тя се опитва да запази безучастно изражение.

Той кимва.

— Беше безполезно. Казаха, че не е изчезнала от достатъчно дълго време, за да започнат официално разследване. Ако нямало следа, че е отишла на разходка в планината или да кара ски и не е в беда, тогава да оставим случая засега. Знам, че я няма отскоро, но тази работа не ми харесва. Ако е добре, защо не ми се обади досега?

— Не знам — Елин пристъпва по-навътре в стаята. — Може би… — и млъква.

Стъклото.

Стъклото отново я обсебва. Стаята на Айзак гледа към гората, теренът е див — гъста стена от покрити със сняг ели, издигаща се към планината.

Очите й се стрелкат между дърветата. Въпреки че клоните са обсипани със сняг, цялостната й представа е за нещо тъмно и непристъпно.

Елин чувства, че сърцето й бие по-бързо, преглъща с усилие и осъзнава, че не може да контролира реакцията си.

Защо реагирам така? Тази интуитивна реакция, всяка клетка в тялото ми е отвратена от онова, което е пред мен.

Айзак проследява погледа й, лицето му остава безизразно.

— Лори мрази гората, казва, че е идеално прикритие за някой, който гледа вътре. Ние не го виждаме, но той ни вижда. Прозорците, светлината… вижда ни ясно.

— Престани — колкото повече гледа, толкова по-изкривен става образът, сякаш дърветата се множат пред очите й.

— Добре ли си? — Айзак продължава да я гледа изпитателно. — Да.

— Не получаваш вече панически…

— Не — прекъсва го тя и компенсира с шумна, пресилена прозявка, а после оглежда стаята.

Същото разположение като в нейната, но на стената са окачени по-големи и по-колоритни картини и меките мебели са в по-млечен оттенък на сиво. Очите й се спират на детайлите — лаптоп, телевизор, неотворени бутилки минерална вода. По пода са пръснати дрехи и обувки. Обувките на Лори — чифт морскосини маратонки „Ню Балънс“, протрити туристически ботуши, велурени гуменки.

Всъщност повечето неща са на Лори. Бижутата на нощното шкафче, шал с цвят на дървесен мъх, преметнат на вратата на гардероба, тубичка крем за лице с отворено капаче.

Елин поглежда леглото. Там се вижда присъствието на Айзак — лек отпечатък от тялото му на чаршафа, юрган, усукан на хлабав възел. Той спеше така и като дете. И двамата спяха така. Сякаш леглото не може да побере енергията им. Елин вече не спи така. Онази енергия я напусна преди месеци.

Погледът й се отмества към наклонена купчина книги върху едното нощно шкафче. Френски. Едната е разгърната с кориците нагоре и гръбчето й е прегънато в средата. Елин осъзнава, че Айзак е прав, има някакво усещане за преустановени жизнени процеси, сякаш Лори е отишла да закуси. Не изглежда като умишлено решение да замине.

— Къде е телефонът й?

— Телефонът? — пита Айзак и я поглежда.

Елин се вцепенява, нещо в тона му я пронизва.

— Само се опитвам да помогна.

Той се усмихва насила, но през лицето му отново минава сянка, която изчезва, преди Елин да разбере значението й.

— Ето го — Айзак изважда телефон от джоба си, въвежда парола и й го подава. — Прегледах го. Няма нищо особено.

Елин поглежда екрана. Телефонът е почти напълно зареден, свързан със същата мрежа, която откри нейният телефон, щом кацнаха в Женева — „Суиском“. Преглежда списъка с обажданията, последното е от вчера през деня. Някой на име Жозеф. Как е възможно? Елин чу, че Лори говори по телефона вечерта. Защо не е вписано обаждането?

Айзак поглежда над рамото й, дъхът му е неудобно горещ на врата й.

— Това е братовчед й.

— Познаваш ли всички тук?

— Разбира се. Приятели, както казах. И в електронната й поща няма нищо — той отстъпва назад и лицето му се изчервява. — Не исках да гледам, но…

— Ами лаптопът й?

— Нищо — Айзак го взима от бюрото и й го дава. — Синхронизиран е с телефона. Електронната поща също. Всичко друго изглежда са работни материали.

Елин сяда на ръба на леглото и преглежда работния плот, запаметените документи и историята на търсенията в интернет. Айзак е прав. Всичко изглежда свързано с работата на Лори. Няма нищо очевидно притеснително.

Тя оставя лаптопа на бюрото и се отправя към банята. Айзак тръгва след нея. Около умивалника са разпръснати гримове — пудри за лице, овлажняващ крем. На пода са захвърлени няколко усукани хавлии. Върху лавицата над умивалника стои отворена бяла платнена тоалетна чантичка.

Елин преравя съдържанието й и открива розови пинсети с големи щипци, кола маска на ленти, четка за руж, компактен, оцветен хидратиращ крем и спирала за мигли. Тампони в страничен джоб с дръпнат цип, антихистамини и блистер ибупрофен.

Елин затваря чантичката, изпитвайки прокрадващо се чувство на безпокойство. Лори не би оставила тези неща. Ако е смятала да отиде някъде и ако поне малко е като Елин, тази тоалетна чантичка е спасителен пояс, част от ежедневните й доспехи.

Тя се обръща и се приготвя да каже нещо, когато в отражението на огледалото вижда, че Айзак грабва нещо от лавицата и го пъха в джоба си.

Елин го наблюдава неподвижна. Той се обръща и се усмихва. Не е забелязал, че го е видяла.

Бързо, но не достатъчно бързо, Айзак взе нещо. Скри го от нея. Той би трябвало да е разстроен заради изчезналата си годеница, но лъже Елин.

Тя стиска пръсти, в гърлото й засяда възмущение. Как може да е толкова глупава? За малко не се върза на думите и престорените му чувства. Но хората не се променят. Способността да лъжат и да мамят е вкоренена толкова дълбоко, че е невъзможно да бъде изтръгната и премахната.

Когато бяха деца, Айзак лъжеше непрекъснато. Той мразеше статуса си на две години по-малък от Елин и две години по-голям от Сам. Затова лъжите станаха навик — начин да привлича внимание, да печели предимство, да поставя другите на местата им.

Елин си спомни как Сам гордо донесе у дома първия трофей за плуване и Айзак със зле прикритото изражение на агония, когато родителите им го обсипаха с похвали. Две седмици по-късно в дървената подставка се появи дълбока бразда — повече от драскотина, разрязване. Нещо, което изобщо не можеше да мине за случайно.

Айзак отрече, но всички знаеха, че е той. Знаеха на какво е способен.

— За теб това сигурно е все едно да се върнеш на работа — той взе една от хавлиите на пода и я окачи на закачалката.

— Знаеш ли, никога не съм мислил за това. Ти, в полицията, през цялото това време.

— Знам.

— Ти така и не каза защо реши да станеш полицай. Когато бяхме деца, искаше да станеш инженер.

Елин го поглежда и усеща, че думите напират да се отронят от устата й. Може да го каже.

Избрах да стана полицай заради теб, Айзак. Заради онова, което направи ти.

20

— Върху какво работиш в момента? — прекъсва мислите й Айзак.

Би било лесно да излъже, но Елин не може. Не може да добави още един пласт върху нещо, което вече е твърде сложно.

— Не работя… в отпуск съм — отговаря тя и се връща в стаята.

— Отпуск? — Айзак тръгва след нея и спира до прозореца.

— Имаше един случай… голям — Елин бръщолеви несвързано и по врата й пълзи топлина. — Издъних се.

В съзнанието й изплуват образи — разперени пръсти върху лицето й. Части от скала — пъстри жилки в сиво и черно. Водата. Винаги водата.

— Какво се случи?

— Не мога да ти кажа.

— Ястига, Елин. Едва ли ще кажа на някого.

— Случаят беше важен, първият ми като детектив сержант. Убийство на две момичета, и двете петнайсетгодишни. Извършителят беше завързал телата им за лодка и оставил на витлото да свърши работата — Елин се сковава от спомена. — Не разполагахме с никакви улики. Лодката беше открадната, нямаше видеозаписи на пристанището, защото камерите за наблюдение били повредени. Накрая пуснахме призив за помощ. В интернет, във вестниците, пресконференция с родителите — тя се прокашля. — След един месец направихме пробив. Анонимно обаждане ни даде име — Марк Хейлър. Намерихме го в базата данни. Имаше арести за притежание на твърди наркотици и присъда за нанасяне на тежка телесна повреда.

— Добра улика — Айзак почесва ъгълчето на окото си, кожата му е възпалена и зачервена.

Елин кимва.

— Отидохме на домашния му адрес, но той надушил, че го търсим, намерихме го при бившата му съпруга. Хейлър ни изненада и хукна към морето. Разпръснахме се, съзрях го и се опитах да съобщя, но радиопредавателят ми се повреди. Без да мисля, хукнах след него по плажа и в пещерите. Влязох вътре, но го изпуснах. Когато излязох, приливът беше дошъл и затънах до шията. Започнах да плувам, но той беше във водата и чакаше. Удари ме с камък — тя докосва устната си. — Така получих белега.

— Забелязах го.

— Хейлър натискаше главата ми под водата. Сякаш бях парализирана. Тялото ми… престана да работи. Накрая потънах и не изплувах — Елин се изсмя. — Той вероятно предположи, че съм се удавила и ме остави.

Тя не му каза как докато беше под водата част от нея отказа да се съпротивлява. Желанието да се предаде беше толкова силно, да престане да се бори. Но желанието да живее се оказа по-силно, желанието да разбере истината за Сам.

Мисълта отново я прониза остро, напомни й защо е дошла тук.

— Взех си отпуск по болест, който се превърна в прекъсване на кариерата и ето ме тук. Неофициално безработна.

— Не искаш ли да се върнеш?

— Не че не искам, но чувствам, че не мога. Пламъкът го няма в мен. Грешките, които направих — не спрях да се замисля и не изчаках подкрепления, — ме накараха да се усъмня в преценката си, в способността… Фактът, че се вцепених във водата, ме накара да осъзная, че не съм се справила с някои неща, както си мислех.

Айзак се вглежда в нея.

— Не знаех, съжалявам, Елин.

Елин най-после го поглежда в очите. Отначало предпазливо, а после открито, с гняв, който е по-удобен и по-познат, по-лесен за контролиране.

— Не сме разговаряли, Айзак, затова не знаеш. Рядко говорим, откакто ти замина.

— Знам — гласът му потреперва. — Но тогава не знаех какво ще се случи.

— Имаш предвид рака на мама… — думите й звучат студено.

Той навежда глава.

— Да. Не знаех как да се върна, въпреки че трябваше, не исках да усложнявам нещата, да разклатя лодката — лицето му е мрачно.

Елин се втренчва недоверчиво в него. Обзема я нажежена до бяло ярост.

Айзак не разбира.

Дори сега не разбира. Не проумява какво е причинило отсъствието му и как е разбил сърцето на майка им.

— Да усложняваш нещата? Мама искаше да те види, Айзак! Не само телефонни обаждания или тъпите ти имейли — Елин усеща, че трепери. — Ти дори не дойде на погребението й! Знаеш ли как се почувствах? Как изглеждаше това в очите на другите хора?

— За теб всичко е въпрос на това как изглежда в очите на хората, нали? — наежва се той.

Елин трепва. Ето, Айзак отново показва истинското си аз. Остри думички като отровни стрелички.

— Престани да обръщаш нещата към мен, говорим за теб.

— Не можах да се измъкна от работа. Казах ти.

— Глупости, това е само извинение.

Айзак вдига ръка към окото си и подръпва клепача си.

— Няма ли поне да се опиташ да се оправдаеш?

Той мълчи и после рязко казва:

— Добре. Искаш ли да знаеш истината? Чувствах се адски гадно, Елин. Виновен. Виновен, че не бях там и че не се обаждах достатъчно често. Виновен, че ви зарязах.

Мислите препускат в главата й.

— Мислил си за това?

— Непрекъснато се питах дали да се върна, да дойда да ви видя, но знаех, че присъствието ми ще има обратния ефект. Че ще й причини болка.

— Дай причини болка? Мама страдаше от години… Откакто умря Сам.

Айзак видимо трепва, когато чува името. Елин внезапно изпитва желание да го попита: Мислиш ли за Сам, Айзак? Сещаш ли се изобщо за него?

Защото тя мисли за Сам. Постоянно. Как Сам скача от каяка и кльощавото му тяло описва фигури във въздуха. Сам в Бристол Даунс. Хвърчилото му прорязва небето на ивици синьо. Сам държи ръката й, когато Айзак вика. Сладък, горещ шепот в ухото й — Няма да те пусна.

— Сам… случилото се с него… съсипа мама. Знаеш го. В онзи ден, когато го намерихме…

Думите й се отронват бързо, твърде бързо. Тя е уплашена, че не може да ги контролира и няма да може да се спре да го попита направо.

Ти ли го направи, Айзак? Ти ли беше?

В очите му блясва паника.

— Хайде да не обсъждаме това сега. Ти искаше да знаеш защо не се върнах.

Елин се колебае. Все още може да го направи, да го попита, но ако го уплаши и прогони? Ще остане без нищо.

Накрая кимва.

— Мама… беше по-добре — Айзак говори неуверено и се запъва. — По-късно, с теб, тя намери… равновесие. Ти винаги си била много по-добра с нея, отколкото бях аз. Когато мама се разболя, знаех, че когато ме види, състоянието й ще се влоши. Ще се стресира, ако живея там и толкова дълго си търся работа…

Елин го поглежда. Лицето й пламти от горещина. Не може да повярва какво прави Айзак — мъчи се да оправдае егоизма си! Тя отваря уста да отговори, когато нещо отвън през прозореца привлича вниманието й. В небето кръжи хеликоптер. Боядисан е в червено и бяло и от едната му страна са изрисувани рояк падащи звезди.

— Какво е това? — Елин вече чува ритмичното потракване на перките.

— Хеликоптер на „Еър Зермат“ — очите на Айзак проследяват посоката му към гората.

— Защо е тук? — Елин присвива очи, докато гледа нагоре, перките се въртят толкова бързо, че стават невидими, размазано неясно петно.

— Не знам. Обикновено ги използват за транспортиране на строителни материали, защитни средства срещу лавини. Това е най-евтиният начин да се докарват неща в планината.

Елин съзира и друго движение — два джипа 4x4, които се изкачват нагоре по виещия се път към хотела. Гумите им разпръсват фин снежен прах във въздуха.

На покрива на първия има сигнални светлини. Предният капак е белязан със зловещи флуоресцентни оранжеви ивици, а бели и оранжеви звезди образуват флаг отстрани. До него е написана една-единствена дума в черно и с малки букви: полиция.

Джиповете спират до входа на хотела и от тях слизат две групи, шест-седем души. Двамата от първия джип са с тъмносини панталони и якета в два нюанса на синьо и на гърба им е изписано полиция. Втората група са в работно облекло — меки якета с тънки елеци отгоре.

Движат се бързо към багажника на джипа и изваждат оборудване. Подпират се на задния капак, събуват обувките и ги заменят със скиорски ботуши, а после едновременно нахлузват черни сбруи и прикрепват карабинки за катерене, макари, скрипци и въжета.

По гърба на Елин плъзва студено настръхване от страх.

— Кои са те?

— Групата за интервенция — гласът на Айзак е раздразнен.

— Нещо като полицейски специални части. Обучени са да се справят с подобни ситуации. Заложници. Тероризъм. Някои работят във високите планини.

— Защо са дошли тук?

Челюстта на Айзак потрепва, докато погледът му се отмества към хеликоптера, който се спуска ниско над планината.

— Не знам.

Ченгетата на земята повдигат големи раници на гърбовете си. Слагат си каски, изваждат ски от джипа и бързо тръгват по пътеката към гората. Елин забелязва познат мъж в сиво пухено яке, който разговаря с първата група полицаи и сочи към гората.

— Лукас Карон — измърморва Айзак.

— Да — отговаря Елин.

И после я вижда — върху килима под краката й.

Кръв.

Едва се забелязва, освен ако не знаеш какво виждаш и не си го виждал и преди.

Мъглява шарка от пръски в мънички ръбести кръгчета.

21

Адел усети, че трепери. Крайниците й са сковани и изтръпнали.

Колко дълго спа? Няколко часа? Цяла нощ? Невъзможно е да определи. Реалният свят сякаш се е разтопил. Където и да се намира, тъмно е. Не, поправя се тя, не е тъмно. Нещо е завързано на очите й — грубовата, драскаща материя, в която се закачат миглите й, когато се опита да отвори очи.

Адел изпитва внезапна, завладяваща клаустрофобия, започва да рита и се опитва да раздвижи ръцете и краката си, но не помръдват.

Престани. Успокой се. Мисли и разбери какво става.

Този път Адел забавя движенията си и ги накъсва. Извива ръце и пръсти и осъзнава, че са завързани на гърба. Глезените също.

Все още седи на пода с опрян до стената гръб.

Продължавай, казва си тя. Ако е сама, както предполага, трябва да се ориентира. Да разбере къде е.

Адел застава абсолютно неподвижно и се ослушва. Чува само как равномерно капе вода. Някъде в хотела ли е? Не може да са я завлекли далеч. Не и без някой да забележи.

Ами ако се разкрещи? Ако се опита да привлече вниманието?

И тогава усеща някакъв вкус в устата си — бакърен, солен — и след миг осъзнава какво е.

Кръв.

Адел се опитва да прокара език около зъбите си и да разбере откъде е кръвта, но не може. В устата й има нещо… кърпа. Устата й е толкова вцепенена, че не е усетила.

Мислите й препускат бясно. Ще умреш тук. Няма да се измъкнеш. Не можеш да помръднеш, ни то да извикаш. Никой няма да те намери.

Тя си поема дълбоко дъх. Престани. Трябва да се справи с положението. Заради Габриел.

Мисли.

Адел е в добра физическа форма, силна е заради изискванията на работата си. Може да измисли нещо.

В главата й започва да се оформя идея — може да се възползва от факта, че който и да е похитителят, няма да се върне известно време. Може би ще има достатъчно време да добие представа за пространството и какво може да използва, за да се освободи…

Няма да има друг начин, мисли си тя и все още се опитва да потуши надигащата се паника. Адел няма да липсва на никого.

Габриел ще се върне от дома на баща си чак след една седмица. Няма да помисли за необичайно, че не се е обаждала няколко дни. На Стефан му харесва седмицата му с Габриел да бъде само негова. Истината е, че това винаги е устройвало Адел. Тя не иска да чува високите, прекалено въодушевени тонове на Лиза, гаджето на Стефан.

И на работното й място няма да се вдигне тревога. Адел не е на смяна няколко дни.

Тя се сковава, чува стъпки.

Плановете й… закъсня.

Похитителят се връща, близо е. Адел долавя миризмата му — нещо химично, на сода каустик, мирисът на белина в болница.

Въздухът е натежал и от нещо друго — миризмата на нещо първично — вълнение, адреналин, трепетно очакване.

Иска да те нарани.

Друг шум — дишане, затруднено и тежко. Зад теб е.

Ужасът й се засилва. Адел се опитва да помръдне, но китките й пулсират и въжето се впива в плътта й.

Тя изведнъж усеща пръсти върху лицето си, докосват, изследват. Превръзката на очите й се дръпва с такава сила, че разкъсва кожата на бузите й, болезнено е. В очите й парят сълзи, но Адел ги преглъща.

Лъч на фенерче. Шари наоколо хаотично от пода до тавана и обратно.

Спира на лицето й и силният блясък я заслепява. Адел примигва. Иска й се да вдигне ръка и да предпази очите си от изгарящата ожесточеност на светлината, но не може.

Лъчът на фенерчето се спуска за миг и се плъзга по пода.

Адел се възползва от възможността и поглежда нагоре. В тялото й препуска адреналин. Не вижда много. Очите й все още се приспособяват към светлината. Всеки път, когато помръдне глава, сумрачната сцена пред нея сякаш се завърта, но тя вижда само едно — очертанията на маска.

Фигурата, неясна и аморфна, прикляква. С широките дрехи и маската е невъзможно да се определи дали е мъж или жена.

Похитителят нагласява фенерчето на пода, лъчът е фокусиран върху стената отзад. Човекът започва да рови в чанта на пода.

Какво прави?

Адел чака. Тишина.

Тя долавя странен момент на прекъсване, забавяне. Взима решение — ако човекът се приближи още, Адел ще използва единственото си оръжие — силата на тялото си. Ще се хвърли напред и ще го удари с цялата тежест по главата. Ще нанесе каквито поражения може. Няма да го улесни.

Похитителят обаче не се приближава, а протяга ръка. Държи къс хартия само на няколко сантиметра от лицето на Адел, толкова близо, че изображението е замъглено и формите и цветовете се сливат. После го дръпва назад. Образът на снимката става по-ясен.

Адел го разпознава мигновено — тяло на мъж. Безжизнено. Осакатено. Окървавено.

Сега разбира, че не става въпрос за сгрешена самоличност. Нападението не е случайно, а планирано и старателно обмислено.

Отмъщение.

Стомахът й се преобръща. Иска да повърне, но знае, че не може. С кърпата в устата ще се задуши, затова се опитва да контролира дишането си. Да напълни с въздух дробовете си.

Не помръдвай ни то мускул. Не реагирай. Не му позволявай да разбере, че ти въздейства.

Тя се заставя да мисли за Габриел. Да замени грубата сила на образа с щастливи сцени — пръстите на бебешките му крачета се свиват, когато е нахранен. Дебели ръчички, като пипала на морска звезда, стискат парче краставица. Зелено-сините му ириси.

Но видението на Габриел се разсейва. Образът пред нея се заменя с друг.

Отблизо.

Снимката полита към пода. Адел усеща движение зад нея, ръката на тила й, в косата. Кърпата на устата се разхлабва.

Похитителят маха кърпата. Може би това е всичко, мисли си Адел. Вероятно фотографиите са били целта, нападателят е искал тя да види снимките и сега ще я пусне. И сега Адел вижда още една маска точно пред себе си. В гумата има тънки пукнатини, като разрези.

Адел се пита дали не вижда двойно. Дали в стаята няма още един човек.

Но когато маската се приближава, тя осъзнава, че не е за друг човек.

Маската е за нея.

22

Айзак проследява погледа й и отваря широко очи.

— Мамка му, не съм забелязал…

— Не си забелязал, че на килима има кръв? — монотонно пита Елин.

— Не, но едва ли е нещо сериозно — той приклеква и се залюлява напред на пръсти. — Пък и откъде знаеш дали е кръв? Може да е нещо друго, петно…

— Кръв е — пръстите й се свиват в юмрук.

— Ами, ако е кръв, вероятно е тук отдавна — над устната му избиват капчици пот.

Елин поклаща глава.

— Не мисля. Стандартът на почистване е много висок в хотел като този. Такива следи… Килимът би трябвало да е почистен или сменен.

Тонът й е рязък и хладен, но вътрешно Елин кипи от гняв. Айзак има отговори за всичко. Никога не се смущава.

Той се изправя и отмята косата си от лицето.

— Мислиш ли, че е на Лори?

— Изглежда скорошна, затова предполагам, че или е от теб, или от нея. Някой от вас наранявал ли се е, откакто дойдохте тук? Порязване или…

Чертите му изведнъж се отпускат от облекчение.

— Сетих се какво е. Лори се поряза, докато си бръснеше краката онази вечер. Не спираше да кърви, трябваше да й донеса пластир от долу. Сигурно е стъпвала по килима.

Елин се замисля. Лори се е порязала, докато бръснела краката си. Може би това е най-вероятното обяснение.

В главата й обаче се върти и друга мисъл.

Той го е правил и преди. Способен е на това.

Очите й се приковават във вазата в ъгъла. Стъклото отразява в малка призма стаята, рее се пред Елин. Има чувството, че главата й ще се пръсне. Не знае какво да мисли.

Вече е засмукана във водовъртежа и се обръща ту на една, ту на друга страна, без да има представа къде е нагоре и къде е надолу. Забравила е колко променлив и непостоянен може да е Айзак.

Да се опитва да го прецени, е като да гледа във вода. В един момент имаш пълна видимост и виждаш ясно чак дъното, но след няколко секунди водата се променя и виждаш само мътилка.

Той докосва ръката й.

— Елин, добре ли си?

Тя се колебае твърде дълго.

— Да — усмихва се, но очите й откриват още кръв.

Още ръждиви на цвят точици осейват меката тъкан на килима.

* * *

Елин се връща в стаята си, затваря вратата и се обляга на нея. Чака чувството на гадене, което бълбука в стомаха й, да премине.

На нощното шкафче има бележка от Уил.

Отивам да плувам. Ще дойдеш ли?

Тя изритва обувките си и се приближава до прозореца. Времето се е влошило и бледосиньото отпреди няколко часа небе сега е закрито от плътен сив облак. Снегът вали някак ожесточено. Всичко е непокътнато бяло — колите, паркирани около сградата, табелата на хотела, външните лампи.

Но всеки път, когато примигва, Елин вижда не бяло, а червено. Кървавочервено.

Кръв на килима. Малки капчици.

Мислите й се насочват към онова, което направи Айзак, докато беше в банята. Той скри нещо от нея, пъхна нещо в джоба си.

В главата й препускат въпроси.

Какво би могло да бъде? По какъв начин е свързано с Лори?

Елин отваря френските прозорци. Докато в стаята нахлува студен въздух, опитва се да подреди мислите си. Логиката говори, че обяснението на Айзак за кръвта е смислено и че онова, което пъхна в джоба си, не е свързано с предполагаемото изчезване на Лори, но я гложди. Ако я е излъгал, на какво още е способен?

Истината е, че Елин няма представа. Тя не знае нищо за него и за връзката му с Лори. През последните няколко години Елин се е докосвала само повърхностно до живота му — филтрирани, разпокъсани частици информация, които Айзак й подхвърля.

Животът му, преди да замине за Великобритания, е по-ясен — пръв по успех във випуска по компютърни науки в Ексетър и една година обучение за инструктор по ски. Той се върна във Великобритания и следващата година завърши следдипломна квалификация и започна работа в университета. Преподава няколко години и после, през 2016-а, се премести в Швейцария.

А оттогава?

Празно място. Цели периоди липсват.

Елин изважда лаптопа си „МакБук“ от чантата. Слага го на бюрото и го отваря.

Сяда и написва няколко ключови думи в „Гугъл“. Айзак Уорнър, Швейцария.

Резултатите се появяват. Няколко реда по-надолу има нещо интересно — ски училище в Кранс-Монтана, името на Айзак, включено в „Персонал“.

Елин отваря страницата. След няколко секунди се появява малка снимка — само лицето, със слънчев загар и прилепнали слънчеви очила. Има няколко реда информация — инструктор на непълен работен ден, второ ниво. Обучава деца и начинаещи.

Добре, почасова работа, ами преподаването?

Елин се връща в търсачката и въвежда по-конкретни ключови фрази: Айзак Уорнър, компютърни науки. Университетът на Лозана.

Тя прибира косата си зад ухото и преглежда първите два резултата. Все още нищо, свързано с университета.

Погрешно ли е името? Едва ли. Той го спомена няколко пъти. Тогава защо не излиза нищо?

В главата й зазвучават алармени звънци, но Елин ги кара да млъкнат. Не трябва да съди и да прави прибързани заключения.

Опитва пак. Този път влиза в уебсайта на университета. Чуква линк след линк и накрая намира страницата на факултета по компютърни науки.

Списък на преподавателите. Още малки снимки.

Никоя от тях не е на Айзак.

Елин втренчва поглед, отново се вглежда. Нищо.

Отмества поглед от екрана и взема телефона. Изпитва страх, съзнавайки, че попада в спирала и едно нещо води до друго, като набира инерция.

Какво прави? Защо проучва Айзак? Не е редно да нахлува в личното му пространство заради някаква необоснована идея, но трябва да знае дали онова, което той направи в стаята, е било анормално, еднократно, или Айзак си е останал същият.

Дали Айзак все още лъже.

Докато от телефонната централа на университета я свързват с факултета по компютърни науки, стомахът й се свива от нерви.

Казват й да изчака. Свири тенекиена музика, чуждестранна, непозната мелодия. Изведнъж прекъсва.

— Бонжур. Мариан Паве.

Елин е неподготвена и се мъчи да намери подходящите думи.

— Здравейте, аз съм… Рейчъл Маршал. При мен е служебната характеристика на някой си господин Айзак Уорнър.

Питам се дали някой от факултета може да ми даде препоръка? — Следва неловко мълчание. — Моля ви. Той е вписан във вашия факултет.

Чува се въздишка.

— Вижте, не знам защо господин Уорнър би дал нашето име за подходяща препоръка. Той беше уволнен миналата година.

Елин затаява дъх.

— Уволнен? Сигурна ли сте, че говорим за един и същ човек? Айзак Уорнър?

— Да, той беше уволнен — гласът е рязък и нетърпелив.

— Може ли да попитам защо? — сърцето на Елин блъска бясно в гърдите й.

Още една лъжа — работата му беше извинение, за да не дойде на погребението на майка им. Настъпва изпълнено с напрежение мълчание.

— За заплахи към други членове на персонала. Съжалявам. Това е всичко, което съм готова да кажа.

Чува се изщракване и линията прекъсва.

Елин оставя телефона на бюрото. Какво да направи?

Трябва да разбере дали в тази история има нещо повече и ако Айзак не иска да й каже истината, ще трябва да попита някой друг.

Но кого! Кой тук познава и Айзак, и Лори?

Мислите й се завъртат към тихия разговор и смях, който Лори сподели с Марго, рецепционистката на спа центъра. Двете изглеждаха близки…

Мисълта да говори с нея зад гърба на Айзак обаче, предизвиква чувство на студен страх.

Елин затваря очи и чува заплахи от миналото.

Само бебета портят, а ти си бебе.

Издадеш ли ме, езикът ти ще изсъхне.

Сърцето й пулсира.

Направиш ли го отново, ще те убия.

23

— Дошла си да разгледаш по-добре спа центъра? Партньорът ти вече видя всичко — усмихва се Марго. Лицето й е скрито до половината зад големия компютърен екран пред нея. — Той е сам в басейна.

— Не точно — отговаря Елин. Вратата на спа центъра се затваря зад нея с приглушен глух звук. — Искам да поговорим набързо.

Марго я поглежда и устните й беззвучно оформят малко „о“ от изненада.

Тя напомня на Елин за Лори — нервна, по онзи сдържан европейски начин, който винаги кара Елин да се чувства малко неадекватна. Късо подстригана коса, лакирани в сиво нокти, минимум грим — изкусно положена тънка очна линия, тъмно, матово червило. Сребърни шноли, украсени с мънички звезди, втъкнати отпред в косата й.

Колкото повече се вглежда Елин, толкова повече илюзията се разбива. Ноктите на Марго са изгризани, а червилото се е размазало на тънки линии около устата.

Елин се приближава до бюрото и съзира изяден до половината кроасан на лавицата отдолу.

— За Лори ли става дума? — по устните на Марго са полепнали малки трохи. — Още ли не се е върнала? — тя придърпва черната си блуза, разхлабвайки я над стомаха.

Неспокойна е. Бързото прибиране на кроасана, прикриването на тялото… Тя е по-мекушава и чувствителна, отколкото й харесва, и го съзнава. Висока е, мисли си Елин, поглеждайки дългите й крака, кръстосани под бюрото.

— Не, аз… — Елин се колебае и чувства лек пристъп на паника.

Грешка ли прави? Оставя ли въображението си да се развихри? Лори я няма само от няколко часа…

Късно е. Вече е дошла.

— Не е ли идвала насам?

— Не — очите на Марго се стрелкат към вратата, сякаш очаква, че Лори изведнъж ще се появи. — Тук съм, откакто спа центърът отвори. Тя вероятно работи.

— Не, Айзак провери, никой не я е виждал.

— Наистина ли мислиш, че е изчезнала? Че е нещо сериозно? — лицето на Марго помръква.

Елин съзира проблясък на сребро на ушите й — мънички набраздени стрели, сочещи към пода.

— Не знаем, но това трябваше да е празнуване на годежа им, а да изчезне така… Айзак мисли, че не й е присъщо.

— Прав е — отговаря Марго. — Лори не би искала да тревожи никого. Не и умишлено.

Елин се замисля мълчаливо върху думите й. Сега трябва да подходи внимателно.

— Лори споменавала ли ти е нещо? Някакви притеснения, които биха обяснили защо би заминала толкова внезапно? — тя се усмихва насила. — Опитах се да попитам Айзак, но…

Следва неловко мълчание. Марго отново повдига ръка към кръста си и разхлабва гънките на плата на стомаха си.

— Виж, неудобно е — лицето й се изчервява. — Той е твой брат.

— Няма проблем — Елин смекчава тона. — Само исках да се уверя, че всичко е наред.

— Мисля, че те имаха… проблеми. Лори… — Марго прехапва устни. — Напоследък тя се чувства малко… как да кажа? Клаустрофобично… във връзката им.

Елин забелязва странния ритъм в говоренето й. Не е само немският акцент на английския й, а стакатото. Твърде дълги са паузите след всяка дума.

— Откакто са сгодени?

— Не. И преди това — Марго се навежда над бюрото и започва да чопли пръстите си. Мънички частици сив лак за нокти се посипват по бюрото.

— Защо се е сгодила, ако е имала съмнения?

— Лори мислеше, че обвързването ще помогне и че ако се сгодят, Айзак ще се чувства по-сигурен — Марго избърсва люспите лак и събаря чантата си.

Чантата й пада на пода и съдържанието й се разпилява. Шноли, лак за нокти, книга, плик. Тя се навежда и ги събира.

— Имаше ли резултат?

Марго повдига рамене и се изчервява.

— Не знам как да се изразя. Наскоро Лори каза, че Айзак е… агресивен. Не е на себе си.

— Агресивен? — Елин се опитва да запази безучастно изражение.

— Тя не разказа подробности. Виж, като говоря така, изглежда така, сякаш те не са щастливи. Но всичко между тях е наред. Лори се тревожи… това е нормално, нали? Когато се готвиш да се обвържеш — Марго се поколебава. — Не съм сигурна дали Лори говореше сериозно.

Елин се мъчи да потисне засилващото се безпокойство, което я гризе.

— Тя спомена ли нещо друго, което я тревожи? Приятели? Семейство?

— Не.

— Ами работата? Айзак каза, че напоследък Лори работела много.

По лицето на Марго пробягва нещо толкова мимолетно, че Елин не е сигурна дали не си го е въобразила.

— Да, но няма напрежение. Лори обича работата си.

Елин кимва.

— Виж, вероятно казах твърде много — Марго се прокашля. — Те си имат проблеми, но както казах, не мисля, че са сериозни.

Тогава защо го спомена? Защо Марго й каза тези неща, ако умът й не е направил машинално връзката? Тя може би не е искала съзнателно да намесва проблемите във взаимоотношенията им в изчезването на Лори, но го направи.

— Разбирам — Елин си поема дълбоко дъх. — Има и още нещо… Питам се дали знаеш защо е дошла полицията?

— Няма нищо общо с Лори — побързва да каже Марго, — ако за това се чудиш.

— Тогава какво е станало?

Руменината на бузите на Марго става по-ярка.

— Аз не би трябвало да знам.

— Моля те.

Следва мълчание. Елин затаява дъх. Кажи ми. Кажи ми.

— Открили са останки. На труп — Марго заговаря тихо. — Зад гората. Мислят, че е архитектът, който проектира хотела. Той изчезна навремето.

Даниел Льометр. Тялото на Елин се изпълва с облекчение. Не е Лори.

— Айзак ни разказа за него вчера — обяснява Елин. — Хората мислели, че той е имал проблеми с бизнеса си.

— Това е едната теория.

— Има ли и други?

— Виж, ще бъда откровена. Ремонтът предизвика… как да кажа? Лоши чувства — Марго повишава тон. — Хората мислят, че изчезването му е свързано с това.

— Лоши чувства? В какъв смисъл?

Марго свива устни.

— Някои местни жители не искаха хотел тук. Имаше протести, петиции. Планирането продължи години, защото имаше твърде много възражения.

— Защо?

— По различни причини — Марго повдига рамене. — Дизайнът бил твърде модерен, притеснения за околната среда, в района вече имало достатъчно хотели… — гласът й затихва. — Честно казано, мисля, че някои бяха извинения за нещо, което хората не искаха да изразяват на глас.

— Какво?

— Фактът, че не искаха да се строи нищо тук — прошепва Марто. — Мисля, че каквото и да се предложи — хотел, парк, фабрика, — хората нямаше да го харесат.

— Защо? — Елин задава въпроса, но знае какво предстои, защото и тя го чувства. Чувства го, откакто слезе от микробуса — онова прокрадващо се усещане за нещо мрачно и заплашително.

— Това място… хората не го харесват, фактът, че е било санаториум… Предполагам, че е суеверие — лицето й става безизразно. — Мисля, че Даниел понесе неприятните последици.

Елин трепва. Марго намеква, че смъртта на Даниел не е била нещастен случай.

— Мислиш, че някой го е наранил заради работата му по хотела?

— Не бих се изненадала. Колкото и да харесвам работата си, понякога това място… човек се чувства гадно тук.

— Гадно? — стомахът на Елин се свива.

— Не мога да го опиша по друг начин. Просто гадно.

Елин полага усилия да се усмихне, но я обгръща хлад, докато мисли за думите на Марго. Логиката й казва, че това е нещо от миналото, може би престъпление, което не е свързано с изчезването на Лори, но нещо я гложди и не й дава покой.

Докато отива да търси Уил в басейна, отново изпитва безпокойство — Лори изчезва по същото време, когато откриват трупа на Даниел. Двете събития се сблъскват… сякаш е поличба.

24

Уил плува по дължината на басейна, а ръцете му разсичат блещукащата вода с бързи отривисти движения. Това не е показно изпълнение, той се чувства като у дома си във водата, удобно и непринудено.

Елин се втренчва в него и проследява ритмичното му движение. Уил стига до края на басейна, обръща се и сменя посоката. Елин извръща глава и примигва.

Твърде ярка светлина.

Лампите с форма на прожектори се отразяват във водата, красиви ивици светлина, които рикошират като остриета.

Главата й се замайва и си поема дълбоко дъх. Контролирай я. Не позволявай паниката да контролира теб. Продължавай да дишаш. Вдишай, издишай. Отново.

— Уил — извиква тя и се приближава до ръба на басейна.

Той не я чува.

— Уил — повтаря Елин по-силно.

Този път той я забелязва и забавя темпото. Спокойните, леки движения стават отсечени. Уил идва до страничната стена на басейна и се изтегля с ръце навън.

— Наблюдаваш ли ме? — ухилва се той. — Нямаш вид на воайор… — Уил набляга на последната дума и закачливо повдига вежда.

— Няма нищо лошо в малко развратност — усмихва се Елин, но мислите й отново се връщат към Айзак и онова, което е научила.

— Какво става? — по раменете на Уил се стичат големи капки вода и се разплискват върху плочките. — Колкото и да ми харесва да мисля, че си дошла да се възхищаваш на ненадминатите ми умения в плуването, виждам, че нещо не е наред.

— Става дума за Айзак — тя вдига ръка към устата си и започва да гризе нокътя. — Ходих да говоря с него.

Уил се изправя, от него все още капе вода и дишането му е задъхано.

— Нека отгатна. Лори се е върнала?

Елин оглежда стегнатите мускули на ръцете му, широките гърди и силните рамене, осеяни с мънички лунички. На трийсет и четири години Уил не е кльощав като момче, но е в разцвета си — няма отпуснати части, нито коремче.

Добрата физическа форма беше едно от нещата, които привлякоха Елин, когато се запознаха. Вдъхваше й увереност — видимо доказателство, че е мотивиран, дисциплиниран и силен — психически и физически. Няма да е необходимо тя да го подтиква.

— Не… — трудно й е да образува думи. — Открих кръв. Върху килима в стаята им. Изглеждаше прясна.

Уил се усмихва. Очите му са зачервени от хлора във водата.

— Елин, я стига. Не може да мислиш…

— Не, разбира се — тя се опитва да говори с безгрижен тон.

— Той каза, че Лори се порязала, докато си бръснела краката.

— Тогава вероятно е било така.

— Но не е само това. Докато оглеждах банята, Айзак прибра нещо в джоба си.

— Прибрал е нещо в джоба си? — повтаря Уил, втренчил очи в нея. Без очилата, ирисите му изглеждат по-ярки.

— Да. Преди да видя какво е.

— Може да е било нещо лично. Презервативи, хапчета…

— Може би.

Той преплита пръсти и протяга ръце. Жестът е отпуснат и непринуден, но Елин знае, че прикрива нещо друго — раздразнение.

Уил не разбира защо тя разсъждава по този начин.

Той не мисли прекалено много, това е фамилна черта. Елин дори е чувала сестра му да го казва — неофициалният семеен девиз. Справи се с положението и продължи по-нататък.

Тя не познава друго семейство като това на Уил. Той е средното дете — има по-голям брат и по-малка сестра — и всичките, включително родителите им, са здрави, силни, енергични и сърдечни хора и никога не се оплакват и не се тревожат за каквото и да било.

Не че се стремят да не показват чувствата си и да замитат нещата под килима, а просто са като криминалисти в подхода си към живота. Ако възникне проблем, обсъждат го надълго и нашироко и после се справят с него. Съставят план и го осъществяват. Работата е свършена. Не поглеждат назад. Не съжаляват за нищо.

Това е възможно само защото са изключително открити, наясно са с чувствата си и поддържат близки отношения — обяд всяка неделя, уютни разговори и шеги помежду си. На почивка заедно всяка година. Понякога Елин се пита дали Уил възприема като нещо неизменно всичката тази обич и привързаност.

Тя не може да не усеща лека завист не само за това колко са близки, но и колко лесно изглежда всичко за тях — няма странно мълчание и тайни, нито пък игрички. Семеен живот, който е пълна противоположност на нейния.

— Знаеш ли — започва Уил, — ти мислиш прекалено много по този въпрос. Странно е. Лори я няма само от една сутрин. Както казах, смятам, че Айзак реагира твърде емоционално. Не се оставяй да ти повлияе. Цялата тази драма е умишлена. Лори ще се появи и ти ще си прахосала напразно първия ден на нещо, което би трябвало да е почивка…

Гласът му заглъхва. Елин знае какво иска да каже Уил, но той млъква. Дори сега Уил заобикаля темата и пристъпва внимателно към същината.

— … за да мислиш за всичките тези неща — завършва той. — Нека се забавляваме. Ти и аз — Уил се усмихва. — Снощи успяхме, нали?

— Но има и още нещо. Току-що говорих с рецепционистката, Марго. Тя каза, че Лори и Айзак се карали и че Лори се притеснявала за годежа.

Уил повдига рамене.

— Това е нормално. Да се обвържеш с някого, е голяма стъпка.

— Но аз мисля, че Айзак лъже. Открих, че са го уволнили от работата му в университета. За тормоз. А той ми каза, че все още работи там.

— И как разбра всичко това? — гласът му е опасно спокоен.

— Аз… — Елин заеква и трепва. Знае как ще прозвучат думите й. — Обадих се в университета в Лозана.

Уил отстъпва назад и на лицето му се изписва отчаяние.

— Ровила си за информация за него? — на бузата му пулсира кръвоносен съд. — Елин, това беше шанс за теб да се махнеш от всичките гадости, които те преследват у дома, но сега… пак се връщаш в изходната точка.

— Ами ако с Лори се е случило нещо? — очите й парят.

— За Бога! — гласът му се повишава с една октава. — Нищо не й се е случило.

— Това не е единственото. Докато бях с Айзак, пристигна полицията — Елин знае, че бръщолеви, но защо Уил не разбира, че нещата са свързани. — Открили са труп зад гората. Марго мисли, че може да е архитектът, който е изчезнал.

— Даниел Льометр?

— Да.

— И ти смяташ, че това има нещо общо с Лори? — той прокарва ръка през косата си и върху лицето му падат капки вода.

— Не знам, но нещо не е наред. Лори не се появява, а сега това…

— Елин, виж, дори нещо да не е наред, дори с Лори да се е случило нещо, отговорността не е твоя — Уил говори твърде бавно и внимателно. — Знам, че ситуацията е деликатна, но ти не си детектив ве… — той млъква внезапно и се изчервява.

Тя мига. Знае какво щеше да каже Уил.

Ти не си детектив вече. Думите я нараняват, но е прав. Елин не е детектив и случаят не е неин. Изобщо не е случай. Но пак я заболява. За пръв път някой го казва на глас.

Тя не е детектив. Вече.

В кой момент престана да бъде? Другите хора ли спряха да го мислят, когато тримесечният отпуск се превърна в шестмесечен? Деветмесечен? Елин се чувства ужасно, неестествено. Работата й винаги я е определяла. След като Сам почина, тя знаеше, че иска да се занимава само с това. Да разкрива истината. Да получава отговори. Ако вече не може да го прави, каква е? Коя е?

Елин не може да прикрие треперенето на гласа си.

— Айзак е мой брат. Опитвам се да помогна.

— Ти правиш много повече, отколкото само да помагаш, и ако трябва да бъда откровен, не съм сигурен защо. Къде беше той, когато ти се нуждаеше от него? Когато майка ти беше болна? — Уил се втренчва в нея. — Така, както го виждам аз, ти си готова да направиш за него повече, отколкото за нас.

— Я стига, Уил. Това не е състезание ти срещу Айзак…

— Няма нищо общо с това. Говоря сериозно, Елин — гласът му е тих. — Видях у теб повече чувства към Айзак, отколкото за нашето бъдеще.

— Нашето бъдеще? — повтаря тя.

Тактика на протакане. Елин знае за какво говори Уил. Миналия месец той хвърли купчина списания върху масичката за кафе. За домашен дизайн. Говори за цветове на бои, решения за складови пространства. Поиска мнението й какво жилище да изберат.

— Знаеш за какво говоря — да заживеем заедно. Срещаме се близо три години, а все още живеем в отделни апартаменти — той навежда глава. — Искам да бъдем заедно през цялото време, Елин. Да споделяме ежедневни неща. Да бъдем истинска двойка.

— Знам, но ми е трудно да предприема тази стъпка, докато все още се справям с проблемите си.

— Не мисля, че е така. Вероятно звуча като идиот, безчувствен и коравосърдечен, но мисля, че имаш избор. Можеш да бъдеш смела, Елин, и да избереш да не позволяваш миналото да завладее живота ти.

— Избор? — гласът й трепери. — Едва ли аз съм избрала това…

— Имаш избор — настоява Уил. — Виж баща ми. Макулната дегенерация. Той трябваше да промени целия си начин на живот заради заболяването, но никога не се е оплакал. Не позволи болестта да го съсипе и да разруши живота му. Ти можеш да направиш същото.

— Не всеки може да бъде като теб и семейството ти — раздразнено възразява Елин. — Толкова адски силен. Ти имаш късмет, че сте толкова близки, Уил. Помага да имаш подкрепата на хора, които говорят, без да те съдят. Когато имаш това като основа, по-лесно е да поемаш рискове и да вземаш решения.

— Знам — гласът му прозвучава уморено. — Но ние имаме шанса да изградим същото семейство — наше семейство. Единственият начин да го направим, е, ако ти събориш стените, които си издигнала между нас. Не разбирам как даваш всичко от себе си за Айзак, но за нас…

Инстинктът на Елин е да реагира и да се защити, но Уил е прав. Тя наистина е изградила стени между тях. Не иска, но трябва.

— Айзак… — Елин млъква.

Част от нея иска да му каже единственото, което може да го накара да разбере какво всъщност прави тя тук. Да му обясни, че докато отчаяно иска да продължи по-нататък, не може, докато не разбере истината за случилото се със Сам в онзи ден, но думите засядат в гърлото й.

Винаги е едно и също — на път е да му каже, но спира. Струва й се, че това е стъпка твърде далеч и че ще разголи не само себе си, но и част от семейството си — интимност, която я плаши.

Уил я поглежда.

— Знаеш ли, ако продължаваш да сдържаш всичко това, когато Лори се върне — а аз не се съмнявам, че тя ще се върне, — мисля, че трябва да поговорим дали е добра идея… да останем тук.

— Искаш да си тръгнем? — изненадано пита Елин и в нея нахлува паника. Бодливи стрелички обсипват нервите й.

Не може да си тръгнат. Още не. Заминат ли сега, цялото пътуване ще е било за нищо. Тя дори не е близо до отговорите.

Уил кимва.

— Не искам да продължавам да те гледам такава. Реакцията ти не ми харесва. Стресирана си, Елин. Не мисля, че е добре за теб да бъдеш тук, около Айзак. Ти… не си на себе си.

Елин иска да възрази, но той е прав. Тя наистина не е на себе си. Мислите й не са спокойни, а се въртят като акробати в съзнанието и Елин не намира логика в тях.

Уил отваря уста да каже нещо, но размисля и се отказва, а след това внимателно се спуска обратно в басейна, използвайки дланите си.

25

Елин влиза в съблекалнята. В главата й отекват думите на Уил — не си на себе си.

В очите й парят сълзи. Пъхва крака в обувките, навежда се и си взема чантата. Изправя се и остава неподвижно.

Някакъв звук. Отваряне и затваряне на врата.

Елин се обръща. Очаква да види от някоя кабинка да се появи някой с мокра коса и спортна чанта в ръката.

Тишина.

Не е възможно човек да е толкова тих. Преобличането изисква шум — драскащото търкане на дрехи върху влажна кожа, леко раздразнено сумтене, когато в мократа коса се заплетат копчета и когато се обърнат презрамки.

Но ето пак — изщракване и леко затръшване на врата.

Елин чака. Все още чака да се появи някой, но не се случва нищо.

Тишината продължава и ударите на пулса в ушите й се засилват. Сетивата й са напрегнати, когато Елин се обръща и оглежда пространството.

Всичко е тихо и неподвижно.

Тръгва към вратата, водеща към рецепцията. Не ставай глупава, казва си. Няма нищо.

Но това не е вярно.

Елин чу нещо. Не си въобразява.

Върви бавно покрай кабинките за преобличане.

Преживяването е странно. Елин едва сега съзнава колко е особен дизайнът на съблекалнята. Всяка врата е долепена без рамка до следващата. Ефектът е като на вътрешен коридор, който разполовява пространството. Гол, стерилен тунел.

И не само това. На вратите на кабинките няма дръжки.

Как се отварят?

Елин предпазливо бута вратата най-близо до нея. Натискът на ръката й прави нещо — вратата изщраква и се отваря навътре. До лявата стена на кабинката има тясна пейка със сгъваща се част, вдигната, за да може да се отвори вратата. Когато се спусне, очевидно двете образуват пейка с нормална широчина и вратата се заключва.

Елин отново тръгва покрай кабинките и бута всяка врата.

Щрак.

Щрак.

Щрак.

Но вътре няма никой.

Докато се отварят и последните врати, тя пристъпва вътре.

Мисли си: възможно ли е някой да е излязъл от друго място!

Слага ръка на вратата отсреща и леко натиска.

Да. Кабинката се отваря откъм другата страна на съблекалнята, за да могат хората да влизат и излизат и от двете страни.

Обзема я засилващо се чувство на безпокойство. Възможно е някой да е бил там и да се е измъкнал от другата страна.

Определено не е минал през рецепцията. Елин беше обърната с лице към нея през цялото време. Но може би е отишъл при басейна…

Тогава къде е сега?

Има само един начин да провери. Елин изхлузва обувките, връща се при басейна и оглежда пространството.

Стомахът й се свива.

Само Уил е тук и плува. Елин се вцепенява за момент, а после се връща през съблекалнята в рецепцията на спа центъра.

Някой определено беше тук. Наблюдаваше ме.

Марго вдига глава и се усмихва.

— Той още ли плува?

— Да. Изглежда, иска да постигне рекорд — Елин се опитва да звучи безгрижно. — Някой влезе ли тук след мен?

— Не. Спокойно е. Мисля, че хората са излезли по-рано заради промяната на времето. Скоро ще се оживи отново, след като пак заваля сняг.

Елин кимва и пръстите й се увиват плътно около дръжката на чантата.

Част от нея иска да отхвърли онова, което чу, като плод на въображението, някакъв съвсем различен шум, но друга част от нея е сигурна, че онзи, който беше там вътре, я наблюдава.

Чака.

26

Елин трябва да си проветри главата, затова излиза от хотела през задната врата и поема по късата пътека нагоре към гората, противоположния маршрут на онзи, по който се разхождаха с Уил.

Мислите й кръжат около случилото се в съблекалнята.

Оставя ли въображението си да се развихри?

Не е сигурна.

Въпреки че е озадачена, с всяка крачка се чувства по-силна и че контролира нещата.

Винаги това е начинът — Елин решава проблемите най-добре, докато тича — мисли за нерешени случаи в работата, за Сам, за Айзак и за майка си.

Но е трудно да се движи в снега, под дебелия пласт мек снежен прах, който е навалял наскоро, има сбит плътен слой.

Спира в края на пътеката, точно преди да навлезе в гората, диша тежко. От клоните на дърветата се посипва сняг, който се задържа в гънките на якето й.

Дъхът й излиза на облачета. Вече не вали, но небето още е оловносиво, натежало. Явно ще има още сняг.

Въпреки че Елин вече не се движи, сърцето й блъска в гърдите и през термодрехите започва да се просмуква пот. От надморската височина е. Тялото й още не се е аклиматизирало.

Увива пръсти около инхалатора в джоба на якето и докосва ръба на мундщука. Студеният въздух не помага. У дома, когато спортува, въздухът е топъл и влажен. Носи за всеки случай инхалатора и така се чувства добре. Обаче въздухът тук е по-студен и разреден и трябва да внимава. Да бъде нащрек.

Затваря очи, поема си дълбоко дъх веднъж, два пъти, и в същия момент, когато е неподготвена, мислите й се препъват и поемат в друга посока.

Бърза поредица от моментни снимки.

Ветрец, който набраздява повърхността на вира и замъглява скалите долу.

Ръка, която я хваща за рамото.

Кръв, която се разнася като пушек във водата.

В гърдите й на грозен възел се свива страх. Никога преди не е преживявала подобно нещо, нахлуването на образи от миналото в съзнанието й и сливането им с реалния живот. Проблясъците от миналото обикновено идват по тъмно, когато заспива или се събужда. Никога не са преминавали границата.

Объркана, Елин си поема продължително дъх и тръгва по-нагоре. Снегът е засипал всичко — земята, дърветата и клоните, огънати под тежестта му.

Ботушите търкат задната част на петите й. Въпреки дебелите чорапи, ходилата й се плъзгат на всяка крачка, продавачът я предупреди, че ботушите са големи за нея, но не му обърна внимание.

Елин не обича нищо да й е тясно. Това е последица от астмата.

Странно е как за нея клаустрофобията съществува не само в пространствата извън, но и вътре в нея.

Онова ужасяващо чувство да си затворен в собственото си тяло.

Едно от първите неща, които направи, когато купи апартамента, беше да събори преградната стена, която разделя двете главни стаи.

Щом и последната секция се срути сред облак прахоляк и мазилка и в пространството нахлу светлина, чувството на облекчение беше осезаемо.

Елин се обръща и оглежда пейзажа отсреща. Натежалото сиво небе се простира безкрайно, на хоризонта стърчат само назъбените планински върхове. От двете страни са пръснати групи дървени хижи, невъзможно малки.

В тази част на долината виещата се лента на пътя, който води до града вдясно, едва се забелязва между снежните преспи, натрупани от двете страни. Самият град е скрит зад нисък хребет. Елин вижда само металния гръбнак на седалковия лифт и пилоните, извисяващи се в мъглата.

Вляво долу е хотелът. Слабите слънчеви лъчи, които проникват през пролука в облака, се отразяват в огромното пространство на стъклото, снегът се е натрупал високо около него.

Това е гледката, която искаше да види Елин, перспективата, от която се нуждаеше, но колкото повече гледа, толкова повече се обърква.

В главата й се върти един въпрос: Ако Лори е заминала по собствено желание, къде би могла да отиде?

Хотелът е отдалечен и изолиран. Наблизо няма място, където Лори би могла да отиде. Никъде, където да е в безопасност и на топло.

Със сигурност не се е качила нагоре, мисли си Елин, поглеждайки към гората. Айзак каза, че там няма хижи и заслони. Отвъд дърветата има само високи планини и глетчерът. Елин поглежда нагоре и вижда, че са забулени в гъста мъгла, която се стеле на талази. Пипалата й пълзят като пръсти по скалата.

Побиват я тръпки при вида на гледката и се обръща.

Определено има вероятност Лори да е слязла надолу, или в града, или в долината, в Сиер, но това са повече от двайсет километра.

Как?

Не може да се върви пеш в тези условия, не може да е взела и такси, защото няма телефон, портмоне и чанта.

Елин знае, че единственият начин, по който ще получи отговори, е, като разбере защо Лори е решила да замине. Какъв е мотивът?

Личен, професионален? Елин е сигурна, че трябва да има улики.

Трябва да научи повече — да разбере какви са подбудите на Лори. Изважда телефона и започва да преглежда различни социални мрежи. Въпреки че е регистрирана в повечето от тях, никога не е поствала нищо. Винаги се е стеснявала да натрапи на света хаотичните си мисли.

Повечето профили на Лори са заключени с изключение на един — в „Инстаграм“.

Елин щраква на съдържанието. Не е сигурна какво ще открие, но малко вероятно е да бъде истинската Лори. Едно от първите неща, които научи в полицията, беше колко много преправят живота си хората — биографии, дневници, разговори с приятели, имейли.

Най-лесно манипулируеми са социалните мрежи. Екстровертната колежка, която вечеря с „групата“ си, в действителност може да вечеря сама и да чете книга. Художествената снимка на спечелила награда книга? Сигурно я е захвърлила след първата страница.

И все пак фактът, че не ти казват всичко, е показателен сам по себе си. Фалшифицирането — човекът, който се преструваш, че си, — говори много — за нечии желания и нечия несигурност.

Елин започва да преглежда информацията. Данните в профила на Лори напомнят на тези на Уил — добре обмислени и филтрирани, за да не се разкрие много. Пейзажи. Архитектура. Между тях — снимки на Лори с Айзак и приятели. Бар за коктейли. Читателски клуб в модерен апартамент. Смешни пози за обектива.

Елин прочита самокритичните коментари на Лори: Опитвам се да не полагам твърде много усилия.

Няма досадни ежедневни снимки. Няма „мотивационни“ цитати, нито по-възрастни членове на семейството, които без желание позират пред фотоапарата. Нищо в образите не разкрива по-слаба страна или уязвимост. Лори иска да бъде видяна като сериозна творческа личност, която контролира положението.

Пълната липса на недостатъци е показателна и стремежът да демонстрира, че животът й е идеален, разкрива несигурност. Лори не е достатъчно уверена, че хората ще харесат истинската й същност и затова се преструва.

Общо взето, полага големи усилия.

И все пак, няма следа от нестабилност или че нещо сериозно не е наред. За да разбере това, Елин трябва да потърси на някое реално място. Някъде, където Лори не е толкова предпазлива и усърдна, където приятелите й няма да я видят и да я съдят.

Кабинетът й.

Елин се спуска обратно по пътеката към хотела и погледът й отново е привлечен от огромното бяло пространство под нея.

Ами ако Лори е искала да се изгуби? Ако е планирано?

Елин разбира желанието да потънеш в тази необятна пустош.

Идеално, вечно забвение.

И после в съзнанието й изплува образът на пръските кръв върху килима.

Малки, ръждиви точки. Съзвездие.

27

Похитителят я е вдигнал от пода.

Сега Адел лежи по гръб на нещо като легло, по-мека и по-щадяща повърхност.

Отваря очи, но формите и цветовете около нея са разфокусирани. След няколко минути сцената пред очите й се прояснява.

Стена — грапава, набраздена с ивици, повърхността й е хлъзгава от влагата.

Адел се опитва да анализира какво вижда и да разбере къде се намира, но не може да се съсредоточи. Лицето й гори. Тя се стряска, когато си спомня — маската. В нея се надига паника и между кожата й и дебелия пласт гума избива пот.

Адел трескаво се мъчи да вдигне ръце и да отскубне маската, но ръцете й не помръдват.

Какво се е случило?

Тя навежда напред глава, за да види по-добре, но от движението й се завива свят, сякаш мозъкът й е изостанал на три крачки зад черепа.

Опитва пак и наклонява тяло надясно, но когато главата й го последва, извитият под формата на буквата „С“ маркуч, прикрепен към маската, блокира зрението й с уродлива черна крива линия.

Адел се опитва да извие врат и да протегне глава достатъчно далеч надясно, за да вижда покрай маркуча.

Успява и съзира дясната си ръка. Китката е завързана за леглото. На метър и нещо от нея има масичка от метал, подобна на онези за къмпинг — сгъваема, преносима.

В средата има метален поднос. Върху него, добре подредени, вижда хирургични инструменти — скалпели, нож, тънки ножици.

Сърцето й трепва и замира.

И тогава чува звук, който я пронизва — странното влажно всмукване на въздух и пронизителното изсвирване, когато е издишан.

Звукът на маската на нападателя. Различен е от нейния, по-силен.

Адел отново наклонява глава и го вижда.

Човекът държи нещо — телефон. Моят телефон, мисли си Адел, когато разпознава протрития син калъф.

Пръстите на човека се движат бързо върху екрана.

Изминават няколко секунди и после Адел чува познат свистящ звук. След малко тя осъзнава, че похитителят е изпратил съобщение. От моя телефон.

Няколко секунди по-късно се разнася друг звук. Тихо пиукане.

Някой е отговорил.

И тогава Адел проумява — нападателят е изпратил съобщение, преструвайки се, че съм аз.

Тя усеща, че стомахът й се свива. Сега никой няма да разбере, че е изчезнала, ще получат съобщението и ще помислят, че тя е добре.

Никой няма да те потърси. Никой няма да разбере, че нещо не е наред.

Адел се опитва да изпищи, но звукът зад маската е приглушен и жалък.

Фигурата се обръща и се втренчва в нея за няколко минути, сякаш обмисля нещо.

И след това проговаря:

— Готова ли си?

Забавяне. Ушите на Адел възприемат звука, преди мозъкът й да го регистрира. Тя трепва и й се завива свят.

Гласът.

Адел познава този глас.

Устата й се отваря, но не излиза звук. В нея се разтърсва нещо. Последната й надежда… угасва.

Няма да се измъкне.

В известен смисъл тя знаеше, че този момент ще дойде. Не е забравила случилото се. Изтласкала го е в най-далечните кътчета на съзнанието си, но знанието винаги е било там, като кръвен съсирек, който стои във вената ти и чака мига да се освободи и да предизвика хаос.

Адел лежи абсолютно неподвижно и чака. Чува само дишането на похитителя.

Всеки момент. Всеки момент.

Лъчът на фенерчето подскача и отново се раздвижва. Човекът се навежда, рови в малката черна чанта на пода и изважда спринцовка.

Адел усеща остро убождане в рамото и после пред очите й се спуска мрак, но не достатъчно бързо, не и преди да чуе, че металната масичка се влачи по пода към нея, чува дрънченето и подскачането на металните инструменти по повърхността й, докато се движи.

28

— Още ли не се е върнала Лори? — управителката на хотела е нервна, листовете, които стиска в ръката си, се намачкват между пръстите й.

Елин разглежда табелката с името, закачена на тъмната й риза. Сесия Карон. Главен управител. Жената, която видя в басейна вчера; сестрата на строителния предприемач.

Те определено си приличат — високи, горе-долу еднакви на ръст, мускулесто тяло, руса коса, въпреки че тази на Сесия е по-къса, още по-къса от косата на Елин. Подстригана е около лицето й и разкрива ъгловати скули.

Чертите й са волеви, не носи грим, но и не е необходимо. Всяка украса би изглеждала глупаво, излишна.

Елин поклаща глава.

— Не, Айзак не я е чувал. Никой не я е чувал или виждал.

По лицето на Сесил минава сянка.

— Сигурна ли си, че е говорил с всички?

— Да. Приятели, семейството, съседи. Те мислят, че тя е тук, с Айзак — Елин млъква за момент. — Не знам дали Лори е споменала, но това трябваше да бъде празненство по случай годежа им.

— Каза ми — Сесил се измъква иззад бюрото на рецепцията, стиска листовете в ръката си. — Освен това ми каза, че ти си полицай от Великобритания — изражението й е неразгадаемо и мигновено кара Елин да се почувства неудобно.

— Така е — Елин се изчервява. Трябваше да я поправи. Защо да не й каже истината? Защо си придава авторитетност, която не заслужава? — Да, Айзак… ми е брат. Той се обади на полицията. Те си записали, за да проверят по-късно как вървят нещата, но мислят, че е твърде рано, за да започнат официално разследване. Казах, че в това време ще поразпитам.

Сесил кимва отривисто, измърморва нещо на рецепционистката и отново се обръща към Елин.

— Да отидем в кабинета ми. По-добре да говорим там.

Елин тръгва след нея по главния коридор и се мъчи да върви в крак с енергичната й походка.

Панталоните й леко се надигат, докато Сесил върви, сякаш се закачват по краката й във видимо очертаните мускули на бедрата. Тя е първият член на персонала, който не изглежда добре в униформата, като риба извън вода.

Семплият скандинавски стил — черна вталена риза, тесен панталон и сиви обувки тип деколте — не подхожда на тялото й. Широките й рамене и яки крайници опъват плата и леко променят кройката на униформата. Също като Елин, тя вероятно се чувства по-удобно в спортен екип.

Сесил минава през първата врата вдясно. Двете вървят по къс коридор. Кабинетите са в дъното, вляво. Сесил бута вратата и я отваря.

— Влез и седни, моля.

Елин за пръв път долавя американският акцент в английския на Сесил. Или е учила в Съединените щати, или е живяла там достатъчно дълго, за да го усвои.

В кабинета на Сесил Елин отново се изправя пред стена от стъкло, но тук гледката към планината е закрита от дебел черен облак. Отново вали сняг, замайващ с големи, тлъсти снежинки, летящи право надолу към земята.

Бюрото на Сесил е поставено на централно място, точно пред стъклото. Като мишена, мисли си Елин и раменете й се вдървяват. На видно място.

Тя сяда и погледът й обхожда останалото пространство. Два компютърни екрана един до друг на бюрото, купчина листове, порцеланова чаша за кафе.

Точно срещу нея на бюрото са скупчени няколко снимки.

Елин веднага разпознава Сесил. Сесил държи трофей и на врата й под ъгъл е окачен медал. На други снимки тя е в басейн, плува с навита над челото плувна шапка, замахва с едната ръка, а другата е стисната в юмрук.

Сесил проследява погледа й.

— По-рано плувах състезателно — тя се изсмива горчиво. — Беше отдавна.

Елин се изчервява, смутена е, че са я хванали да зяпа.

— Малка промяна в кариерата.

— Всъщност не успях да се класирам за големи състезания — усмихва се Сесил. — Знаеш как е. Конкуренцията е по-жестока, колкото по-нагоре се издигаш.

Неосъществена мечта, мисли си Елин, докато гледа как очите на Сесил се стрелкат към снимката и после се отместват встрани. Мечта, която е означавала достатъчно много за нея, за да запази снимката на бюрото си, колкото и болезнен да е споменът.

От друга страна обаче кой няма такива мечти? Кой не се пита: Ами ако животът беше поел по друг път?

Елин сменя темата.

— Не си виждала Лори, така ли?

— Не съм я виждала от вчера. Тя обядваше в хотелския салон — Сесил смръщва чело. — Сигурна ли си, че не се е обаждала на никого?

— Да.

— А някой да я е взел от тук? Някой, когото Айзак не познава?

— Възможно е, но това пак не обяснява защо не се е обадила и не си е взела нещата. Телефонът й, чантата, портмонето… все още са тук.

— И не се е върнала в дома си?

— Не. Съседът има ключ и влязъл. Нямало никой.

— Но е възможно да е заминала по собствено желание и не е искала хората да знаят? Уплашила се е за годежа? — Сесил вдига рамене. — Знам, че аз се уплаших.

Елин поглежда ръката й. Няма венчална халка.

Сесил проследява погледа й.

— Разведена съм.

Елин долавя нотката на предизвикателност в гласа й и изпитва съпричастност с подразбиращата се негативна реакция в нея. Хората питат и предлагат банални, изтъркани фрази: ще намериш подходящия човек. Не се тревожи, не е късно.

Елин е само на трийсет и две години, но преди да срещне Уил, ги е чувала всичките. Стигнеш ли до трийсетте, хората обикновено ти лепват етикет и те поставят в определена категория.

Ако не могат, виждат те като заплаха, нещо неопределено.

— Да — съгласява се тя и отново насочва разговора към Лори. — Хората заминават. Случва се по-често, отколкото мислите. Семейството започва да се паникьосва, но рамо или късно открива, че е планирано. Понякога хората не обичат да обясняват, затова бягат.

Елин се навежда напред.

— Не знаеш ли за някакви проблеми? Причини Лори да замине?

— Не, тя винаги е била изключително добра служителка. Точна. Изпълнителна. Умна-Сесил върти в ръцете си писалката на бюрото. — Виж, аз вероятно не съм най-подходящият човек, с когото да говориш. Имахме добри взаимоотношения, но професионални. Лори е… саможива. Не би споделила лични неща. Не и ако не се налага.

— Имаш ли нещо против да погледна бюрото й? Да проверя дали е оставила нещо там. Детайли за пътуване, такива неща — Елин умишлено говори с безгрижен тон.

— Бюрото й? — по лицето на Сесил пробягва нещо, което Елин не може да разчете.

— Може да останеш — добавя Елин. — Не ме интересува нищо, свързано с работата ви.

Сесил се отпуска и бута тъмното стъкло на стената вдясно.

— Разбира се. Ей там е.

Вратата тихо изщраква и се отваря навън.

Разположението вътре е същото като в кабинета на Сесил, но пространството е наполовина по-малко. Сесил застава на вратата и се втренчва в телефона си.

Бюрото е подредено. Лаптоп, моливник, телефон, малко вечнозелено растение в лимонено зелена саксия. От едната страна безцелно виси краят на зареждащо устройство за мобилен телефон. Няма нищо интересно. Всичко е безлично. Не разкрива нищо.

Тя протяга ръка и издърпва чекмеджето вдясно. Не е заключено и се отваря лесно. Вътре няма много неща — презентация, записки от съвещания, папка. Елин ги прелиства, а после ги оставя и взима синята папка. Вътре има няколко прегънати листове. Статия, разпечатана от уебсайт. Заглавието е на френски — Dépressioп, „Депресия“. В горния десен ъгъл на страницата с кламер е прикрепена визитна картичка.

Амели Франсез.

Психотерапия. Психология.

Рю де Лозан 24.

Елин поглежда крадешком Сесил, която все още се е втренчила в телефона си.

Елин пъха визитната картичка в джоба си и се обръща към чекмеджето вляво.

Там има само една лилава папка. Сметки за мобилен телефон за всеки месец в продължение на повече от една година. На името на Лори са, но са адресирани до хотела.

— Откри ли нещо? — Сесил вдига глава.

— Не знам — Елин се поколебава. — Използвате ли тук служебни мобилни телефони?

— Не. Всички разговори, свързани с работата, са за сметка на личните мобилни телефони, но използваме предимно телефоните тук — Сесил посочва стационарния телефон на бюрото.

Това сигурно е личен мобилен телефон на Лори. Но защо държи тук сметките? И тогава Елин забелязва нещо. Доставчикът на мобилната услуга — Ориндж. шв. Айзак не й ли показа мобилен телефон, свързан със „Суиском“?

Това означава, че Лори има друг телефон.

Елин взима най-скорошната сметка и погледът й се плъзва надолу по страницата. Един номер се повтаря много пъти в списъка с обажданията.

Както и в съобщенията. Сигурно е на Айзак, мисли си тя и изважда своя телефон да провери.

Не е на Айзак. Номерът, на който Лори се е обаждала многократно, не е на Айзак. Всъщност номерът на Айзак не се появява никъде в този списък. Тялото й се напряга. Тази работа не й харесва.

Защо Лори държи сметките си тук?

Елин обаче знае отговора — Лори не иска Айзак да ги види. Умът й прави следващия скок — с друг ли се среща Лори? Разбрал ли е Айзак?

Елин си спомня обаждането, на което стана свидетел снощи. Лори може да е използвала този телефон. Това може да е номерът на човека, с когото е говорила, номерът, който Елин не можа да открие в другия й телефон.

Собственият й мобилен телефон вибрира. Тя поглежда екрана.

Съобщение от Уил. По всички новини говорят за времето. Евакуират хотели от другата страна на долината.

— Огледа ли всичко?

Елин отмества очи от екрана и забелязва нетърпението, изписано на лицето на Сесил. Писнало й е. Иска да се върне на работа.

— Да — Елин посочва папката със сметките. — Може ли да ги взема?

— Разбира се — отговаря Сесил, — и ако мога да направя още нещо, моля те, кажи ми — гласът й е искрен, но изражението й е странно непроницаемо. На Елин й е трудно да определи дали думите са откровени, или само хладен професионализъм. — Наистина — добавя Сесил, сякаш прочита мислите й. — Абсолютно всичко. Лори е ценен член на екипа… — гласът й заглъхва, очите й са приковани в прозореца.

Елин проследява погледа й до паркинга навън. Единият от полицейските джипове, които видя по-рано, потегля. Движи се бързо и гумите хвърлят сняг.

Тя отново поглежда Сесил и се вцепенява, когато вижда изражението й. Чертите й са изопнати от тревога.

И след това Елин си спомня думите на Лори, че братът и сестрата Карон са израснали с Даниел Льометр.

Тя се готви да изкаже съболезнованията си, но се отказва, гледайки Сесил. Не е сигурна дали реакцията й ще бъде искрена.

29

— Разпечатка? — гласът на Айзак е твърде силен и напрегнат, но хотелският салон е пълен с хора и думата се изгубва в жуженето на разговори и потракването на прибори. Носи се тиха музика — джаз, подходящ за дневно време.

Никой не смее да излезе в такава буря, мисли Елин, гледайки навън. Небето е тъмно и вятърът носи огромни снежинки във всички посоки.

Тя кимва.

— Беше в бюрото на Лори.

— Затова ли отпрати Уил? За да ми я покажеш?

Елин се наежва.

— Не съм го отпратила. Той приключи с обяда и искаше да си провери имейлите.

Айзак пуска вилицата, тя изтраква, после отмества настрана чинията. Не е докоснал салатата с пилешко месо и листата маруля са натрупани от едната страна.

Той се е побъркал, мисли си Елин, поглеждайки наболата му брада и измачканите дрехи.

— Е, и за какво става въпрос? — троснато пита Айзак.

— Депресия. Към разпечатката беше прикрепена визитна картичка на психиатър.

Тя прокарва пръст по ръба на стъклената си чаша и се втренчва в огъня в камината. Пламъците са буйни и високи и се вият на кълба зад стъклото.

— Психиатър? — Айзак отваря широко очи и после се окопитва. — Всъщност… да, има логика — той поглежда Елин преценяващо, сякаш опитва да предугади реакцията й. — Напоследък Лори се бореше с депресия. Влоши се през последните няколко месеца. Лекарството й… Това взех от лавицата. Не знам дали ме видя.

— Видях — тя го поглежда в очите. — Защо го скри?

— Не исках да навлизаме в личните й проблеми без нейно разрешение. Мислех, че тя ще се върне и няма да се наложи… — Айзак поклаща глава и свежда поглед към пода. — Но всичко отиде по дяволите — той се прокашля. — Обадих се на всички да не идват. Приятелите на Лори. Моите. Дори ако времето не се развали толкова, колкото прогнозират, сега няма смисъл да идват.

— Сигурен ли си?

— Що за празненство за годеж ще бъде, ако я няма годеницата?

Елин чува гнева в гласа му и сменя темата.

— Откога е депресирана?

— От време на време, от години, откакто умря Корали. Не й помогна, че и баща й замина. Когато Лори навърши осемнайсет, той пак отпраши за Япония.

— Корали е мъртва? — гласът на Елин потреперва, когато си я представя — продълговатото лице, дръпнати котешки очи. Корали беше единствена и неповторима, луда глава, толкова изпълнена с енергия, че беше трудно да си представи, че е мъртва.

— Блъснала я кола и шофьорът избягал. В Женева… Близо до езерото.

— Лори не каза нищо — Елин се попита защо Лори не го спомена. Заболява я, но дълбоко в душата си знае — защо Лори да споделя с нея, след като Елин й обърна гръб?

— Лори умее да прикрива чувствата си и да се прави на смела, но вътрешно се бори да не се срине. Особено тук в хотела. Не може да си позволи да загуби още една работа.

— Още една?

— Имам предвид предишната. Общо взето, накараха я да напусне. Дадоха й добра препоръка, защото тя си тръгна тихо и кротко, но все пак…

— Какво се случи?

— Работното време, натоварването… Лори не спеше както трябва, обаждаше се, че е болна, започна да се кара със служителите и гостите.

Елин се опита да свърже информацията с онова, което знае за Лори. Невъзможно е, все едно вижда двама различни човека.

— Аз… намерих и сметки за мобилен телефон, Айзак. Не е телефонът, който е оставила тук Лори. Мисля, че тя има още един телефон…

— Още един? Щях да знам… — по врата му плъзва топлина.

— Имала е. На нейното име е. Сметките са изпращани до хотела — Елин взима парче хляб и пак го оставя. Супата й, капките мазнина, чиято миризма се усеща във вдигащата пара течност… не е апетитна. Идва й в повече.

— Ами, ако е имала още един телефон, не може да го е използвала много.

— Има много обаждания, Айзак. И съобщения. Звъняла е неколкократно на един номер през последните няколко месеца. Мобилен телефон в Швейцария.

Той нервно прокарва език по зъбите си.

— В теб ли е сметката?

Елин бърка в чантата си и му дава най-скорошната сметка. Очите му преглеждат страницата мъчително бавно. Айзак не познава номера.

— Сега ще го набера — той изважда телефона от джоба. Косата му пада над лицето и хвърля сянка върху израза му.

— Какво ще набереш?

— Другия телефон на Лори. Номерът е най-отгоре на страницата.

Айзак започва да въвежда номера. Елин гризе нокътя си. Обзема я ужасяващо чувство на безпокойство. Очите й се спират на огромния полилей над тях. Дизайнът е абстрактен. Направен е от стотици заострени стъкълца, окачени на различна височина. На пръв поглед е красив, но сложността му и липсата на симетрия са прекалени. Твърде натрапчив е за централен елемент. Айзак отдалечава телефона от ухото си.

— Включва се направо гласовата поща. Автоматичен глас — той отново взима сметката и я стиска толкова силно, че хартията се намачква. — Ще пробвам номера, на който много пъти е звъняла Лори.

Изминават няколко секунди и после някой вдига.

— Ало? — колебание. — Ало? — повтаря Айзак. — Кой е? — той слага телефона на масата.

Елин вижда в очите му само объркване. Няма гняв. Безмълвна съкрушеност.

Лори го е лъгала, а Айзак не е имал представа.

Разчувствана, Елин свежда поглед към ръцете си. Той няма да иска съчувствието й. Никога не го е искал.

— Някой вдигна и когато заговорих, затвори.

— Опитай пак.

Този път Айзак доближава телефона до ухото си и после веднага го оставя.

— Сега пък изобщо не звъни.

— Сигурно са го изключили. Няма значение, Айзак. Ако се е случило нещо, може да накараме полицията да започне разследване. И за другия й телефон. Доставчикът на услугата може да ни даде списък на всички номера, които са набирани и приемани през последните шест месеца.

Айзак мълчаливо барабани с пръсти по масата. Елин не е сигурна дали я е чул.

Чернокоса сервитьорка търка с кърпа съседната маса, Елин долавя мириса на лимон и белина. Сервитьорката избърсва масата, обръща се и се усмихва.

— Желаете ли още нещо?

Елин се приготвя да отговори, но Айзак я изпреварва.

— Не — раздразнено казва той. — И без това храната е скапана.

— Айзак… — Елин се усмихва извиняващо се на сервитьорката.

— Какво? Говоря самата истина.

Сервитьорката изправя гръб и се изчервява.

— Господине, мога да ви донеса нещо друго, ако предпочитате, и разбира се, да кажа на екипа какво е мнението ви.

— Не, няма проблем — Елин стрелва Айзак с предупредителен поглед. — Всичко е наред.

Сервитьорката се отдалечава и Елин се намръщва.

— Защо винаги трябва да го правиш? Да се караш на хората? Тя не е виновна, че Лори е изчезнала.

Той винаги изкарва гнева си на другите. Елин помни, когато веднъж Айзак изгуби играчка, която баща им му беше купил за награда, че е взел с отличие изпитите в училище, дългокрак метален робот, който говореше, когато натиснеш антената му: Ще изпълнявам заповедите ти, но моля, отнасяй се внимателно с мен! Сам опра пешкира — стаята му беше преобърната наопаки и пиратът му „Плеймобайл“ беше похитен за отмъщение.

Седмици след това Сам не се отделяше от Елин. Двамата се превърнаха в човешки щит един за друг. Всеки път, когато Айзак беснееше, те се търсеха за закрила.

Неловкото мълчание продължи. Айзак потрива врата си.

— Права си — казва накрая тай, — но това не ми харесва. Някак… не е правилно. Ако Лори не се върне до довечера, пак ще се обадя на полицията.

— Може да се върне дотогава — неубедено казва Елин. — Всичките притеснения може да са за нищо.

— Сигурно ще размислиш, след като видиш тези неща — Айзак бърка в чантата си, изважда купчина снимки и ги слага на масата. — Виж ги, а после ми кажи, че е нищо.

Елин придърпва купчината към себе си. Дишането й се учестява. Снимките са различни, но на един и същ човек.

Лукас Карон.

— Това е строителният предприемач на хотела… Откъде ги взе? — пронизва я леденостуден страх. Това не изглежда добре.

Айзак я поглежда напрегнато. Лицето му е бледо, без капчица кръв. Кракът му потропва на пода.

— Намерих ги скрити в скиорската чанта на Лори. Разгледай ги.

Лукас върви към хотела с плетена вълнена шапка на главата и гледа телефона си. Лукас говори със служител на входа на хотелския салон.

Лукас седи на терасата с група хора и пие вино.

Прилича на наблюдение, сякаш Лори го е следила. Дебнала го е.

— Странно е, нали? — пита Айзак. Сега кракът му се движи по-бързо и коляното му се удря в масата. — Кажи ми, че не ти се вижда странно. Това не са снимки от ваканция. Той не съзнава, че го снимат.

Елин си поема продължително дъх.

— Трудно е да се каже, ако не знаем контекста. Може би има обяснение — но докато се мести неспокойно на стола, Елин знае, че думите й звучат неубедително.

Какво обяснение би могло да има? Защо Лори е правила тези снимки?

— Какво обяснение? — очите на Айзак са неумолими и блестят. Той ожесточено чеше клепача си.

Елин слага длан върху ръката му. Жестът е машинален, инстинктивен. Ръката му се долепя до масата и се отпуска под нейната.

Времето се връща назад. Елин отново е дете и Айзак й помага да заспи след кошмар. Затова спят в една стая от години. Той се пресята и хваща ръката й. Правеше същото и за Сам, когато беше прощъпалник.

Известно време Сам сънуваше по-лоши кошмари и от нея и вината беше нейна. Имаше период, в който се маскираха. Сам беше войник, рицар и понякога, ако Елин го убеди, овца, целият увит в ръчно направен бял костюм от овча вълна — „творческата“ й интерпретация на Рождество Христово.

Но после Сам започна да има лоши сънища за костюмите — представяше си, че те оживяват от края на леглото му, без глави, и танцуват из стаята. Елин помни, че майка им тактично скри костюмите и прошепна: „Известно време няма да играете на тази игра.“

Сам.

Мисълта я прониза остро. Елин дръпва ръката си и изпитва ужасяващо чувство на тревожност. Отново избързва. Приема всичко за чиста монета.

Всичко, което й е показал и казал Айзак, са само думи, нищо повече… Елин взима чашата си с водата, ядосана на себе си. Въпреки всичко свали гарда. Трябваше да бъде по-предпазлива и да действа по-умно.

Забравила е колко лесно е да загубиш представа за някого. Да не знаеш какъв е сборът от съставните му части.

30

Умората я обзема едва когато се връща в стаята си. Елин търка очи. Започва да я боли главата — тъпо, упорито пулсиране във врата.

Взима бутилка вода и я отваря. Газираната вода съска и се пени и през гърлото на шишето изскачат мехурчета. Елин си налива една чаша и отпива голяма глътка. Нуждае се от почивка, но не може да престане да мисли за снимките, които й показа Айзак.

Какво означават?

Тя се отпуска на коженото кресло до прозореца, взима телефона си и написва името на Лукас Карон в „Гугъл“, но преди да провери резултатите, вижда имейл от детектив главен инспектор Ана, шефката й.

Елин, само проверявам, защото ти не отговори на последния ми имейл. Не искам да те притискам, но ни трябва решение до края на месеца. Обади ми се, ако искаш да поговорим.

Очите й проследяват думите на екрана няколко пъти, а после Елин минимизира прозореца и се връща на Лукас Карон.

В резултатите от търсенето са се появили много статии — биография в „Уикипедия“, куп статии в сферата на бизнеса и хотелиерството. Елин преглежда следващата страница. Още статии. Сред тях има спортни резултати, изброяващи участията му в маратони и състезания по ски бягане.

Той очевидно е запален и по спорта, както и за кариерата си, която съдейки по заглавията, определено процъфтява:

Зад бранда: през последното десетилетие Лукас Карон стана известен като човекът, върху когото трябва да съсредоточим вниманието си, когато става дума за швейцарско хотелиерство.

Началото на една империя: как преоткриването на минимализма от Лукас Карон преобразява дизайна на луксозен хотел.

Хотелиерът хипи: как ежедневните занимания с йога помагат на Лукас Карон да остане на върха на играта.

Неотдавнашна публикация:

„Лю Соме“ казва сбогом на стила дървена хижа. Учебник по нов минимализъм.

Защо Лукас Карон обича да търси вдъхновение в миналото.

Елин щрака върху втората статия. Снимка заема по-голямата част на екрана — Лукас седи с кръстосани крака на диван в салона на „Лю Соме“. Няма следа от неудобство — усмивката му е широка и непринудена.

Но дори на тази по-официална снимка той изглежда повече като човек, който ще видиш на корицата на списание за алпинизъм или туризъм, не строителен предприемач. Облечен е в избелени джинси и сива спортна жилетка с вдигнат догоре цип, която подчертава мускулестото му тяло. Тъмнорусата му коса пада рошава около лицето и брадата му не е оформена.

Елин потропва с крак. Нещо не се връзва. Спокойното му отпуснато излъчване не съответства на атмосферата в хотела и дизайна. Тя преглежда текста отдолу и очите й се спират на няколко цитата:

„Винаги съм избирал да работя със сгради, които имат история и които искат да продължа да разказвам историята им. Фактът, че историята на „Лю Соме“ започна с визията на моя прадядо за санаториум, прави строителния проект специален за мен. Винаги съм мечтал да преоткрия сградата. Когато бях дете, я гледах и си представях как се превръща в нещо ново.“

Статията продължава: „Лукас започва да прави сгради на деветгодишна възраст от всичко, което му попадне. Конструктори „Лего“, пръчици, храната, която ми носеха в болницата. Мисля, че именно в болницата започна любовта ми към сградите и архитектурата. Заклех се, че когато съм по-добре, ще изстисквам живота от всеки ден.“

Болница! Елин преглежда останалата част на статията и намира параграф с обяснение: „Лукас е роден със сърдечно увреждане, наречено артериален септален дефект, или с прости думи, дупка в сърцето. Лекуван е успешно чрез хирургично затваряне на дупката, но операцията и различни усложнения означавали дълги престои в болница като дете.“

Сега Лукас започва да придобива логика за Елин — той е човек, който иска да докаже нещо, психически и физически. Освен това иска да разчупи шаблона. Отразява го най-вече един израз: изстисквам живота от всеки ден.

Елин разбира защо Лори може да е била заинтригувана от него — от смесицата между бизнесмен и бохем, — но това пак не обяснява снимките и защо ги е направила.

Тя се връща на търсенето и преглежда останалите резултати. В дъното на страницата забелязва блог. На английски е и заглавието е провокативно: „Как строителните предприемачи в Швейцария съсипват собствените си градове.“

Елин щраква на него. Съдържанието отразява заглавието — коментар за различни строителни предприемачи, включително Лукас. Секцията с форума най-отдолу привлича погледа й — язвителни, саркастични забележки за Лукас Карон и „Лю Соме“, обиди към предложения дизайн и лично към него. Той прегазва хората. Девизът му е: Ще правя каквото искам и да върви по дяволите всеки, който се изправи на пътя ми…

Има коментари за изчезването на Даниел и личните и професионалните му отношения с Лукас. Предимно клюки — обвинения в непотизъм, слухове, че Лукас се готви да го отстрани от проекта.

Все още заинтригувана, Елин написва името на Лукас в „Туитър“ и трепва. Името му се появява в стотици туитове, повечето отрицателни.

Тя чува изщракването на вратата. Уил.

— Какво гледаш? — той тръгва към нея и оставя телефона си на нощното шкафче.

— Статия за строителния предприемач Лукас Карон. Преди малко Айзак ми показа негови снимки, които Лори му е правила.

— Е, и?

— Лукас, изглежда, не е знаел, че го снимат.

— Елин, това не е твоя работа. Мисля, че ако тя не се върне до довечера, трябва да поговориш с Айзак да се обади отново на полицията. Остави проблема на тях.

В гласа му прозвуча странна нотка — хладно примирение. И не само това, но и очите му са… безизразни, от паника. Празни. Уил се отдръпва и вината е нейна. Най-лошото е, че Елин знае как да оправи нещата — да му каже онова, което той иска да чуе, и че е готова да предприеме необходимите стъпки, — но това ще бъде лъжа.

Не е готова.

Животът й е временно замразен, докато не получи отговори какво се случи със Сам. Нещо в нея, някаква важна част е блокирала. Заклещило се е в деня, в който братчето й умря, и като бримка на пуловер, закачила се на клон, непрекъснато я дърпа назад.

Уил тършува в гардероба и нахлузва пуловер през главата си.

— Знаеш ли, докато се преобличах, се замислих за онова, което ти казах… Моля те, Елин, искам да си тръгнем.

— Но…

— Колкото е възможно по-бързо. А сега и това — той вдига телефона си. — Не искам да стоим тук повече, отколкото се налага. Задава се силна буря.

Елин поглежда екрана. Безпрецедентна буря се приближава към Алпите. Италианският курорт Червиня спря всички лифтове, след като силни ветрове клатят неконтролируемо кабинките. Прогнозата е за повече от 200 см сняг през следващите 48 часа.

— Не мога да тръгна, Уил. Не и сега.

— Не можеш? Или не искаш? — той сяда на леглото и я поглежда недоверчиво с присвити очи. — Елин, мисля, че не чуваш какво ти казвам.

Обзема я паника. Трябва да му каже защо всъщност е дошла тук, иначе рискува да го загуби.

— Не мога — тя оставя чашата. — Дойдох тук не само за да подновя отношенията си с Айзак, но и да разбера истината.

— Истината? За какво? Защо не ми казваш?

— Става дума за Айзак — гласът й потреперва. — Мисля, че той е убил Сам. И затова се тревожа за Лори. Знам на какво е способен Айзак.

31

— Убил го е? — повтаря Уил и се втренчва в очите й. — Но ти каза, че е било нещастен случай.

Елин сяда на леглото до него, устата й е пресъхнала.

— Това беше официалното заключение. Властите предположиха, че Сам е паднал във вира, ударил е главата си в скалата и се е удавил. Това съвпадаше със спомените ми, но няколко седмици по-късно започнах да виждам… проблясъци.

— Какво се е случило ли?

— Не, там е проблемът. Онова, което си спомнях и разказах на родителите си и на полицията, е различно от онова, което виждам в проблясъците.

Реалните й спомени за деня са ясни и се свеждат до най-важните образи. Елин изследва тези образи за точност и ги обръща насам и натам, за да провери дали са верни, но основното винаги е там. Истината, или поне онова, което си мисли, че означават.

— Тогава какво каза на полицията?

Тя затваря очи.

— Тримата се гмуркахме в скалния вир — Елин си представя всичко съвсем ясно — палещото юнско слънце, издигнало се високо в небето, пулсиращите му лъчи върху кожата. Зачервеният, белещ се врат на Сам, сивата тениска на Айзак, изпъстрена с петна солена вода. — Надпреварвахме се кой ще улови най-много раци. Имахме таблица, закачена на стената на бунгалото на плажа — тя потрива крака един в друг. — Момчетата го приемаха сериозно. Състезаваха се за всичко.

— И моите братя бяха такива.

— Но това… беше странно. Ожесточеността. Радваха се, когато другият сгреши. Няма логика… Те дори не си приличаха. Сам беше пълна противоположност на Айзак. Отворена книга. Мама все казваше, че Сам е като нея, лесното дете.

Той дори физически приличаше на нея, мисли си Елин. Светла кожа и руса коса, толкова рядка, че когато се намокри, виждаше се белезникавият му череп отдолу.

— Тогава ти не си била лесна, така ли? — Уил закачливо повдига вежда.

— Не, не като Сам. Казват, че най-малкото дете винаги е най-щастливото, и това е вярно. Сам винаги ни разсмиваше и изглаждаше нещата, когато се карахме. Като си спомням сега, мисля, че той притежаваше най-добрите качества на мен и на Айзак. Много енергия като мен, но и лазерното фокусиране на Айзак. Сядаше и се съсредоточаваше така, както аз никога не можех — „Лего“, домашни, четене. Нищо не го разсейваше… с изключение на Айзак. Той знаеше как да ядоса Сам.

— Често ли го правеше?

— Да. Държеше се различно с мен и със Сам. В него имаше… нещо дивашко. Мама обикновено беше невъзмутима, но Айзак понякога я изнервяше — Елин защипва между пръстите си завивката на леглото. — И аз се дразнех. Айзак беше непредсказуем. Мисля, че може би защото беше изключително умен. Обичаше да си играе с хората и ситуациите, за да разбере защо реагират така.

— Звучи доста хладнокръвно.

— Да. Айзак можеше да бъде такъв. Понякога той не реагираше като другите хора на едни и същи неща. Сякаш беше разбрал, че в края на краищата емоциите не водят доникъде, затова се извисяваше над тях.

Уил я поглежда.

— Или пък е чувствал, че Сам е любимецът на майка ви? Вероятно се е затворил в себе си. Самосъхранение.

— Не съм казала, че Сам е бил любимецът й — острият й тон изненадва самата нея.

— Но така, както говориш, звучи… — Уил млъква и повдига рамене. — Забрави. Какво се случи после?

— Айзак се ядоса, защото Сам печелеше. Писна ми, оставих ги и отидох на друг скален вир. След няколко минути чух викове. Обърнах се и видях, че кофата на Сам е съборена — Елин примигва. — Раците му пълзяха към водата. Сам пищеше и бъхтеше с юмруци Айзак. Нещата излизаха от контрол, затова отидох при тях и им казах да престанат.

— Миротворецът.

— Сдобриха се. Айзак се извини. Всичко изглеждаше наред, затова отидох по-нататък, към скалата. Мислех, че са се помирили — Елин се запъва. Дори след толкова много години споменът е остър като кинжал в главата й. — Не знам точно колко време мина, може би петнайсет-двайсет минути. Изведнъж чух, че Айзак крещи и се втурнах към тях — тя все още чувства паниката, която я обзе тогава. — Айзак беше във вира. Нагазил във водата до раменете. До… — думите засядат в гърлото й. — До Сам. Беше го хванал под мишниците и се опитваше да го издърпа навън, но не можеше да се задържи на краката си и да запази равновесие. Продължаваше да вика: „Можем да му помогнем, можем да му помогнем.“ Но аз разбрах, че Сам е мъртъв. Цветът на лицето му… — гласът й заглъхва. — Опитахме се, мъчихме се, докато дойдоха парамедиците, но Сам беше умрял.

Уил хваща ръката й и я стиска.

— Къде е бил Айзак, когато се е случило?

— Каза, че отишъл до тоалетната. Върнал се и видял Сам във водата. Предположил, че се е подхлъзнал и е ударил главата си в скалата.

— Без никой да забележи?

— Скалните вирове бяха отдалечени, в края на плажа. Освен ако някой случайно не отиде там, няма как да види.

Челото на Уил е смръщено от съсредоточеност.

— Защо мислиш, че Айзак е виновен? — той прокарва палец по опакото на ръката й.

— След няколко седмици започнах да виждам проблясъците.

— Спомени?

— Не точно. Мога да ги опиша като сън. В един момент са ясни, но после, щом се разсъниш, не се задържат. Моментна снимка, очертания на нещо незапълнено. Повечето изчезват, преди да се появи следващият.

Психотерапевтката, при която Елин ходи миналата година, й каза, че това не е необичайно, и че е начинът на съзнанието й да предпази себе си и нея.

— Спомняш ли си ясно нещо от проблясъците?

— Само едно. Един образ, който не мога да избия от главата си. Айзак е до скалата. Ръцете му… — Елин не е в състояние да изрече думите. — Ръцете му са облени в кръв.

Уил се премества на леглото.

— Но това не е възможно. Намерила си го във водата да се опитва да извади Сам. Тогава имаше ли кръв по него?

— Не. Точно това не мога да проумея.

— Говорила ли си с някого за това? — Уил извива тяло, протяга ръка и взима бутилката вода от масата. — Какво помниш?

— Освен психотерапевтката, с никой. Мама и татко… те бяха загубили Сам. Можеше да загубят и Айзак. Не можех да им го причиня.

— Не си ли казвала нищо на Айзак?

— Не, знам какво ще се случи. Той ще си помисли, че го обвинявам, че е наранил Сам, и ще заеме отбранителна позиция.

— Но ти наистина го обвиняваш — Уил отваря шишето и отпива глътка вода. Очите му са приковани в Елин, напрегнати и съсредоточени, без да мигат.

Тя трепва.

— Не…

— Стига, Елин, това намекваш.

Тя млъква. Така е, тогава защо и е толкова трудно да го признае пред някой друг?

— Не разбирам защо не си ми казала досега — Уил се усмихва насила, но обидата в очите му е очевидна. — Това е нещо твърде важно, за да го криеш от мен.

Елин прехапва устни.

— Кажи честно, щеше ли да искаш да започнеш връзка с мен, ако знаеше? Ако още на първата ни среща ти бях казала: Уил, мисля, че единият ми брат е убил другия, и може би съм видяла убийството, но мозъкът ми е потиснал спомена? Това е доста трудно за възприемане.

— Трябваше да ми кажеш. Нямаше да те съдя.

— Не можех да поема риска. Харесах те, Уил. От минутата, в която се срещнахме, разбрах, че имам бъдеще с теб — гласът й потреперва. Той трябва да разбере, че тя не го е премълчала нарочно. — Ти не си преживявал такова нещо. Ти си нормален, имаш нормално семейство — Елин се усмихва, опитвайки се да разведри настроението. — Сестра ти си пада малко крава понякога, но с изключение на това…

Уил отвръща на усмивката й.

— Но защо си толкова убедена, че този път ще разбереш истината, ако говориш с него сега?

— Сега, след като мама почина, моментът е подходящ. Това не може да продължава вечно.

— Ще му кажеш ли какво си спомняш?

— Не знам. Нямам план. Мислех, че ако разговаряме за Сам и мама, Айзак може да изпусне нещо.

Уил потърква кокалчето на пръста си.

— Знаеш ли, ако си права и ако тези проблясъци произлизат от реален спомен, тогава след като Лори изчезна…

Елин кимва. Не е необходимо да го изричат на глас.

— Затова не мога да си тръгна — тя си представи Лори вчера, съчувствените думи за майка й и отново изпита вина.

Длъжница съм на Лори.

Елин се извръща от екрана на лаптопа и притиска с пръсти челото си.

— Как се чувстваш? — Уил я поглежда изпитателно, изражението му е разтревожено.

— Уморена съм. И ме боли главата.

Той рови в чантата си и й подхвърля пакетче ибупрофен.

— Вземи ги и после отиваме в спа центъра. Вечерята е чак след един час.

Елин не възразява и се съгласява. Би направила всичко, за да разхлаби възлите в главата си.

Остави телефона си на масата. В съзнанието й като големи камъни тежат мислите и въпросите без отговор.

32

— Елин, хайде, идвай.

— Само… дай ми минутка — тя пристъпва от крак на крак.

Дъските на пода са леденостудени, покрити са с тънък пласт сняг. Поривите на вятъра залепват тънката материя на банския костюм за тялото й. Елин потреперва.

Снегът се сипе от небето и около двата външни басейна, по скамейките и шезлонгите се образуват преспи. От най-големия басейн, най-близо до нея, се издигат талази пара, смесват се със снега и създават топла влажна мъгла. Виждат се само малки правоъгълници вода, сенчести, блещукащи сини острови.

Уил хваща ръката й и я дърпа покрай главния басейн.

— Правила си го и преди. Това е само джакузи с гореща вода, не е дълбоко — кожата му е настръхнала.

Той се шмугва зад заграждение от дъски. Елин тръгва след него, неспокойна е, гледа кръглата преграда от светло дърво.

Уил се качва и после се потапя във водата. Поглежда Елин с предизвикателно изражение.

— Идваш ли? — без очила очите му изглеждат по-тъмни.

Елин се втренчва. От повърхността на водата излиза още повече пара и сумракът сякаш се движи и люшка. Появяват се образи, нежелани — лице в сянка. Вода, която се плиска в стените на пещерите. Острото пронизваме на паника в гърдите и.

Тя примигва, потиска паниката и изкачва стъпалата към джакузито. Плъзва се във водата до Уил и осъзнава, че кокалестият й хълбок се блъска в него, но той, изглежда, не забелязва. Увива ръка около кръста й и леко я стиска.

— Добре ли си?

Елин кимва. Водата е толкова гореща, че чак е болезнено, но тя вече усеща, че топлината отслабва напрежението в крайниците й.

Уил е прав. Трябва да се отпусне, да си отдъхне.

— От това се нуждая — отговаря тя и се обляга на него.

— Казах ти — Уил натиска някакъв бутон зад нея. Чува се тихо бълбукане и после водата се набраздява. След няколко секунди се разпенва, клокочи и масажира гърба и бедрата й. — Трябва да се научиш да се отпускаш. Всеки се нуждае от почивка.

Елин се вглежда в лицето му. Тъмните му очи са топли, когато я гледа. Загорялата му от слънцето кожа е осеяна с мънички капки вода. Късметлийка съм, мисли си тя. Той държи на мен и не се страхува да го покаже. Не трябва да го приемам за нещо неизменно.

— Искаш ли да се приближиш? — Уил й отправя обичайния си престорен похотлив поглед и плъзга ръка нагоре по бедрото й, обръща лицето й към себе си и я целува.

Устните му са топли и меки, но Елин се отдръпва, когато някакъв звук привлича вниманието й.

Трудно е да се определи какъв е на фона на свистенето на вятъра и бълбукането на водата. Тупване? Стъпки?

Изведнъж я обзема безпокойство и тя се обръща и се оглежда наоколо. Сумракът сякаш отново се движи и се променя, тихо и безкомпромисно.

У нея се прокрадва тревожност. Също както в съблекалнята по-рано, изпитва ужасяващото чувство, че някой я наблюдава.

Поглежда на другата страна и вижда дървената преграда — равнодушна и безлична, посипана със сняг.

Там няма никой.

— Чу ли това? — Елин се обръща към Уил. — Прозвуча така, сякаш зад нас има някой.

— Не.

Тя долавя раздразнението в тона му и не казва нищо повече. Двамата седят и неловко мълчат. Елин усеща как мехурчетата се блъскат в тялото й.

Сега от Уил се излъчва напрежение, тялото му е сковано до нейното.

Елин се упреква. Развали всичко. Отново. Трябваше да се забавляват и да се отпуснат, а Елин го превърна в нещо неловко. Винаги е имала тази способност да прекъсва хубавите моменти, да разваля нещата.

Майка й казваше, че това е от страх да не показва чувства, които не й е удобно да изрази, и да не изгуби контрол върху тях. „Правиш го на рождените дни на хората. Не мисля, че ги разваляш нарочно, но винаги нещо се обърква. Или ще се спънеш и ще паднеш, или ще разлееш напитка. Веднъж, на рождения ден на Айзак, изяде толкова много торта, че повърна върху роклята си.“

След няколко минути Уил става. По кожата му са полепнали малки мехурчета.

— Виж, ти беше права — троснато казва той. — Тази идея вероятно не беше добра — Уил не я поглежда в очите. — Ще отида да пробвам другия басейн. Искаш ли първо да те изпратя до стаята?

— Не, няма проблем. Ще се видим в стаята — гласът й е някак тънък, не харесва необичайната хладина в говоренето и тона му.

Уил излиза от водата. Елин също излиза и се отправя към вътрешния басейн, след няколко секунди отново трепери. Пронизващият вятър отнася останалата от водата топлина.

Елин изминава няколко метра и се поколебава. Стигнала е до разклон. Дъсчената пътека води в две посоки — право напред към спа центъра, откъдето дойдоха с Уил, и наляво, към малък квадрат вода.

Струва й се любопитно, че това е единственият басейн, който не вдига пара. Повърхността на водата отразява светлините на тавана — тъмен, матов, заскрежен блясък.

Лед.

Елин тръгва към него и спира на няколко крачки от ръба. Широк е едва метър и отстрани излиза малка стълба.

Вир за гмуркане.

Елин не е виждала такъв от години. Последният път беше, когато ходи на екскурзия през уикенда в Корнуол с Лори и майка й, в занемарен крайбрежен хотел близо до Нюкий. Вирът за гмуркане там беше още по-малък, като кладенец. Елин и Лори се осмелиха да скочат. „Ще го направя, ако и ти го направиш.“

Тя се вглежда във водата и я обзема страх също както тогава — от тясното пространство. Ще охлузиш кожата си, докато скачаш, ако не прибереш ръце плътно до тялото си.

Има обаче една голяма разлика. Тогава Елин скочи. Направи го, защото Лори я предизвика. Защото искаше да докаже на себе си, че може.

Но това беше, преди да умре Сам. Преди всичко да се промени.

Елин се готви да тръгне, когато усеща нечие присъствие зад гърба си. Сигурно е Уил.

— Погледнах, но се уплаших. Защо ти не скочиш вместо мен?

Няма отговор. Нито смях. Няма ръка на рамото й.

Елин чува дишане и тихо тупкане на крака по дъските и се смразява.

Не е Уил, осъзнава тя и стомахът й болезнено се свива.

Обръща се, но изведнъж усеща натиск върху гърба си, внезапна сила, която я бута с плътен натиск.

Сърцето й прескача един удар.

Елин се накланя напред, вкопчва пръстите на краката си в пода и се опитва да запази равновесие, но дъските са хлъзгави от снега и леда.

Тя изтегля назад тежестта на тялото и се опитва да се хване за нещо, но наблизо няма нищо. Ръцете й се размахват безполезно във въздуха.

Всичко свършва за секунди. Елин полита надолу и разбива с трясък тънкия пласт лед на повърхността.

33

Няма време да извика. Ледената вода я поглъща. Белите й дробове се свиват в два стиснати юмрука. Ушите й пламват и устата и очите й се пълнят с вода.

Елин потъва.

Потъва все по-надълбоко.

Мъчи се да отвори очи, но водата е тъмна. Дробовете й се свиват, парализирани от шока.

Започни да се движиш. Направи нещо!

Елин размахва крака и ръце и започва да гребе. Движението надолу веднага я обръща и тя се отправя нагоре.

Главата й най-после изскача над повърхността и Елин се мъчи да си поеме дъх.

Добира се до стълбата, увива ръка около леденостудения метал и се издърпва върху най-близкото стъпало. Краката й са вцепенени и се плъзгат на всяка стъпка.

Няма време да погледне нагоре и да види дали онзи, който я блъсна, все още е там и какво може да направи. Инстинктите й са се задействали — трябва да излезе от водата.

Рефренът е познат — същите думи, които си повтаряше отново и отново преди една година, докато се мъчеше да се измъкне от пещерата, след като Хейлър я сграбчи и я удари, когато тя реши да избяга от прииждащия прилив.

Трябва да излезе от водата. Трябва да излезе от водата.

Елин изкачва стълбата и хуква на автопилот към главния басейн.

— Уил! — изкрещява тя и спира на пътеката вляво от басейна.

Не вижда нищо. По повърхността на водата на дрипави облаци се вият талази гореща пара.

— Уил, къде си?

Порив на вятъра разчиства парата. Млади мъж и жена стоят в края на басейна и я гледат, но Елин не им обръща внимание.

Тя съзира Уил, който върви по ръба на басейна и идва към нея.

— Какво има?

— Някой ме бутна във вира за гмуркане — гласът й прозвучава някак отдалече, странно. — Отначало помислих, че си ти, а после… — думите засядат в гърлото й. — Някой ме блъсна вътре.

Уил спира изведнъж и се поклаща на пети.

— Сигурна ли си? Дъските са хлъзгави от снега, може да си се подхлъзнала.

Елин примигва. Думите рикошират в нея и всяка звучи като предателство. Уил наистина ли се съмнява в нея? Наистина ли поставя под съмнение случилото се?

— Не — хладно отговаря тя, в очите й парят сълзи. — Някой ме блъсна нарочно. Опита се да ме уплаши.

И успя. Докато беше във водата, Елин изпита всички възможни страхове — че ще потъне на недостижимо място. Сама.

Сама, както е Сам сега.

Винаги се стига до тук, нали? Винаги сам.

Уил я гледа и се кани да каже нещо, но вместо това хваща ръката й. След няколко секунди думите най-после идват, но Елин знае, че са различни. Неутрални. Той е загладил наум острите ръбове.

— Нека не правим прибързани заключения. Трябва да влезеш вътре, трепериш.

Не се застояват в съблекалнята. Елин бързо облича сухи дрехи и скоро се срещат с Уил на рецепцията.

Връщат се в стаята и той я слага в леглото и я завива с одеяла. Елин ляга на възглавницата, но внезапното бездействие и абсолютната неподвижност само засилват хаотичното биене на сърцето й.

Уил й дава топла чаша кафе и сяда на леглото до нея.

— Без кофеин. Мисля, че не се нуждаеш от допълнително стимулиране преди вечеря. Как се чувстваш сега?

— По-добре — Елин отпива глътка кафе. Твърде горещо е, но разсейването й харесва. — Беше шок… Знам, че звучи глупаво, но наистина си помислих, че няма да изплувам — гласът й потреперва. — Мислех си, че е същото, което се случи миналата година…

Уил слага ръка на рамото й и го стиска.

— И не е само това — Елин стиска одеялото между пръстите си. — По-рано, докато ти плуваше, някой ме наблюдаваше в съблекалнята. Чух, че някаква врата се отвори и затвори, но никой не излезе.

Уил се сковава.

— Наблюдавал те е? Мислиш, че е същият човек?

— Може би.

През лицето му минава сянка. И той си мисли същото. След онова, което му каза.

Айзак.

Уил се прокашля.

— Елин, наистина мисля, че трябва да си тръгнем — гласът му трепери. — Разбирам за Сам и защо си дошла тук, но след случилото се в спа центъра рискът е твърде голям. Не може да продължаваш така.

Той е прав. Да бъде тук, около Айзак, въвлечена в онова, което се случва… Елин не е готова. Онова, за което дойде, ще трябва да почака.

— Мисля, че ти… — тя млъква, съзирайки внезапно движение до вратата. — Уил, пъхнаха нещо под вратата.

Той се приближава, навежда се и взима нещо — лист хартия.

Разгъва го и започва да чете.

— Какво е?

— Евакуират хотела. Трябва да заминем утре.

34

Ден трети

Часът е единайсет. Третият и предпоследен автобус е готов да тръгне.

Елин седи в хотелския салон и гледа как служителите сноват насам-натам, мъкнат куфари и чанти и подвикват напътствия.

Повечето гости вече са слезли от планината, но са останали няколко, които стоят тихо на малки групи и изумено наблюдават суматохата и хаоса.

— Трябва да тръгваме, Елин — настоява Уил. На лицето му е изписано безпокойство. — Не можем да отлагаме повече.

— Знам, но исках първо да говоря с Айзак — тя си налива кафе, сипва малко мляко и гледа как тъмната течност се завърта в чашата.

Двамата закусват последни. На шведската маса са останали само няколко кроасана в кошничка, няколко парчета местна шунка, чай, кафе и пълни до половината кани със сок.

— Погледни навън — очите на Уил са приковани в прозорците. — Трябва да се качим на следващия автобус, Елин.

Тя проследява погледа му. Не прилича на ден — небето е облачно и тъмно. Рецепцията е изпълнена със сребриста светлина, прозорците са заскрежени, но се вижда снегът — замръзнали топчета, които се сипят от небето. Паркингът и дърветата зад него са затрупани с меки преспи, които стават все по-високи с всяка изминала минута.

Планината сякаш е нападнала хотела.

Докато Елин пие кафето, в салона настъпва тишина. Тя оглежда фоайето. Повечето служители са заминали. Автобусът сигурно е тръгнал.

— Виж — Уил й подава телефона си. — Влезли сме в новините.

Елин прочита статията.

Лавина става причина

ЗА ЕВАКУАЦИЯ НА ХОТЕЛ

в Швейцария

Днес автобуси евакуират повече от 200 туристи и хотелски персонал от петзвезден планински хотел в Швейцария, след като силен снеговалеж предизвика сериозно влошаване на времето в Алпите.

„Лю Соме“, който е разположен на височина 2200 метра, се намира в район с изключително висок риск от лавини“, каза Катерина Леон от полицията на кантона Вале в Сион.

„Сега рискът от лавина е пет по скалата, максималният, а пикът на бурята предстои. Някои гости не искаха да си тръгнат и кметът, в съответствие с разпорежданията на общината, заповяда принудителна евакуация — добави Леон. — Рискът от лавина е огромен.“

Евакуацията ще се извърши в неделя сутринта. Всеки автобус ще превози по 50 души в хотели в съседния курорт Кранс-Монтана.

Сесил Карон, управителката на хотела, каза, че евакуираните хора са спокойни.

— Помислих си, че ще ви намеря тук.

Елин вдига глава.

Айзак.

Той е разчорлен и раздърпан. Косата му е мазна и къдриците са сплъстени на главата му. Кожата над лявото му око лъщи, зачервена и възпалена.

Айзак поглежда багажа им.

— Готвите се да тръгнете? — гласът му е безизразен и леденостуден.

— Налага се да заминем, Айзак. Нямаме избор — Елин и Уил се споглеждат. — Дори ако не беше евакуацията, сега не мога да направя нищо.

— Аз няма да замина — грубо отсича Айзак. — Обадих се на полицията. Казаха, че ще дойдат днес. Ще ги чакам.

— Сигурен ли си, че ще дойдат? След заповедта за евакуация?

— Не знам, но не мога да замина — той я гледа, без да мига. — Ами ако Лори е някъде навън във виелицата? Ранена? Ако тръгна, може да минат дни, докато някой отново се качи тук.

— Няма да ти позволят да останеш дълго. Трябва да оставиш нещата на полицията.

— Полицията? — Айзак се изсмива глухо. — Какво мислиш, че ще направят? Ако бурята се влоши, те няма да рискуват живота си, за да я намерят. Така се действа в такива ситуации, Елин, знаеш го. Обаждат се и преценяват риска.

— Виж, нещата вероятно ще се успокоят след няколко дни. Ще можеш да се върнеш… — и двамата знаят колко малко е вероятно.

Ако виелицата продължи, каквато е прогнозата, може да минат дни, докато разчистят пътищата. А дотогава ще бъде късно.

— Айзак, ние няма да ходим далеч. Ще останем в града и ще се върнем тук веднага щом времето се оправи.

— Наистина заминаваш — лицето му се намръщва. — Ти не си по-добра от татко. Когато нещата загрубеят, бягаш.

Елин примигва и трепва от силата на думите му. Без да каже нищо повече, Айзак се обръща и тръгва, без да погледне назад.

В гърдите й пламва гняв — към него и към себе си. Елин грубо отмества назад стола си.

Уил слага ръка на рамото й.

— Остави го да се успокои. Той се нуждае от…

Но Уил не успява да довърши изречението си.

Разнасят се писъци и после вик.

Звукът е приглушен, сякаш излиза от тунел.

И после на прозореца се появява лице, изкривено в абсолютен ужас.

35

Чашата с кафето на Елин пада от ръката й. По масата се разлива кафе, тънка тъмна ивица.

Мъж в униформа на „Лю Соме“ удря по прозореца с юмруци толкова силно, че стъклото вибрира. Вятърът навява настрани сняг, който замъглява лицето му. Вижда се само тъмна, късо подстригана коса и че е едър.

Дум. Дум.

Сърцето на Елин ускорява ритъм.

Уил става и препъвайки се, тръгва към прозореца. Елин хуква след него.

Лицето на мъжа се прояснява. Чертите му са изкривени, а очите — широко отворени и втренчени, с уголемени зеници.

Той казва нещо.

— La piscine… — останалите му думи се губят във вятъра и зад стената от дебело стъкло. — Lа рiscinе… — повтаря мъжът, този път по-силно, за да го чуят през стъклото. Басейнът.

— Ще повикам някого — със задавен глас казва Уил.

Елин кимва безмълвно. Във вените й приижда адреналин.

Търси дръжката на вратата, която води към терасата, намира я и натиска силно.

Не се отваря.

Елин натиска отново. По-силно.

Най-после вратата се отваря. Смразяващ въздух и пухкави снежинки яростно нападат лицето й.

Мъжът се придвижва към нея. Тялото му трепери.

— Lа piscinе…

Гласът му е пронизителен, бръщолевещ и граничи с истерия. Той изрича думата отново и отново и последната сричка се смесва с първата. Сочи към спа центъра.

Елин излиза на терасата и поглежда в посоката, която сочи, но не вижда нищо. Спа центърът се намира вляво, но е преграден със сложна структура от ограда и растителност.

— Пуснете ме да мина, моля…

Елин веднага познава гласа на Сесил Карон. Уил е зад нея.

— Пуснете ме да мина — Сесил вече облича яке. Тонът й е спокоен и авторитетен, но Елин долавя прикритите чувства — страх, паника. — Аксел, покажи ми — Сесил тръгва след него и се обръща към Елин. — Моля те, върни се вътре.

Елин не помръдва и гледа как Аксел се връща по терасата. Движенията му са хаотични и нервни и краката му се хлъзгат по леда и сбития сняг.

— Трябва да отида с тях.

— Не — Уил слага ръка на рамото й. — Не знаеш какво е станало.

Елин чува думите му, но не ги възприема. Ами ако е Лори?

Тя се връща вътре, взима чантата си и грабва якето от стола. Облича го и излиза навън. Сесил и мъжът изчезват надолу по стъпалата в края на терасата.

Елин върви след тях. Въпреки че пухеното й яке е дебело, вятърът пронизва материята и щипе гърлото и гърдите й.

Стига до стъпалата и вижда, че са стръмни и заледени. Вкопчва се в перилата и започва да слиза предпазливо.

Долу има дървена преграда, която отделя двора от спа центъра.

Аксел бута вратата и се разкрива спа центърът. От басейните се вдига пара на талази и се вие на кълба нагоре, докато се среща със снега.

Елин ускорява крачка и ги доближава. Усеща как дъските на пода вибрират под краката й.

Аксел забързва, заобикаля по-големия басейн, стига до по-малкия, разположен на по-ниско ниво, и спира.

— Ici — ръката му трепери, когато посочва към басейна. Тук.

Силуетът му й пречи да види водата и Елин пристъпва крачка встрани. Осветлението над главата й проблясва и сцената ту се осветява, ту потъва в мрак.

Внезапен порив на вятъра повява през парата и я разпръсва. Басейнът се вижда ясно. Покривалото е отместено на една трета от цялата площ и снегът се събира неравномерно по повърхността.

И тогава Елин съзира очертанията на проснато безжизнено тяло на дъното на басейна. Прожекторите долу хвърлят слаба светлина и озаряват косата, която се рее във водата.

Дълга е до раменете. Тъмна.

Жена, мисли си Елин и в гърлото й се надигат киселини. В главата й натрапчиво отеква един въпрос: Лори ли е? Лори ли е?

Елин пристъпва по-близо и се вглежда отново. Тя е. Черно пухено яке. Тъмни джинси.

Лори.

36

Мускулите на Елин се стягат. Сцената около нея изглежда странно далечна и ту се фокусира, ту се замъглява.

— Трябва да я извадим от водата. Да се опитаме да й направим изкуствено дишане.

Едва след няколко секунди осъзнава, че е чула собствения си глас. На автопилот. Спокоен. Овладян. Съвсем различен от онова, което чувства.

Но преди да помръдне, една ръка я дърпа за рамото. Някой грубо се вмъква между нея и Сесил. Стъпките му разритват сняг в широка дъга.

— Тя е, нали? — гласът е тънък и пронизителен, паникьосан.

Айзак.

— Дръпни се… Дръпни се… — ръката му все още държи рамото й и я блъска. — Искам да видя дали е тя.

Айзак вече пристъпва пред нея. Изражението му е безумно. По бузите му са избили червени петна.

Елин се спуска към него и се опитва да го хване.

— Айзак, недей…

Но вече е късно. Ръката й не успява да достигне якето му и улавя въздуха. Той обикаля около басейна, като се подхлъзва в снега на всеки няколко крачки. Само на един-два метра е от водата.

— Айзак, моля те…

Той не й обръща внимание, съблича якето си и изритва обувките си. Гмурка се във водата с оглушителен плисък. Във въздуха се разпръскват дъги от капки.

Осветлението на тавана все още примигва.

Светло, тъмно.

Тъмно, светло.

Елин съзира само откъслечни гледки — неясния силует на Айзак, зловещо уголемен от изкривяването във водата, докато се гмурка към дъното на басейна.

Трудно й е да диша. Паниката я сграбчва за гърлото и заплашва да я обсеби.

След няколко минути Айзак плува към повърхността, по гръб. Ръцете му са увити около замъглените тъмни очертания на тялото на Лори.

Дано тя да е добре. Моля те, Господи, дано е добре.

Айзак стига до повърхността на басейна. Косата му е залепнала за челото на тъмни разкривени кичури. Задъхан е и гърдите му бързо се повдигат и отпускат.

— Ще помогна — чува се гласът на Уил зад гърба на Елин.

Дори не е забелязала, че той е тук.

Уил коленичи до водата, навежда се, издърпва Лори от ръцете на Айзак и я слага на дъсчения под до Елин.

Тя за пръв път вижда тялото, обърнато по гръб.

Елин отскача назад — дълбоко интуитивна реакция.

На лицето на Лори е пристегнат черен противогаз.

Не, не е противогаз. Няма филтър. Вместо него има дебел, оребрен маркуч, спускащ се от носа до устата.

Уил прикляка до тялото, обръща го на една страна и дърпа маската. В движенията му има прецизност и отчаяна неотложност.

Маската е свалена.

Елин се втренчва в разкритото лице. По бледата кожа се стичат капчици вода. Дъхът й рязко секва в гърлото.

Не е Лори.

Жената, която и да е тя, има подобна коса, телосложение и дрехи, но не е Лори.

Уил полага главата й назад и се приготвя да й направи изкуствено дишане, но Елин без съмнение знае, че е късно.

Зелените очи на жената са отворени, със замъглен, мъртвешки втренчен поглед и устните й са леко разтворени.

Елин обаче се навежда и допира пръст до шията й, търсейки пулс. Няма.

— Уил — тихо казва тя. — Жената е мъртва.

Сигурна е обаче, че не е умряла отдавна. Трупното вкочанясване обикновено настъпва между два и шест часа след смъртта, а жената все още не е в това състояние.

Елин не е експерт, но знае, че топлината на водата вероятно е скъсила този период и че жената е мъртва най-много от един-два часа.

Айзак не е помръднал и клечи до безжизненото тяло. От кожата му капе вода.

Елин наблюдава реакцията му. Той наистина помисли, че жената е Лори. Не можеш да подправиш такава реакция.

Изводът е ясен — Айзак наистина не знае къде е Лори. Не може да е замесен в изчезването й.

Елин отмества поглед към китките на жената, които са увити с тънко, плетено въже.

Била е завързана.

И после очите й съзират нещо друго — някои от пръстите на жената липсват. Един на лявата ръка и два на дясната. Елин неволно потреперва.

Уил проследява погледа й с опулени очи.

— Ще заведа Айзак вътре да се изсуши и преоблече.

Елин се приготвя да отговори, когато чува глас.

— Това е Адел — казва Сесил зад гърба й с монотонен, безизразен глас. — Една от камериерките.

Елин хвърля поглед през рамо и вижда, че групата зад нея се е увеличила на четирима-петима служители на хотела.

Едната хлипа, а останалите тихо разговарят, стрелкайки очи към трупа.

Елин трябва да направи нещо. Да поеме контрола.

Това… вероятно е местопрестъпление, а вече е замърсено. Снегът около басейна е осеян с отпечатъци от стъпки, някои размазани, други вече затрупани от наскоро навалял сняг.

Елин се обръща към трупа. Върху лицето, дрехите и маската се трупа сняг. Дъхът й отново секва от гледката. Животът на Елин сякаш е спрял и всяка клетка в тялото й е в ступор.

Част от нея иска да избяга и да забрави, но знае, че този момент е повратна точка. Сега или никога. Ако не може да помогне сега, в такава отчаяна ситуация, когато никой друг не е квалифициран да го направи, тогава вероятно никога няма да може.

Тя се изправя с лице пред малката група.

— Мога да помогна. Аз съм полицай — колебливо казва Елин.

Те не вдигат очи.

Тя събира мислите си и повишава тон:

— Аз съм полицай. Моля, отдръпнете се. Това може да е местопрестъпление. Не бива да унищожаваме уликите.

37

— Обадих се на полицията. Ще дойдат. Аз… — Сесил млъква, приковала очи в трупа. Лицето й е намръщено. — Все си мисля, че може би трябваше да се опитаме да я съживим. Някак не е правилно, дори след като…

— Никой не можеше да направи нищо — тихо казва Елин и гледайки тялото на Адел, си мисли, че сега е още по-очевидно — скованата челюст и вратът, синкавият оттенък на кожата на лицето й.

Навежда се и я оглежда по-отблизо. Жената е горе-долу на годините на Лори, може би малко по-млада. Черното й пухено яке е със смъкнат цип и тениската й се е вдигнала нагоре, разкривайки слаб, мускулест торс.

Първоначалната й теория е правилна — трупното вкочанясване определено не е настъпило, значи Адел не е престояла дълго във водата.

Черната й коса е сплъстена и водата на повърхността вече замръзва в прозрачни късчета скреж, посипани със сняг. От устата й се стича белезникава пяна. Охлажда се в ъгълчетата и се втвърдява.

Елин знае какво означава това — пяната е смесица от слуз, въздух и вода, които се смесват по време на дишане. Присъствието й показва, че жената е била потопена във водата, докато все още е дишала, макар да не доказва категорично, че се е удавила.

Елин поглежда очите й, които са като живи и блестят. Няма бръчки, които да показват излагане на въздух след смъртта.

Погледът й се отмества към маската на пода. Кожата й настръхва. Черната гума вече е посипана със сняг, но уродливата й форма се вижда ясно.

Какво ли представлява?

Елин мрази маски от всякакъв вид — за Хелоуин, хирургични. Прикриването я ужасява. Не знае какво се спотайва зад маската.

— Тази маска… — Сесил проследява погледа й. — Знам я от архива. Използвали са ги тук, в санаториума. Помощно средство за дишане — тя вдига ръка към устата си и започва да гризе ноктите си.

Елин кимва. Какво означава това? Някаква игра, която се е объркала? Нещо сексуално?

Тя отново поглежда ръката на Адел. Въжето около китките й предполага, че е била хваната и държана някъде известно време. Имало е достатъчно време да ампутират пръстите й, мрачно си мисли Елин, докато оглежда малките остатъци, около половин сантиметър над кокалчето.

Нищо обаче не показва как Адел се е озовала във водата и какво се е случило, докато е била там.

Всички следи сочат, че се е удавила, но защо това се е случило толкова спокойно? Ако е била жива, когато е паднала във водата, защо никой не е чул нищо? Въпреки че ръцете й са били завързани зад гърба, тя вероятно би се носила по водата, мятала се е, разплисквала е водата и е имала време да извика за помощ.

Дори ако някой е държал главата й под водата, което изглежда малко вероятно поради липсата на охлузвания, пак би се вдигнал шум, но защо никой не е чул нищо?

И тогава Елин съзира малка, тъмна сянка на дъното на басейна, на няколко метра от мястото, където беше трупът на Адел. Със засилващо се чувство на безпокойство тя се изправя и насочва лъча на фенерчето към водата.

Торба с пясък.

Елин затаява дъх. Адел е била удавена с тежест.

Затова никой не е чул нищо. Някой е искал Адел да умре бързо. Ефикасно.

Изчезват всякакви остатъци от съмнения. Внезапното, остро прозрение я пронизва в гърдите.

Не е нещастен случай. Адел е убита.

Предумишлено убийство.

У Елин нахлува мрачен ужас.

Изпитва дори физическа болка. Един живот, отнет толкова насилствено. Множество други начини щяха да бъдат по-бързи и не толкова болезнени, но Адел е трябвало да страда.

Елин отново поглежда лицето й и изразът в очите на мъртвата жена придобива ново значение. Изражение на страх. На абсолютен ужас.

Била е уплашена, защото е знаела какво ще се случи.

Усещала е тежестта на торбата с пясък, която я дърпа надолу и как водата притиска маската, прониква вътре и стига до очите и устата й. Като обезумяла се е мятала на дъното на басейна и е използвала ценния въздух, който й е останал, за да се помъчи да се освободи. Сдържала е дъха си, докато може, и неволно е поглъщала вода, докато капка по капка са изместили въздуха от дробовете й.

Елин се обръща, леко се олюлява и се опитва да си събере мислите.

Кой би направил такова нещо и защо? Сигурно е имал достатъчно силен мотив.

Умът й започва да работи трескаво, обмисляйки следващите стъпки. С кого да говори. Какви въпроси да зададе. Но после осъзнава реалността. Напомня си, че случаят не е неин. Полицията ще дойде скоро. Трябва да го остави на тях.

Елин чува, че някой зад нея се прокашля.

— Моля, отдръпнете се — казва машинално тя. — Трябва да запазим чисто местопрестъплението.

Стъпките обаче се приближават.

Тя се обръща, готова да бъде още по-строга.

Лукас Карон.

Гневните думи на предупреждение отлитат пред критичния му изпитателен поглед.

Той е по-висок, отколкото изглежда на снимките. Черното му спортно яке е опънато на широките му рамене, но не е едър. Това е функционално добра физическа форма от часове спортуване навън, а не от вдигане на тежести в спортна зала. Елин пак си го представя как се катери по планината, как е увиснал на скала.

Лукас Карон поглежда трупа през разрошената си коса и чертите на лицето му се изопват. Прокарва пръсти по брадата си, по която е полепнал сняг. Толкова отблизо няма съмнение в роднинската му връзка със Сесил. Физическата прилика е изнервяща.

— Лукас Карон — той протяга ръка.

Елин я стиска. Дланта му е мазолеста, груба.

— Елин Уорнър — тя посочва към пода. — Съжалявам, но не трябва да стъпвате тук. Опитвам се да съхраня местопрестъплението за полицията.

Сивите очи на Лукас се втренчват в нейните.

— Това исках да ви кажа. Полицията… няма да дойде — гласът му е тих и настойчив. — Паднала е лавина. Пътят е блокиран, не могат да преминат.

38

— Лавината е на около половин километър по-надолу. Единият шофьор отиде да я види и каза, че е висока пет метра. Ще могат да я разчистят, но ще отнеме няколко дни — Лукас вдига качулката на якето си. Движението закрива за момент лицето му, но Елин вече е забелязала проблясъка на паника в очите му.

— Не могат ли да я разчистят по-бързо?

— Не е лесно — изражението му е мрачно. — Това е суха лавина, не е само сняг. Оголила е планината — дървета, камъни, растителност. Истинско чудовище.

— Защо е толкова трудно да се разчисти?

— Тези лавини… са невероятно мощна стихия. Силата на падането действа като гигантска мелачка и раздробява снега на все по-фини частици. Когато спре, снегът е толкова плътно натрупан около отломките, че не може да се използва снегорин. Машината се задръства — Лукас се прокашля, — а и движението… Лавината затопля тънък пласт от снега и образува лед, затова лавината е не само компактна, но и твърда. Като бетон.

— Няма ли друг път, по който да се стигне до града?

— Не. Единственият начин е с хеликоптер, но вятърът е много силен. Няма да излетят. Опасно е.

Елин се замисля върху думите му и най-после осъзнава. Сами са.

Тя отново поглежда трупа. В стомаха й равномерно пулсира тревога.

— Ще можете ли да помогнете? Докато дойде полицията? — Лукас пристъпва от крак на крак. — Останаха само няколко гости, но има много служители. Не мога да поема никакъв риск.

Елин усеща, че той преценява ситуацията и нея. За пръв път вижда присъщата увереност на бизнесмен, проницателност, която противоречи на спокойния му небрежен външен вид. Лукас Карон е свикнал да командва, мисли си, докато го гледа. Да издава заповеди.

— Не мога. Нямам правомощия тук — нито в родната си страна, мисли Елин и прехапва устни. Вече съжалява за лъжата, която е изрекла.

— Но със сигурност можете да помогнете, докато ги чакаме? — Лукас се оглежда наоколо. Изражението му е твърде напрегнато, сякаш прикрива паниката. — Това… никой тук не може… — гласът му постепенно заглъхва, сякаш мащабът на онова, пред което е изправен, го завладява.

Елин изпитва силно съчувствие. Той се е видял в чудо, в хотела му е извършено убийство, наскоро след като е отворил врати. Доброто име на хотела е изложено на опасност. Лукас иска да постъпи правилно. Да ограничи щетите.

— Честно казано, не знам какво мога да направя. В Швейцария има други процедури и протокол.

— Не може да е толкова по-различно — в гласа му прозвучава нервност.

Елин се колебае.

— Нека се обадя на полицията — казва накрая тя. — Ако нямат нищо против да разследвам, тогава ще проверя какво ми е позволено да направя в тези обстоятелства.

Лукас кимва.

— Позвънете на сто и седемнайсет, номера на телефонната централа на полицията. Всички обаждания минават първо от там.

Елин изважда телефона си от чантата и се обажда. Отговарят й веднага.

— Воnjour. Роliсе. Соттепt vous арреles-vous? Grüezi, Роlizei, Wiе isch Ihre пате bitte?[1] — гласът е мъжки, официален.

По бузите й плъзва топлина. Елин отново изпитва страха от младежките си години да говори на чужд език.

— Здравейте, аз…

— Да, говоря английски — прекъсва я мъжът. — С какво мога да ви бъда полезен?

— Казвам се Елин Уорнър. Намирам се в хотел „Лю Соме“, близо до Кранс-Монтана. Мисля, че вече сте говорили със собственика на хотела за ситуацията. Искам да проверя дали мога да помогна.

— Да помогнете? — повтаря той с отсечен предпазлив глас.

— Да. Аз съм детектив от британската полиция. Господин Карон ме помоли да помогна, тъй като местната полиция не може да стигне до нас. Тревожа се, защото местопрестъплението бързо се замърсява. Не знам колко улики ще мога да спася, но бих искала да опитам.

Настъпва мълчание и после мъжът казва:

— Добре, един момент.

Лукас я поглежда намръщено.

— Какво казаха?

Елин отмества телефона от ухото си.

— Все още нищо. Чакам.

— Мадам Уорнър, на телефона ли сте? — пита полицаят.

Тя отново доближава телефона до ухото си.

— Да.

— Зададох въпроса за помощта ви на моя сержант. Трябва да го обсъдим и ще ви се обадим.

Елин казва дочуване и пуска телефона в чантата си.

— Ще ми се обадят. При всички случаи инстинктът ми подсказва, че трябва да направим нещо веднага. Това не би трябвало да пречи на полицейската работа.

Времето е от съществено значение, дори когато жертвата е мъртва. Снегът заличава уликите, влакната и космите. Спомените започват да избледняват.

— Първо трябва да съхраним местопрестъплението, доколкото е възможно. Изключително важно е да запазим уликите.

Думите й звучат по-уверено, отколкото Елин се чувства. Тя отчаяно се вглежда в развълнуваните дълбини на басейна. Ще бъде адски трудно. Това е най-лошото местопрестъпление, на което може да попаднеш — в постоянно движение и промяна, вятър и сняг, трупащ се върху друг сняг, закривайки евентуални улики; хората вече са утъпкали мястото около басейна.

Лукас се прокашля.

— От какво се нуждаете?

Елин го поглежда крадешком и вижда, че погледът му отново се насочва към тялото на мъртвата жена. Този път тя забелязва, че на лицето му пробягва ново чувство, което Елин не може да разгадае.

Смущение? Неудобство?

Възможно е. Мрачната реалност на смъртта въздейства на хората по много начини.

— Нуждаем се от въже, за да направим кордон около басейна. Знам, че повечето гости са заминали, но това ще бъде напомняне за служителите — Елин мислено започва да преглежда протокола. — Мога да използвам телефона си, за да направя снимки, и после ще огледам района около басейна и ще събера улики — тя се поколебава. — Ще помогне, ако имате гумени ръкавици, запечатващи се найлонови пликчета и стерилно оборудване, например пинсети.

— Сигурен съм, че имаме повечето неща, които ви трябват. Може и да не са професионални, но… — Лукас млъква и прави знак на няколко служители да дойдат при него.

— Освен това ми трябва и пълен списък на всички, които все още са в хотела, гости и персонал.

— Няма проблем — отговаря Лукас. — Всичко е записано. Елин бърка в джоба си и изважда телефона. Откъде да започне със снимките?

Тялото на Адел.

Поривите на вятъра вече променят местопрестъплението, навяват сняг върху лицето й и развяват дрехите й. Но преди Елин да се залови за работа, се чува глас, едва доловим в свистенето на вятъра.

— Открих нещо.

39

Елин се обръща по посока на гласа и вижда служителка, която се е отдалечила на няколко метра от другите. Ръката й трепери във въздуха.

Елин взима чантата си и тръгва към нея, внимателно пристъпвайки покрай басейна. Приближава се и вижда, че жената е млада — на около двайсет и няколко години. Косата й е сресана назад, кафявите й очи са разтревожени.

Елин спира до нея. Жената пуска ръка, пръстът й сочи към пода.

Елин поглежда надолу и моментално забелязва стъклената кутия до нея, скрита до половината от краката на стол.

Елин внезапно изпитва чувство на страх. Съдейки по изражението на жената, веднага разбира, че каквото и да е това… не е хубаво.

— Видях я, докато отстъпвах назад — гласът на младата жена трепери, тя закрива с ръка устата си.

Елин оставя чантата си на няколко метра и приклеква, за да разгледа кутията. Същата е като кутиите с експонати, разпръснати из хотела — направена изцяло от стъкло и дълга не повече от петдесет сантиметра.

Тънък пласт сняг е покрил повърхността, но част от стъклото е почистено, вероятно от жената, защото във финия пухкав сняг се виждат отпечатъци от пръсти.

Елин се стряска, когато вижда съдържанието и стомахът й се свива.

Пръсти. Три пръста.

Плътта е ужасяващо сивкавобяла, осеяна с размазани петна кръв.

Ръката й се разтреперва.

Поеми си дълбоко дъх. Усеща, че очите на хората са приковани в нея. Овладява се, навежда се и внимателно издухва останалия сняг.

Сега Елин вижда всичко в детайли и с отвращение си мисли, че точно както е проектирана, стъклената кутия е предназначена за любопитни очи.

Всеки пръст е прикрепен за дъното на кутията с тънък малък гвоздей. Около всеки има тънка медна гривна.

Три пръста. Три гривни.

Елин накланя глава. Забелязва нещо гравирано откъм вътрешната страна на едната гривна.

Цифри?

Тя се доближава до стъклото и сега ясно вижда редица от пет мънички цифри. 87499… Очите й се стрелват към следващата гривна. Отново пет цифри — 87534.

Докато ги снима, Елин се опитва да проумее онова, което вижда — някой е ампутирал пръстите на Адел и после ги е заковал в тази кутия с гривни около тях.

Това означава, че не е било хрумване на момента, а е било планирано. Всеки елемент — завързването, ампутацията, торбата с пясък, стъклената кутия…

Всичко е внимателно обмислено, част от един разказ. Защото така изглежда, мисли си тя и изпитва чувство на гадене. Разказ. Извършителят се опитва да съобщи нещо. Това говори за организирано престъпление. Педантичен убиец.

Интелигентен човек, запознат с полицейската работа. Това вероятно означава, че ще има малко улики и че ще го намерят трудно.

Елин усеща, че под мишниците й избива пот. Това не е лъжица за нейната уста. Тук е чужда страна и половината от онова, което прави, не е в нейната експертна област.

Тя отново поглежда кутията. Упреква се за некомпетентността си. В съзнанието й проблясват застрашително спомени от предишните й грешки.

Елин чувства, че гърдите й се стягат и зрението й се замъглява и когато примигва, осъзнава, че съдържанието на стъклената кутия се е променило. Пръстите са се подули и са станали по-големи и по-кървави. Кръвта вече не е засъхнала, процежда се от връхчетата на пръстите и изтича през ръбовете на кутията върху снега.

Кръв.

Толкова много кръв, че издълбава бразди в снега и вече стига до носа на ботуша й…

Елин се втренчва ужасена и залитайки, се дръпва назад. Мъчи се да си поеме дъх.

Откъсва поглед от кутията, изважда инхалатора от джоба си и впръсква аерозола в гърлото си.

— Наред ли е всичко?

Елин вдига глава. Лукас Карон стои над нея. Лицето му е безизразно. Вятърът развява якето му и надипля материята.

— Да — тя пъха инхалатора в джоба си, поема си дълбоко дъх няколко пъти и чувства, че дишането й се нормализира.

— Донесох някои от нещата, от които се нуждаете — Лукас й подава малка кутия. — Ръкавиците, найлоновите пликчета. Скоро ще ви донесат и останалото оборудване. Един служител проверява дали всичко е стерилно.

— Благодаря — Елин изважда чифт ръкавици и едно пликче и слага останалите в чантата си.

Тя поглежда стъклената кутия и вижда, че кръвта и уголемените пръсти ги няма. Всичко е така, както го видя преди малко за първи път.

Ужасът обаче остава. Ужас, който изпитваш само в подобна ситуация.

Случилото се е ирационално и не може да се обясни просто. Елин знае, че се корени в нещо мрачно, толкова осезаемо, че може да го докосне.

40

Елин влиза в съблекалните на спа центъра, изхлузва гумените ръкавици и енергично разтрива ръцете си. Студени са и връхчетата на пръстите й са зачервени, но не са премръзнали.

Една от ползите от тичането, часовете, прекарани в бягане по крайбрежния път и хълмовете на Дартмур, в лоши климатични условия е, че тялото й е силно, свикнало да бъде извън зоната на удобство.

Тя поглежда часовника си. 16,30. Изминали са повече от пет часа, откакто откриха трупа на Адел. Сега навън е тъмно като в рог и условията се влошават — снежната вихрушка се върти като обезумяла, сякаш е центрофуга, тлъсти бели снежинки, осветени от лампите, тежко падат на фона на тъмното нощно небе.

От време на време вятърът подхваща сняг от земята, завърта го в зловещ танц и го захвърля на друго място. Ако е във Великобритания, криминалистите биха полудели. Елин си представи изпитото лице и смръщеното чело на колегата Леон и ругатните, които мърмори под нос.

Тя не може да направи много повече — заснела е стотици снимки, методично е събрала всяка възможна улика, а те бяха малко и разпръснати. Първоначалният й инстинкт беше правилен — извършителят наистина е педантичен.

В импровизираните пликчета за веществени доказателства има малко неща — няколко косъма, празни пакетчета от захар, фасове от цигари. Чифт сини бикини, смачкани на топка, полузаровени в снега. Елин ги събра всичките, но не храни големи надежди.

Докато прибира нещата си, телефонът й иззвънява. Елин го изважда и поглежда екрана. Не познава номера. Изглежда чуждестранен.

— Ало…

— Добър ден. Може ли да говоря с Елин Уорнър?

Мъжки глас. Говори английски със силен акцент. Не е френският напевен изговор, а немски. Насечен, гърлен.

— На телефона.

— Аз съм инспектор Уели Бернд, от федералната полиция на Вале — мъжът се прокашля. — Разбрах, че искате да говорите с някого за оказване на помощ в настоящата ситуация в „Лю Соме“.

Елин, се поколебава, изненадана от прямотата и официалния му тон.

— Точно така. Желаете ли да ви опиша подробно местопрестъплението?

— Мосю Карон е разказал на моя подчинен какво се е случило, но моля, бих искал да го чуя отново от вашата гледна точка.

Той слуша мълчаливо, докато Елин, запъвайки се, разказа фактите и наблюденията си. Тя чува драскане на писалка върху хартия и бавното, ритмично дишане и ясно съзнава, че е забравила как да докладва информация — езикът й е неточен и липсва убедителност в гласа.

Елин приключва, но инспекторът не отговаря веднага. По линията още се чува драскане на писалка и приглушени гласове.

Когато Бернд най-после заговаря отново, тонът му е премерен.

— Добре. Ситуацията е необичайна. Обикновено ние трябва да присъстваме, да дойдем на местопрестъплението и да видим доказателства за случилото се, преди да започнем официално разследване с прокурора.

— Разбирам — допряла телефона до ухото си, Елин започва да крачи по дължината на съблекалнята. — И няма начин някой да стигне дотук?

— Не — тонът на Бернд е делови. — Говорих с жандармерията, с местната полиция на Кранс-Монтана, но и те не могат да стигнат до вас.

— Тогава какво ще правим? — Елин започва да крачи в обратната посока.

Чувства, че й става горещо, но не от движението, а от постоянните ритмични удари на страх, когато осъзнава реалността на думите му.

Наистина сме сами. Напълно изолирани.

— Точно това обсъждаме. Ситуацията… е деликатна, нещо, с което не сме се сблъсквали досега. Съставихме работна група, за да решим какви да бъдат следващите ни стъпки — аз като разследващ полицай, представители на жандармерията на Кранс-Монтана и групата за интервенция и един прокурор.

— Стигнахте ли до някакви заключения? — Елин се заслушва във воя на вятъра навън, оглушителен тътен.

— Да. Швейцарската конституция е ясна по въпроса, че вие нямате правомощия тук като британски полицай, но след обсъждане прокурорът ни уведоми, че няма нищо против да изпълните конкретни инструкции — гласът на Бернд омеква малко. — Мисля, че бихме постъпили глупаво, ако не използваме експертизата ви в дадените обстоятелства — той се поколебава. — Но първо трябва да проверим нещо. Господин Карон съгласен ли е да разследвате?

— Да. Той ме помоли да помогна. Може да се свържете с него и да поискате да потвърди…

— Добре — отговаря Бернд. — Бихте ли ми казали колко души са останали в хотела?

— Общо четиресет и петима. Господин Карон вече ми показа регистъра.

— Колко са гости и колко служители?

— Осем гости и трийсет и седем служители. Повечето бяха вече евакуирани, преди да падне лавината. Последният автобус, който така и не замина, трябваше да вземе всички останали в хотела.

— По-добре е, отколкото предполагах. Броят е управляем. И така, както съм убеден, че знаете, приоритетът ни е сигурността. Моля, приложете стандартната процедура, за да се опитате да овладеете положението. Искам да държите всички заедно, доколкото е възможно. Ако не е осъществимо, поне трябва да знаете къде са.

— Добре — дотук всичко беше според очакванията й.

— След това ще ни трябват снимките, които сте направили на местопрестъплението. Може да ми ги изпратите — Бернд се прокашля. — Следващият приоритет е да съставите пълен списък с имената, датите на раждане и адресите на всички присъстващи и да установите местонахождението им тази сутрин.

— Искате ли да говоря с човека, който откри трупа, или с някой от другите свидетели? — Елин сяда на пейката зад нея.

Изведнъж се усети изтощена. Изминалите няколко часа започват да й се отразяват.

Бернд мълчи известно време и после отговаря:

— Да. Разговорите очевидно няма да бъдат квалифицирани като официални разпити, допустими в разследването, но пак ще бъдат полезни.

— Има логика — отвръща Елин, но знае, че по отношение на съдържанието ще трябва да са полезни. На този етап трябва да са щателни.

Тя се поколебава, когато се сеща за нещо друго. Лори. Трябва да му каже, че Лори е изчезнала.

— Има и още нещо — започва Елин. — Една жена от хотела изчезна. Тя е служител от персонала, но беше тук за празненството по случай годежа й. Брат ми Айзак съобщи на полицията вчера.

— Уведомиха ме — гласът на Бернд е отсечен. — Името й е Лори Щрел, нали така?

— Да.

— Бихте ли ми разказали отново обстоятелствата?

Тя изброява онова, което знае, съзнавайки, че всъщност е много малко. Никой не е видял Лори да заминава и Елин разполага само с думите на Айзак за последните й движения.

— Възможно ли е да е заминала по свое желание? — пита Бернд, когато Елин приключва.

— Да, но мисля, че е малко вероятно, предвид климатичните условия, и че не е взела чантата си. Не е в дома си. Проверих.

— Може да проверим камерата за наблюдение на гарата в Кранс, Сиер — Бернд измърморва нещо на някого. — Да видим дали някак не е стигнала дотам — той млъква за момент. — И определено няма следа от насилие, от похищение?

— Не, но след като намерихме Адел, се тревожа…

— Разбираемо е — Бернд си поема дъх. — Има ли нещо, което сте научили досега и което може да ни помогне да установим какво се е случило с нея?

— Нищо конкретно, но има някои неща, които може би си струва да проверите. В кабинета й намерих визитна картичка на психиатърка. Брат ми каза, че Лори имала депресия. Психиатърката може да хвърли светлина върху психичното й състояние напоследък.

— Нещо друго?

— Открих, че Лори е имала втори телефон. Не е служебен и брат ми не знае за него. В нощта преди да изчезне, я чух да говори по телефон навън. Не разбрах какво казва, защото говореше на френски, но беше ясно, че е развълнувана. Ядосана.

— Мислите, че се е обадила по втория телефон?

— Възможно е, или по мобилния, който е останал тук.

— Ще поискам данните за разговорите и на двата телефона от доставчика на услугата и ще се свържем с психиатърката. Ако ми изпратите детайлите…

Елин превключва на високоговорител, докато Бернд диктува адреса на електронната си поща, и го въвежда в телефона си.

— Благодаря ви — казва той, — и моля, обадете ни се, ако ситуацията се промени. Ще ви осведомя за времето, дали може да изпратим някого при вас и дали сме научили нещо от информацията, която ни дадохте.

Те разговарят още няколко минути и после затварят. Въпреки че е крайно изтощена. Елин изпитва гордост. Успях.

На няколко пъти почувства, че клаустрофобията се приближава като сянка до нея, за да я атакува, но я преодоля и загърби страха си.

Моментът на еуфория обаче е краткотраен.

Случилото се с Адел й оказа още по-голям натиск да намери Лори. Ако двата случая са свързани и убиецът държи Лори, както е държал Адел, тогава е само въпрос на време да й се случи нещо. Нещо непоправимо…

Лори може да е отвлечена предумишлено като Адел, и гледайки трупа на Адел, Елин има представа какво предстои.

41

Елин откри Аксел в хотелския салон. Седнал е отделно от групата служители на масата до него и гледа тъмното небе и падащите снежинки, осветени от външните лампи. Кафето пред него е недокоснато. На повърхността има млечнобял слой.

Лицето му е бледо и безизразно, Аксел сякаш не долавя потиснатата паника в помещението и не чува тихите разговори, но Елин е виждала това достатъчно много пъти и знае какво е. Шок.

Тя леко докосва рамото му.

— Аксел?

— Оui[2]? — отвръща той, без да вдига глава.

Когато най-после я поглежда, Елин забелязва, че очите му са кръвясали и кожата около тях е подпухнала.

— Казвам се Елин Уорнър — започва тя, но думите й са заглушени от гръмотевица и змиеобразна светкавица прорязва мрака навън. Елин опитва отново: — Аксел, аз съм гост тук, в хотела, но съм полицай във Великобритания. Господин Карон ме помоли да разпитам за смъртта на Адел, докато чакаме да дойде полицията. Имаш ли нещо против да разговаряме на английски?

— Не — ръцете му са събрани в скута, с преплетени пръсти.

— Питам се дали можеш да ми разкажеш какво се случи, преди да откриеш Адел. Важно е да запишем подробностите, докато спомените ти са пресни, за да ги споделим с полицаите, когато дойдат.

— Ще се опитам — неуверено казва той и издърпва стола до него.

Елин сяда на стола, който са й предложили, и изважда тефтерчето си от чантата.

— Ако може, започни с момента преди това, какво правеше навън…

— Щях да проверявам басейните — започва Аксел. Очите му все още са приковани в сцената навън. — Да се уверя, че са покрити. Евакуацията беше към края си… и управата на хотела искаше зоната около басейните да бъде обезопасена.

Елин кимва насърчително.

— Току-що бях проверил главния басейн и започвах с втория. И тогава я видях — гласът му трепери. — Включих покривалото. Електронно е, автоматично. Беше на една трета от разстоянието до края, когато порив на вятъра разпръсна парата над басейна — пръстите му потрепват. — Отначало си помислих, че не е човек, но после видях косата й. Движеше се във водата.

Настъпва тягостно мълчание.

— И тогава побягнах — Аксел спира и слага ръка на лицето си. — Знам какво ще кажете. Защо не съм скочил вътре и не съм се опитал да я извадя. И аз си задавам този въпрос, повтарям си го отново и отново. Ако бях скочил в басейна тогава, тя може би щеше да има шанс…

Елин слага ръка на рамото му, без да обръща внимание на погледите от съседната маса.

— Аксел, хората не реагират по един и същ начин — внимателно казва тя, понижавайки тон. — Няма правилен начин да се справиш с такава ситуация, пък и не мисля, че би могъл да направиш нещо. Сигурна съм, че Адел е издъхнала, преди да я намериш.

Съдейки по изражението му, Елин разбира, че той не й вярва. Аксел ще живее с тази мисъл до края на живота си. Хиляди пъти на ден ще си повтаря въпроса: Ами ако, ами ако, ами ако?

— В минутите, преди да я откриеш, видя ли нещо подозрително в зоната около басейна?

— Не, но не бях дълго там, помагах при автобусите. Имаха проблеми на паркинга заради снега.

— Видя ли някой друг? Друг служител? Гости?

— Не. Бяха останали само няколко гости, а служителите помагаха в евакуацията.

Елин чувства прилив на униние. Няма свидетели. Едва ли някой е видял нещо. Убиецът вероятно се е възползвал от суматохата около евакуацията на хотела. Край басейна не е имало гости, а служителите са били заети. Идеалният момент.

Тя прелиства тефтерчето на следващата страница.

— Познаваше ли добре Адел?

— Не много добре. Само се поздравявахме — Аксел повдига рамене. — Аз имам семейство. Три деца. Не общувам с никого тук освен по работа.

— Тогава вероятно не знаеш дали Адел е имала проблеми?

— Не, но тя сигурно знае повече — той посочва тъмнокоса жена на съседната маса. — Казва се Фелиса, директорка е на камериерките. Шефката на Адел.

— Добре, благодаря — Елин става и взима чантата си. — Кажи ми, ако се сетиш за нещо друго, колкото и да е дребно.

— Почакайте — Аксел се намръщва. — Има нещо. Вероятно няма връзка, но Адел… видях я да се кара с някого.

Обзета от любопитство, Елин отново сяда.

— Наскоро ли?

— Миналата седмица. Бях в спа центъра и почиствах главния басейн. Адел беше в задната част на сградата. Когато завих зад ъгъла, чух високи гласове. Разгорещени. Бяха толкова увлечени в караницата, че не ме забелязаха.

— Чу ли за какво се караха?

— Не разбрах. Влязох вътре — той се усмихва мрачно. — Винаги си казвам да не се бъркам в служебни неща. Да бъда незабележим и да избягвам неприятности.

Елин се замисля върху думите му.

— Позна ли човека, с когото се караше Адел?

— Да. Заместник-управителката. Името й е Лори. Лори Щрел.

42

Връзка, мисли си Елин, докато върви към Фелиса. Връзка между Лори и Адел. Те явно са се познавали достатъчно добре, за да се карат за нещо.

Може ли да е свързано със случилото се?

Тя прогонва мисълта и спира до маса, не много далеч от мястото на Аксел.

— Фелиса?

Жената поглежда Елин и тефтерчето в ръката й. Слаба е, има изящни черти и извити в идеална дъга вежди, заострени до тънки краища. Черната й коса е сплетена на сложна плитка. Кожата й е матова. Може би е испанка? Или португалка?

— За Адел ли става въпрос?

Елин кимва.

— Може ли да се преместим на по-уединено място? — тя посочва свободна маса наблизо.

— Разбира се — Фелиса взима чашата си с водата, става и оглежда преценяващо Елин.

Очите й се отместват към русата й несресана коса, прибрана зад ушите, и пиърсинга й с форма на спирала. Сигурно е чула, че Елин е полицай, и е очаквала нещо… различно.

Елин е свикнала с тази реакция. Тя много добре знае какво говорят хората зад гърба й.

Задръстена. Твърде съсредоточена в кариерата си, за да направи най-доброто за себе си, какво то и да означава това.

Не й пука. Винаги е намирала за трудно всичко, свързано с „женствеността“.

Дори още когато беше малка, Елин знаеше, че извън нея има друг свят — племе жени с лъскави коси и сръчни пръсти, които знаят как да извиват и усукват косата в сложни прически. Жени, които гледат видеоклипове в „ЮТюб“ как да овладеят техниката на гримирането, за да „изпъкват“ скулите им.

Приятелката й Хелън, също детектив от полицията, беше от тях. Веднъж, на вино и къри, тя показа на Елин видео за „полагане на контури“. Показа й го отново, сякаш ако го изгледа няколко пъти, Елин ще го разбере по-добре, но на нея й се стори като чужд език. Инструмент, на който никога няма да се научи да свири.

Елин тръгва след Фелиса, но преди да седне, към тях се приближи гостенка на хотела. Тя е към четиресетте, дребничка и закръглена. Тъмната й коса е увита на хлабав кок. Изражението й е измъчено, разтревожено. Елин я поглежда предпазливо.

Жената пристъпва към нея твърде близо, пристъпва в личното физическо пространство на Елин.

— Извинете, вие сте полицайката, да? — говори със силен акцент, вероятно италиански.

— Да, аз…

— Тревожим се — прекъсва я жената и хвърля поглед към масата вляво зад нея. — Родителите ми… са възрастни, те… — тя се поколебава и смръщва чело от съсредоточеност, сякаш се мъчи да намери правилните думи. — Те се борят с това. Уплашени са. Нуждаем се от повече информация.

Елин кимва и се прокашля.

— Разбирам, че ситуацията е малко плашеща, но ние контролираме нещата. Вече обсъдихме въпроса с местната полиция и сме съставили план. Аз… — тя осъзнава, че бръщолеви, и млъква.

Жената се намръщва и в изражението й се появява нещо ново. Гняв, мисли Елин. Нормална реакция, когато някой се чувства уплашен и безсилен, но винаги я е притеснявала.

Гневът често е непредсказуем, бариера, която пречи да се контролират нещата.

— Контролирате — повтаря жената и стиска ръце. Гласът й е тънък и пронизителен. — Не съм сигурна. Хората се страхуват. Не само гостите, но и служителите. Чух група от тях да разговарят, ей там — тя посочва към тях. — Колко време ще отнеме, докато някой стигне до нас — бузите й са зачервени, на петна. — Щом те работят тук и са уплашени, как трябва да се чувстваме ние, гостите?

Елин и Фелиса се споглеждат.

— След няколко минути ще информирам подробно всички — монотонно отговаря Елин. — Прилагаме ясни протоколи, за да овладеем ситуацията. Довечера ще преместим всички в стаи на по-долните етажи, които обикновено са запазени за служители. Членове на персонала ще охраняват всички публични места.

— Охрана?

— Да. Във всеки коридор. Правим всичко възможно, за да са в безопасност хората.

Следва сякаш безкрайно проточило се мълчание, докато жената размишлява върху думите й.

Накрая раменете й се отпускат и за облекчение на Елин тя казва:

— Ще им кажа — жената отново посочва към масата, където седят родителите й. — Но все пак мисля, че трябва по-добре да общувате с хората. Да уведомите всички, ако се промени нещо.

— Разбира се.

Елин изчаква жената да се отдалечи и после сяда.

— Съжалявам — измънква тя.

— Няма проблем — отвръща Фелиса. — Това може да се очаква, нали? Хората се тревожат.

Елин слага тефтерчето си на масата.

— Опитвам се да разбера какво се е случило през последните няколко дни на Адел и какво би могло да провокира нападението.

Фелиса отпива вода от чашата си.

— Тя приключи смяната си в петък. Трябваше да се върне на работа във вторник идната седмица.

— Видели сте я в петък, преди да замине? — Елин трескаво записва.

Почеркът й е разкривен, драсканици, но не може да пише по-добре. Умората, която почувства в съблекалнята, сега я завладява напълно, и движенията й са бавни, безжизнени, сякаш гази в кал.

Трябва да хапне нещо.

— За малко. Адел бързаше, искаше да се върне при сина си, преди той да замине с баща си за една седмица.

— Не са ли заедно?

Фелиса поклаща глава.

— Отдавна. Всъщност никога не са били заедно. Мисля, че са се опитали за известно време, заради момчето, но…

— Как ви се видя Адел?

— Добре. Нервна, защото не искаше да закъснява, но… — гласът й заглъхва. — Мислите ли, че… е стигнала до дома си? — неуверено пита Фелиса.

— Не знам. Сигурна съм, че полицията ще провери.

Вътрешно Елин е убедена, че Адел не е успяла да се прибере в дома си. Тя знае, че Адел е била завързана, затова предполага, че е била държана някъде в хотела или наблизо, преди да я убият.

Фелиса увива пръсти около чашата си и кокалчетата й побеляват от натиска.

— Кой би го направил? Няма никаква логика.

— Знаете ли дали Адел е имала някакви проблеми? — настоява Елин. — Лични? Професионални?

— Не, но Адел е швейцарка. Знам, че звучи странно, но наистина има… швейцарска сдържаност — Фелиса се усмихва леко. — Когато живеех в Женева, на съседката ми й отне две години, докато напредне от Воnjour на Воnjour; çа vа?[3] — тя се колебае, сякаш не може да реши дали да добави още нещо. — И не само това. Адел като човек можеше да е… много хладна и резервирана.

— В какъв смисъл?

— Тя беше необикновена за камериерка. Текучеството в тази работа е голямо. Има много чужденци. Рядко се срещат швейцарци като Адел. Мисля, че работата й харесваше, но винаги съм имала чувството, че тя се смята за нещо повече и не иска да се ангажира изцяло. Беше затворена в себе си и избягваше другите — Фелиса се усмихва. — Мисля, че вероятно беше права. Тя беше умно момиче. Бях изненадана, че се захваща с такава работа.

— Тогава защо го правеше?

— Попитах я веднъж. Адел каза, че няма избор. Няма образование и трябва да се грижи за момченцето си.

Елин се замисли върху думите й. Нещо не е наред с положението на Адел. Нещо не се връзва.

— И още нещо. Искам да ви попитам за Лори Щрел. Знаете ли, че тя изчезна?

— Да — Фелиса слага лакти на масата. — Мислите ли, че… онзи, който е направил това на Адел… — тя преглъща с усилие.

— Не знаем. Затова трябва да разберем дали има връзка между тях. Смятате ли, че Адел и Лори са били приятелки?

— Да — по лицето на Фелиса пробягва нещо, което Елин не можа да разгадае.

Тя знае нещо. И не е сигурна дали да го каже.

— Бяха ли близки? — пробва Елин.

Фелиса въздъхва шумно.

— Допреди няколко месеца, да. Постоянно ги виждах заедно, но после вече не. Предположих, че са имали някакво разногласие, но после, преди няколко седмици, бях с Адел, и Лори мина покрай нея, без дори да я поздрави — Фелиса се намръщва. — Беше странно. Лицето на Адел, изражението й… Изглеждаше уплашена. Само така мога да го опиша.

— От Лори?

— Да-тонът й е сдържан. — Но не се изненадах. Лори… не го разбирайте погрешно, но тя може да бъде… доста крайна. Приема се твърде насериозно. На съвещанията Лори е единствената, която не се усмихва и си записва всяка подробност — Фелиса заговаря по-тихо. — Сесил, управителката, е същата — пак се намръщва. — Но мисля, че поради друга причина. Тя няма семейство и партньор и затова влага всичко в хотела. Струва ми се, че е прекалено.

Елин кимва и отново се замисля върху думите й. Тревожи я особено много едно нещо — караницата между Лори и Адел.

Когато разговаря със Сесил, трябва да я попита дали знае за това и дали и други хора са чули или видели нещо.

Притеснява се, че това ще обърка нещата още повече. Всеки път, когато някой каже нещо за Лори, представата й за нея се променя. Отначало беше ясна, сега е размътена. Невъзможно е да се изясни.

43

— Никой от персонала ли не е видял нищо?

Лукас съблича якето си и го премята на гърба на стола.

Навитите му ръкави разкриват загорели от слънцето жилави, мускулести ръце. На дясната му китка има две протрити памучни гривни. Лимонено зелена и синя.

— Не, говорих с всички. Помагали с евакуацията, останалите гости били във фоайето и се приготвяли да заминат. Всичките имат… — Елин се колебае. Не иска да употреби думата „алиби“. — Всичките имат обяснение — всеки един, мисли си тя, докато си припомня разговорите. Всичките имат правдоподобни алибита, които може да се потвърдят. Гостите също.

Как е възможно?

Елин взима кафето си и отпива голяма глътка. Горещата горчива течност опарва гърлото й, но й се отразява добре. Кофеинът разсейва мъглата в главата й.

— Убиецът е избрал подходящия момент — Сесил потърква носа си с окъсана хартиена кърпичка. Лицето й е изнурено и очите й са хлътнали.

— Добре, сега, след като установихме, че никой не е видял нищо, трябва да прегледаме записите от камерите за наблюдение. Има ли камери за басейна и зоната наоколо?

— Да. Ще говоря с шефа на охраната. Няма да отнеме дълго — Сесил млъква изведнъж, сякаш се готви да каже още нещо, но се отказва.

Лукас тръгва към прозореца.

— Ако ти трябва още нещо, моля те, кажи. Искам убиецът да бъде заловен… бързо. Случилото се с Адел…

Елин вижда, че челюстта му потрепва нервно. Неподправено отвращение.

От него се излъчва напрежение. Под мишниците и на кръста му се виждат полумесеци от пот. Лукас очевидно е притеснен, но въпреки това Елин успява да си състави окончателно мнение за него. Онова, което е разчела и видяла, е… искрено. Той не се преструва.

Това място, личното му пространство, отразява двете му страни, противоречието, което по-рано долови Елин — бизнесменът и непринуденият спокоен атлет.

Стаята е семпло обзаведена — светли стени, лакирано дървено бюро. В ъгъла има хромирана кафемашина, а над нея — лавица само с една редица книги — със заглавия за скално катерене и алпинизъм, от едната страна, и лъскави, илюстровани издания за дизайн и архитектура, от другата.

На стената вдясно са окачени картини — старинни анатомични рисунки на сърцето, поставени в бели рамки. Прецизни графични изображения.

Елин си спомня статията, която прочете — престоят в болница в детството му.

Всичко се вписва, но въпреки това изпитва леко усещане за дисонанс при видимото противоречие. В известен смисъл би било по-лесно да си обясни Лукас, ако едната му страна не беше реална… Мисълта е объркваща.

Сесил върти в ръцете си празната чаша от кафето и прокарва пръст по ръба.

— Можеш ли да определиш точно кога е била убита Адел? — думите се отронват твърде бързо, примесени с паника. — За да разберем дали убиецът все още е тук, или е заминал с автобусите.

— Не мога да кажа със сигурност — монотонно отговаря Елин. — Трябва да изчакаме аутопсията.

— Но сигурно имаш представа — гласът на Сесил е с една октава по-висок. — Трябва да знаеш, от твоята работа, когато умре някой.

— Сесил… — Лукас тръгва към нея, тонът му е остър.

— Какво? — гласът й граничи с истерия. — Тя трябва да знае. Поне да има представа.

Той поглежда сестра си. Устните му са свити в стегната линия. Съдейки по този изблик на емоция, явно се чувства неудобно.

— Моля те — Лукас слага ръка на рамото й и отново я поглежда предупредително. — Успокой се.

Елин забелязва интимността на жеста, както и леката снизходителност в тона му. Тази размяна на реплики очевидно е позната схема на поведение. Те са свикнали с тези роли и начина, по който ще се разиграе разговорът.

Държането на Лукас напомня на Елин за поведението на Айзак в такива моменти — умишлено добронамерено, което само нагнетява положението вместо да го разведри.

— Да се успокоя? — Сесил го поглежда и вирва брадичка. — Лукас, убит е човек от твоя персонал. В твоя хотел. На твое място нямаше да съм спокойна, а щях да бъда ужасена. Убиецът вероятно е тук и чака да нападне още някого…

Елин се прокашля.

— Вижте — започва тя, — нямаме доказателства, че убиецът, ако е сред нас, иска да нарани още някого. Не знаем какви са личните обстоятелства на Адел. Такова престъпление обикновено се извършва от някой близък на жертвата с определен мотив. Партньор. Приятел. Член на семейството.

— Ами Лори? — Сесил потропва с крак по пода в хаотичен ритъм. — Все още я няма. Убиецът на Адел може да я е отвлякъл.

— Още ли я няма? — чертите на Лукас се напрягат, но той веднага ги пренарежда в безучастно изражение.

Любопитството на Елин се разпалва, докато наблюдава реакцията му.

— Познаваш ли добре Лори?

Лукас сяда и неспокойно се размърдва на стола. Размества някакви листове на бюрото си, сякаш използва времето, за да се успокои.

Той крие нещо.

— Толкова добре, колкото познавам всеки друг служител на хотела — най-после отговаря Лукас.

Елин решава да му го каже направо, без заобикалки.

— Питам, защото намерихме твои снимки сред нещата на Лори.

— Снимки? — повтаря Лукас с треперещ глас. Ръката му намира писалка на бюрото и той започва да я върти между пръстите си.

— Да. Фотографии. Мисля, че не си знаел, че те снимат — Елин се поколебава. — Имаш ли представа защо Лори има такива снимки?

Лукас мълчи една минута, а после я поглежда с примирено изражение.

— Лори и аз… имаше нещо между нас.

— Имали сте връзка? — Елин съзнава, че рязко си поема дъх, въпреки че не би трябвало да се изненадва. Това е единственото логично обяснение за снимките, но тя се надяваше да не е така.

— Не бих го описал като връзка. Не беше сериозно.

Сесил се изсмива подигравателно.

— Не мислех, че си толкова предсказуем.

Елин я поглежда, заинтригувана от тона й.

— Кога беше това? — пита тя отново, обръщайки се към Лукас.

Той все още върти писалката между пръстите си.

— Малко след като отворихме хотела. Беше глупаво. Знам, че не трябва да се сближавам със служители, но се случи. Имаше събитие и се свалихме… Виж, не трябваше да го правя. Преспахме няколко пъти и после аз сложих край. Лори се ядоса, но… — Лукас пуска писалката, която изтраква върху бюрото. — Колкото до мен, това беше всичко. Сигурен съм, че и за нея.

Преди осемнайсет месеца. Елин се замисля. Лори определено е била с Айзак тогава, било е изневяра. Мислите й се насочват към Айзак — какво да му каже и как ще реагира той.

— Каза, че Лори се ядосала, когато е свършило?

— Да. Дойде в кабинета ми няколко седмици по-късно и ми вдигна скандал. Каза, че съм я използвал и подвел — изражението му е разкаяно. — Беше бъркотия, но не исках тя да се чувства неудобно и да напусне работата си тук, затова й се извиних, ако съм я оставил с погрешна представа.

— И това ли беше последният ви контакт?

— С изключение на работата, да — лицето му се обтяга. — Виж, не мисля, че случилото се между нас… има връзка с изчезването й. Беше отдавна. Лори очевидно е продължила с живота си, с брат ти.

Елин долавя неудобството му и сменя темата.

— Другото, което искам да те попитам, е за Лори и Адел. Фелиса спомена, че те били приятелки, но наскоро се скарали. Знаеш ли за някакви проблеми между тях?

— Не.

Елин се обръща към Сесил.

— А ти?

— Нищо.

— И не е имало други проблеми, нещо с хотела? Конфликти с персонала или оплаквания?

Никой не отговаря. Мълчанието се проточва и изостря, докато става неловко.

Елин забелязва, че Лукас поглежда крадешком Сесил. Какво не казват?

44

— Има нещо — започва Лукас. Протяга надолу ръка и издърпва чекмеджето под бюрото си. Изважда лист хартия и го плъзга към Елин. — Започнах да получавам тези неща преди няколко месеца.

— Il fаиt bоппе тéтоirе арres qи ’оп а тепti. „Лъжецът трябва да има добра памет“ — превежда Лукас. Гласът му леко трепери. — Отначало не го приех сериозно, но сега, след случилото се…

— Знаеш ли за какво се отнася? — Елин оглежда бележката.

Устата й е пресъхнала. Думите са напечатани с големи букви и изпълват по-голямата част на страницата.

Това е заплаха. Не може да се тълкува по друг начин.

— Предположих, че е свързано с хотела. Преди да започне преустройството, имаше огромен брой оплаквания. Отначало от местни жители, а след това от природозащитни организации. Започна в малък мащаб, а после се разрасна и избухна в интернет. Идваха все по-големи групи… Не само швейцарци, а и французи.

— Платени протестиращи?

— Нещо такова. Започна да става лично — Лукас навежда глава и се изчервява. — Отмъстително. Изглежда, беше нещо повече, отколкото само хотелът. Оправдание за омраза, за причиняване на неприятности.

— А другите? — напомня му Елин, докато все още оглежда листа.

Текстът не е особено ясен и отчетлив, което предполага мастиленоструен принтер, не лазерен. Това означава, че е напечатан на обикновен домашен принтер, затова вероятността да разберат кой го е изпратил е минимална. Ще трябва да изчака полицията.

— Имам само това писмо, съжалявам — Лукас отново бърка в чекмеджето, изважда друг лист и го бута към Елин. — Имаше още едно, първото, но го изхвърлих. Помислих, че ще си остане едно. Беше нещо за отмъщение… горе-долу в същия дух.

Елин поглежда листа. „Сhassez lе паturel, il revient аи galор.“

Този път превежда Сесил.

— „Прогониш ли естественото, то се връща в галоп.“

— Какво означава това?

Лукас прокарва пръсти през косата си.

— Предполагам, че е нещо като „Вълкът козината си мени, но нрава — не“.

Елин кимва.

— Как ги получи?

— Бяха пуснати по пощата директно до мен.

Вятърът яростно удря по прозореца пръски сняг и всички се обръщат да погледнат.

— И освен протестиращите, нямаш представа кой може да ги е изпратил?

— Не — Лукас изглежда искрено озадачен. Той посочва писмата. — Мислиш ли, че са свързани със случилото се?

— Твърде рано е да се каже — Елин разсъждава усилено, но не намира връзка.

Ако са свързани — как? Какво общо може да имат писмата със смъртта на Адел?

— Може ли да ги взема?

Лукас кимва. Иззад ухото му пада кичур коса и за момент закрива лицето му.

Елин слага писмата в чантата си и става.

— Едно последно нещо. Вчера ми казаха, че в планината са открити останки на труп — тя нарочно млъква и чака реакцията им.

— Да — Лукас се сковава. — Но все още не знаем кой е. Полицията каза, че не са отскоро.

Елин се замисля върху думите му и косъмчетата на ръцете й настръхват.

— Нямат представа кой е? — тя не споменава какво са й казали и иска да види докъде ще стигне Лукас.

Въпросът й остава без отговор. Той се поколебава, отваря уста и после отново я затваря.

— Не.

Елин се пита: защо Марго знае, а Лукас не знае? Полицията сигурно му е казала.

Явно лъже. Намерили са трупа на приятеля му от детството, с когото е работил заедно, толкова близък приятел, че изчезването му е забавило отварянето на хотела.

Защо лъже? Какво точно се опитва да прикрие?

* * *

Телефонът й започва да звъни, когато излиза от кабинета на Лукас.

— Елин, обажда се Бернд. Удобно ли е да говорим?

— Да, сама съм — Елин тръгва по коридора към асансьорите. — Откри ли нещо? — тя изтръпва от неувереността в тона си, сякаш се съмнява в себе си.

Какво я прихваща?

Елин обаче знае отговора — лъжата на Лукас я е разтърсила. Тя не може да проумее какво би могло да означава това и какви може да са последиците.

— Не съвсем — Бернд звучи уморено. — Извършихме търсене на имената, които ти ни даде, в РИПОЛ, нашата база данни, но не излезе нищо особено интересно, поне за Вале.

— Какво означава „особено интересно“? — Елин озадачено пристъпва от крак на крак. Информация за миналото ли има предвид Бернд? Активни или приключени разследвания?

— Не мога да кажа заради поверителността на данните, но не открихме нищо, което да ме накара да мисля, че ти или някой друг е в опасност в хотела. Обаче… — следва кратко мълчание. — Имам още една молба. В Швейцария процедурата за търсене на хора в нашите бази данни е по-сложна, отколкото във Великобритания. Има централна база данни, но имаме достъп само чрез съответния кантон.

— Кантон? — объркана, Елин се изчервява. Дланта й се изпотява. Тя чувства, че се прокрадва съмнението в себе си — негативен, укорителен, подигравателен глас в главата й. Аматьорка. Твърде дълго си извън играта. Самозванка.

— Да — отговаря Бернд. — Това означава, че някой може да има криминално досие в съседен кантон, например Во, но няма да се появи тук, в кантона Вале — той се поколебава. Елин чува звън на телефон по линията. — Мога да отправя искане към всеки кантон, но трябва да е за конкретна информация за човек, който представлява интерес.

Елин се замисля върху думите му и спира на няколко метра от асансьора.

— Трябва да посоча хора, които може да са важни за разследването, и тогава ти да поискаш повече информация?

— Да, но освен това, всяко искане трябва да бъде одобрено от прокурора. Ще се опитам да ускоря нещата, но може да отнеме малко време.

— Добре. А Лори? Камерата за наблюдение? Телефонните разпечатки? — Елин се опитва да потисне нетърпението в тона си. Не й харесва това чувство на безсилие — да не контролира нещата и да не знае какво става.

— Прегледахме камерите на гарата. Никой, отговарящ на описанието на Лори, не слезе от автобус и не се качи на железницата нито късно онази нощ, нито по някое време на другия ден… Проверихме и местните таксиметрови фирми. Никой не е взиман от хотела повече от един месец. Все още чакаме доставчиците на телефонните услуги.

— Ами психиатърката?

— Оставихме съобщение. Трябва скоро да отговори.

— Добре — Елин отговаря уверено, доколкото може, но част от нея се чувства затънала в безизходно положение.

В момента не разполага с нищо, свързано с изчезването на Лори или смъртта на Адел.

Няма улики. Няма свидетели. Няма мотив. Елин е в пълно неведение.

Докато казва дочуване, пристига съобщение от Уил, който й пише, че той и Айзак вечерят в хотелския салон.

Елин се втренчва в празното пространство. Зрението й се замъглява и после се очертават по-ясни и по-релефни образи.

Образи на Адел.

Елин мисли само за ужаса в очите й. Какво е изпитвала, докато е потъвала във водата и е знаела, че никога няма да изплува…

45

— Лори… и Лукас? — очите на Айзак помръкват. — Били са заедно?

— Да. Малко след като хотелът е отворил.

Елин се премества на стола, взима вилицата и слага малко парче картоф в устата си.

Макар че е време за вечеря и би трябвало да е гладна, тя трябва да полага усилия, за да яде. Няма апетит.

Погледът й обхожда салона. Малкото останали гости са се скупчили около масите, пият и разговарят. Нервни са, мисли си тя, забелязвайки резките им жестове и принудения, твърде силен смях. От професионален опит знае, че това е обичайна реакция — преструват се, че не се е случило нищо. Ако се преструват достатъчно усилено, може и да стане истина.

Илюзията обаче скоро е разбита. Елин забелязва служител от персонала, които стои до вратата и се оглежда наоколо. Охрана, наблюдава, както тя е препоръчала.

На лицето на Айзак се изписва облекчение.

— Това е било, когато се бяхме разделили за малко. Карахме се за глупости… — той отпива голяма глътка от бирата си и отмества настрана чинията си.

Не е докоснал спагетите. Кремообразният сос е станал лепкав и се е втвърдил.

Въпреки увереността в думите му, Елин забелязва, че Айзак видимо преглъща с усилие. Разтърсен е от онова, което му каза. Не е знаел.

— Разделили сте се за малко? — повтаря Елин и улавя погледа му.

Стомахът й се свива. Те не са щастливата двойка, както предполагаше.

Щеше ли Айзак да й каже за временната раздяла, ако не се беше случило това?

Невъзможно е да каже и мисълта е болезнена. Имаше времена, когато тя знаеше всичко за него.

Коя му е любимата количка играчка. Точния размер на рожденото петно между пръстите на краката му. Колко лъжици „Нескуик“ обича в млякото си…

Елин усети внезапна остра болка на копнеж по миналото — живот, свързан с неговия. Когато бяха деца, разговаряха как ще живеят в съседни къщи, ще се събират на весели и буйни семейни обеди и вечери, децата им ще играят заедно, ще бъдат приятели.

Това обаче беше много отдавна. Елин усеща, че в гърлото й засяда нещо и го изчиства с мъчителна кашлица. Взима водата и отпива.

Айзак почесва клепача си. Екземата се е разраснала, малък континент, който е плъзнал към окото му.

— Ами ако има нещо повече?

— В какъв смисъл?

— Снимките му, които има Лори. Това не е нормално, нали? — Айзак барабани с пръсти по масата. Изражението му е мрачно. — Ами ако между тях е имало нещо, за което не знаем?

— Какво например? — Уил придърпва към себе си кошничката с хляба и си взима кафява пълнозърнеста багета.

— Знам ли. Нещата може да са станали неприятни или…

Елин се прокашля.

— Айзак, не можем да предполагаме нищо със сигурност. Още не. Да правим прибързани заключения, е най-лошото, което можем да сторим. Трябва да се придържаме към фактите. Адел е убита и Лори изчезна. Това е всичко, което знаем.

— Айзак, друже, тя е права — обажда се Уил, докато къса на залъци хляба. — Все още не мисли най-лошото. Не и когато нямаш информация.

Елин го поглежда и се усмихва, благодарна за подкрепата му — още нещо, в което Уил превъзхожда другите. Да хвърля мостове. Да изглажда нещата.

— Боже, чувствам се толкова безполезен, по дяволите. Да намерим онази жена в такова състояние… — гласът на Айзак потреперва. — Елин, Лори е в риск. Всяка минута, в която не правим нищо, има вероятност тя…

Елин чувства натиска на думите му — тежест, която я дърпа надолу. Сърцето й бие като обезумяло.

— Ами ако полицията не може да се качи тази вечер? И утре? Трябва да направиш нещо. Да я намериш — Айзак поглежда през прозореца, към обилния снеговалеж, осветен от външните лампи. — Виж какво става навън.

— Айзак, правя каквото мога. Говоря с полицията, но не мога да сторя много без пълен екип. Не е безопасно да…

— Ами ако беше изчезнал Уил? — прекъсва я Айзак и врътва глава към него. — Щеше да искаш да го намериш, нали? Като знаеш какво се случи току-що? — очите му са присвити и приковани в нея, сякаш я изпитва.

Елин примигва, стъписана от силата на реакцията му.

— Както казах, не знаем дали между двете има връзка.

Айзак се втренчва недоверчиво в нея.

— Наистина ли мислиш, че смъртта на Адел е единичен случай? И че не е свързана с Лори? Не може да е случайно съвпадение. И двете работеха тук, бяха приятелки…

Елин се колебае, преди да отговори. Съгласна е с него. След като разговаря с Лукас, тя е още по-убедена, че двата случая са свързани.

— Виж… аз…

— Какво? — Айзак се навежда през масата. Очите му хвърлят искри. — Знаеш нещо, нали?

Елин се дръпва назад, долавяйки мириса на бира в дъха му и леката киселина на изпотено тяло. Изразът в очите му… плаши я.

Напомня й за моментите точно преди Айзак да превърти. Да изгуби контрол. Да започне да хвърля като конфети разни неща из стаята. Тя още помни изражението на майка им, когато това се случи — едва потиснатото трепваме, разочарованието, но странно, не от Айзак, а от Елин, сякаш тя е виновна за поведението му.

Няколко месеца, след като майка им почина, Елин намери прашен кашон на тавана й, пълен с книги по популярна психология и изрязани статии, всичките на една тема — как стилът на възпитание на родителите се отразява на децата. Как да накарате детето си да споделя.

Откритието я натъжи неописуемо много. Майка й се обвиняваше за Айзак, момче, което е станало проблемно.

— Тъкмо щях да ти кажа — започва Елин, прогонвайки мисълта. — Говорих с Фелиса, шефката на Адел. Тя каза, че Адел и Лори се скарали. Лори споменавала ли е за това?

Айзак поклаща глава и над лицето му падат тъмни къдрици.

— Не. Доколкото знам, те все още бяха приятелки.

Елин разочаровано прехапва устни. Как да разбере какво се е случило между тях? Хрумва й идея — лаптопът на Лори.

На пръв поглед там нямаше нищо особено, но Елин не беше много щателна, тъй като тогава не беше убедена, че Лори наистина е изчезнала.

— Нека погледнем пак лаптопа й — обръща се тя към Айзак. — Може да сме пропуснали нещо, което да е от значение в светлината на онова, което знаем сега.

Айзак кимва и става.

— Ще го донеса.

Той се отдалечава и Уил поглежда Елин.

— Наистина ли мислиш, че там ще има нещо?

— Не знам, но си струва да опитам. Ще прегледам пак и социалните мрежи, за да видя дали не съм пропуснала нещо.

— Знаеш ли, мисля, че всичко това… взе решението вместо теб.

— Какво имаш предвид?

— Да се върнеш на работа. За човек, който не беше сигурен, сега изглеждаш доста решена — изражението му е сериозно. — Ти се съживи. Елин, докато се занимаваш със случилото се тук.

— Те ме помолиха да помогна.

— И ти лесно можеше да откажеш, да обясниш.

Елин повдига рамене.

— Може би — не знае как да отговори, защото Уил е прав — част от нея наистина се съживи, но все още има голяма разлика между помощта тук и връщането й на работа.

Още не е решила. Тя се замисли за имейлите на Ана, имейлите, на които упорито не обръща внимание.

Елин се обляга назад на стола, взима телефона си и преглежда профила на Лори в „Инстаграм“.

Този път, в светлината на онова, което е открила, тя търси нещо за отношенията между Лори и Адел.

Елин започва да превърта надолу. Няма нищо, свързано с теорията за скарването на Фелиса. Трябва да се върне два-три месеца назад и да се увери, че проблемът между тях е отскоро.

Първата им снимка заедно — Лори е в бар, облечена в тънка блуза с презрамки, леко преметнала ръка на голото рамо на Адел. Втората е в слабо осветен ресторант и двете са част от група. Някой е станал от масата и е направил групова снимка.

Елин продължава да връща назад — преди повече от четири месеца. Една снимка привлича погледа й. Направена е тук, в хотелския салон. Елин разпознава големия футуристичен полилей в средата на фотографията. Абстрактните стъклени висулки улавят светлината и избелват на места изображението.

— Виж — Елин подава телефона на Уил.

Лори е на преден план с някакъв мъж. Вдигнала е чаша вино с розов оттенък към обектива и главата й е отметната назад в смях. Чашата е замъглена, изпотена от конденза. На фона, седнали на едната маса, се виждат двама души, навели глави на не повече от няколко сантиметра един от друг.

Вглъбени са в разговор и израженията им са мрачни.

Въпреки че не са на фокус, Елин разбира кои са.

Адел и Лукас.

46

Интимният език на телата и позите им говори, че това е повече от учтив разговор.

— Адел и Лукас са се познавали и извън работата…

Елин усеща прокрадващо се чувство на безпокойство. Те определено са се познавали, със сигурност много по-добре, отколкото намекна Лукас.

За него ли са се скарали?

Мисълта, потискащата й предсказуемост, я разочарова.

— Какво гледаш?

Айзак наднича над рамото й. Тя отново долавя горчивия мирис на бира в дъха му.

— Намерих това — Елин обръща към него екрана на мобилния телефон. — Лукас и Адел, заедно.

Айзак сяда до нея, грабва телефона от ръката й и натиска с пръст екрана, увеличавайки образа.

— Изглеждат доста близки, нали? — той се изсмива иронично. В очите му пламва познат блясък. — Може да е свалял и нея.

— Не можем да кажем — с безпристрастен тон отговаря Елин.

Айзак разглежда профила на Лори в „Инстаграм“. Бързината на движенията му, припрените жестове я дразнят. Тя хваща ръката му.

— Айзак, престани. Щяхме да проверяваме лаптопа на Лори.

Той отваря уста да възрази и после я затваря.

Елин придърпва лаптопа към себе си и го отваря. Този път решава да работи по-методично и да започне с работния плот, от папките, наредени в редици на екрана.

Тя се втренчва с широко отворени очи в броя им и приликите в названията — датите, имената. Повечето, изглежда, са работни файлове — „Здраве и безопасност“, „Обучения“, „Пътувания“, — но въпреки това Елин кликва върху тях.

На половината в списъка с папки тя открива една с по-общо име — Работа, док.

Щрака на нея и вместо поредица файлове, вижда друга папка със същото име. Елин кликва на нея.

Още една папка, но този път съдържа нещо.

Пулсът й се учестява.

Списък с файлове.

Съдейки по имената им, Елин веднага разбира, че са криптирани.

Защо? Защо в личния лаптоп на Лори има криптирани файлове?

— Какво откри? — Уил се навежда през масата.

— Някои от файловете на работния й плот са криптирани.

— Можеш ли да ги отвориш? — Айзак наднича към екрана.

— Не, но познавам един човек, който може, стар колега, Ноа.

Ноа беше шеф на екипа по дигитална криминалистика и изигра ключова роля в няколко големи случая, по които работеше Елин, първо като полицейски детектив, и пак в последния й случай като детектив сержант, след повишението й.

— Ще му изпратя съобщение и ще го попитам дали може да го направи — Елин взима телефона си и написва: Криптирани файлове… Можеш ли да извършиш магията си? Предупреждение: трябват ми бързо.

В долната лява част на екрана се появяват три малки точки. Ноа отговаря.

Предполагам, че не е официално искане?

Не, но имаш ли възможност?

Ноа се забавя с отговора и Елин гледа екрана и се пита дали не е поискала твърде много. Дали Ноа ще има желание да й помогне, след като не са разговаряли месеци?

Най-сетне пристига отговор:

Добре, имам ти доверие, но съм любопитен. Пак ли работиш? Изостави ни заради нови пасища?

Дълга история. Изпращам ги на личния ти имейл.

Елин препраща файловете на Ноа и после се обръща към Айзак.

— Щом ги получим… — тя млъква, когато забелязва Сесил, която върви към тях. Късата й коса е разрошена, очите й са зачервени и кожата под тях е подпухнала. Изглежда уморена.

— Съжалявам, че те безпокоя, но видеозаписът от охранителните камери е готов, ако искаш да го видиш.

— Елин хвърля извинителен поглед на Айзък.

— Извинявай. Имаш ли нещо против?

Той присвива очи, но не възразява.

— Не.

Елин става и стиска ръката на Уил.

— Ще се видим по-късно, става ли?

Той се усмихва, но изражението му е неспокойно. Стрелка разтревожено поглед наоколо и към отворената врата. Елин знае, че вероятно и тя би трябвало да се чувства по същия начин, но тръгва след Сесил с разтуптяно от вълнение сърце.

Реакцията й не е причинена от страх, а от нещо също толкова първично.

Вълнение — внезапен прилив на адреналин.

Уил е прав, че тя се е съживила. Забравила е, че животът не само се случва, но и че тя е част от него. Променя посоката на нещо. Действа.

47

— Преди да прегледаме видеозаписа — Сесил посочва към таблета на бюрото, — искам да поговорим за Лукас. За онова, което каза той по-рано. Не искам да оставаш с погрешна представа — тя, изглежда, се чувства неудобно, когато поглежда Елин в очите.

— За какво?

Във въздуха се носи уханието на парфюма на Сесил — леко, цитрусово, изненадващо женствено.

— За случилото се между Лукас и Лори — Сесил прибира зад ухото си кичур коса. — Не знам дали знаеш, но Лукас е мой брат.

— Предположих. По фамилното име.

— Разбира се — Сесил се усмихва и премества стола си до Елин. — Онова, което каза той, и как прозвуча, е фасада, която е издигнал, начин да се защитава — думите се отронват бързо от устата й. — Не му беше леко. Бракът му завърши лошо. Оттогава не е имал истинска връзка. Тези краткотрайни неща… Те са, защото Лукас се страхува.

— От какво?

— Да се разкрие. Да бъде уязвим — Сесил прехапва устни и си играе с подгъва на полата си. Думите й са безпристрастни, но чувството в гласа й е ясно доловимо. — Като малък Лукас непрекъснато влизаше и излизаше от болницата и някои хора, особено родителите ни, се държаха с него като с нещо крехко и чупливо. Мисля, че той винаги е имал чувството, че трябва да докаже нещо. Когато Хелена, съпругата му, го остави, това чувство на малоценност се засили.

— Раздялата може да е дестабилизираща — отговаря Елин, мислейки за връзката си преди Уил и как абсолютно я беше съсипала. Накара я да се съмнява във всичко.

— Да. И аз бях същата след развода. Непрекъснато мислиш за разни неща. Обвиняваш се — очите на Сесил са унесени, изцъклени. — И аз като Лукас имах планове. Деца. Семеен живот… Нищо от това не се случи. Иска се време да се приспособиш психически.

— Предполагам, че случилото се с Даниел Льометр също е предизвикало сътресения… Фактът, че е изчезнал още преди хотелът да отвори… сигурно е било тежко.

— Да. Това оказа натиск върху нещата. Финанси, връзки с обществеността, всичко. Забави строежа почти с година — Сесил се поколебава. — Но стресът за Лукас не беше само финансов. Даниел и Лукас бяха близки.

— И ти си го познавала, нали? — напомня й Елин.

— Не толкова добре, колкото го познаваше Лукас, но да. Родителите ни бяха близки. Прекарвахме заедно почти всеки уикенд, а когато пораснахме, се събирахме на вечери, купони… — по лицето на Сесил пробягва изражение, което Елин не може да разбере. И после Сесил се усмихва. — Но Даниел беше по-добър приятел на Лукас, който имаше склонността да доминира всяко приятелство. Ти също имаш брат и вероятно знаеш как е.

Елин се замисля за приликите между тях. Две силни жени, но предизвикани от динамиката на алфа братята си, борещи се за кислород с тях.

Сесил взима таблета и се засмива.

— Както и да е, на Лукас вероятно няма да му хареса, че говоря за личния му живот — тя се изчервява, смутена е.

Елин е трогната. Не само от покровителственото отношение към брат й, но и от неудобството й. Още нещо от себе си, което разпознава в Сесил — борбата да говори на глас на трудни теми, емоциите.

Сесил се навежда, почуква с пръст върху екрана на таблета и въвежда парола.

— Охранителната ни система е последна дума на техниката. Професионална айпи система. Това означава, че може да се включиш в реално време във всичките ни устройства — светлината на лампите от тавана озарява леко размазани пръстови отпечатъци в долната част на екрана. — Този начален екран показва всяка камера и какво заснема. Само избираш някоя и после намираш желания период от време. Има и звук.

— Добре — Елин слага ръка на масата. — Покажи ми как се прави.

— Откъде искаш да започнем?

— От спа центъра. Има ли камера навън?

Сесил изкривява лице в гримаса.

— Има, но не знам дали образът ще е хубав с всичката онази пара, бурята… — тя започва да превърта, а после изведнъж спира и избира една камера по-надолу на екрана. — Ето. Това е в реално време.

Сесил е права, смаяно си мисли Елин, гледайки образа. Камерата показва грубите очертания на зоната около басейните, но парата и снегът, които се носят на облаци пред обектива, закриват по-голямата част на картината. Образът е някак течен и ефирен.

— Не е идеален — казва Сесил, — но образът може да е бил по-добър по-рано през деня. Какво точно търсим?

— Всичко от сутринта, докато Аксел откри трупа.

Сесил връща назад. Образът остава видим на екрана, докато превърта записа.

— И така, девет сутринта — но преди Сесил да довърши изречението си, екранът потъмнява, малко преди пет сутринта. — Сигурно има някаква грешка — измърморва тя, намръщва се и повтаря действието. — Празно е. Цялата сутрин и следобеда. Няма запис.

— Сигурна ли си? — през Елин минава вълна на безпокойство.

Сесил опитва отново, този път по-бавно, но резултатът е същият — видеозаписът е изчезнал. Тя поглежда Елин в очите.

— Някой го е изтрил.

— Изтрил го е, или се е погрижил изобщо да не бъде заснет — казва Елин със смразяващо кръвта прозрение, че това е част от план.

Извършителят е една крачка напред, мисли си тя и се вглежда в мрака през прозореца. Теорията й, че става въпрос за педантичен убиец, се затвърждава и това я плаши.

Елин се премества напред на стола, изведнъж изпълнена с чувство на неотложност.

— Възможно ли е да се изтрие, без системата да изпрати известие?

— Възможно е, сигурна съм. Повечето неща може да бъдат хакнати, нали така?

— Кой има достъп до системата?

— Шефът на охраната, няколко служители, негови подчинени…

Всички те имат алиби, мисли си Елин, объркана, и прехвърля наум записките си.

— Нека опитаме друга камера. Има ли някоя на входа на спа центъра?

— Да. Мисля, че е в коридора — Сесил отново почуква с пръст върху екрана. Ръцете й извършват нервни, паникьосани движения. — Ето я.

Камерата е обърната право към коридора. Вижда се всичко — излъсканият бетонен под и белите стени.

Този път Елин преглежда бегло записа и го връща от настоящия момент към сутринта. Но отново, точно преди пет часа, екранът потъмнява.

Следващият запис е от предишния ден. Елин седи мълчаливо за момент и после й хрумва идея.

— Може ли да видя записа от вчера?

— Разбира се.

Елин превърта назад и лесно намира приблизителния час. Само за няколко минути открива себе си на записа, как върви по коридора към спа центъра, за да потърси Уил в басейна.

Тя продължава да превърта и се опитва да си спомни колко време е била в спа центъра.

Пет-десет минути разговаря с Марго? И също толкова с Уил?

Елин намира на записа момента, когато излиза от спа центъра и тръгва обратно по коридора, отправяйки се към фоайето. Докато гледа екрана, осенява я прозрение. Марго беше права. Никой не е влизал в спа центъра, докато Елин не излиза. Ако в съблекалните с нея е бил някой, сигурно е излязъл от друго място.

Тя се обръща към Сесил.

— Има ли друг вход за спа центъра? През съблекалните?

— Да. Има врата отзад. Използва се за достъп до помещението за поддръжка, генераторите, помпите. Свързано е със съблекалните, но се използва само от персонала по поддръжката — Сесил се поколебава. — Необходим е пропуск.

— Камерата за наблюдение покрива ли онази врата?

Сесил прехапва устни и отново се изчервява. По врата и бузите й плъзва топлина.

— Има камера навън, на покрива срещу вратата. Служителите… не знаят, че е там — тя се запъва. — Виж, навсякъде има камери. В единия хотел на Лукас в Цюрих имаше кражби сред персонала.

— Можеш ли да намериш записа? — на Елин не й пука за морала на скритите камери, иска само да види записа.

— Само няколко души имат достъп. На друга система е — Сесил взима таблета, затваря началния екран, отваря друг, въвежда парола и го дава на Елин. — Ето.

Елин вече знае приблизителния час от другата камера — към три и половина, когато приключи разговора с Уил.

Намира го и пуска записа. Първите няколко минути не се случва нищо. Образът е статичен, фокусиран върху вратата. Единственото движение е на снега, който се сипе пред обектива. Вятърът заглушава звуците.

Затаила дъх, Елин барабани с пръсти по бюрото и се моли интуицията й да е правилна. До нея Сесил гледа съсредоточено екрана.

Все още няма раздвижване.

Елин въздъхва тежко, отчаяна. Който и да е бил, сигурно е използвал тази врата, за да влезе в съблекалните — освен ако не е влязъл преди нея.

— Има ли… — започва тя и после се вцепенява.

Движение.

Човек долу вляво на екрана.

Висок, с атлетично телосложение, облечен в черно непромокаемо яке, качулката е спусната над лицето му. Носи тъмен безформен панталон.

Елин затаява дъх. Била е права през цялото време.

Някой е бил там вътре. Някой я е наблюдавал.

Тя се съсредоточава върху фигурата на екрана. Човекът явно не знае за камерата. Не поглежда нито веднъж към нея. Върви целенасочено към вратата.

Кой е? Кой я е наблюдавал?

Невъзможно е да се каже. Ако човекът не се обърне, Елин няма шанс да го разпознае. Безформените дрехи, качулката — това е идеална маскировка. Елин не може дори да определи дали е мъж или жена.

Тя гледа втренчено екрана и наблюдава как човекът доближава електронен ключ до устройството на вратата и започва да я отваря.

Обърни се, обърни се.

И после, сякаш я е чул, човекът се оглежда наоколо и се обръща към камерата, явно за да види дали някой зад него гледа как влиза.

Елин гледа екрана толкова напрегнато, че очите й се насълзяват. Образът се замъглява. Тя примигва веднъж, два пъти, но картината остава същата.

Елин протяга ръка и натиска паузата. Кадърът застива.

С трепереща ръка тя допира пръсти до екрана и ги разперва широко. Образът се увеличава и е толкова ясен, че Елин може да види дори порите на лицето на човека.

Кръвта думка в ушите й с оглушителен рев.

Елин разбра кой е. Знае точно кой я наблюдава.

48

— Това е Лори — казва Елин с пресъхнала уста. — Определено е тя — Елин се прокашля и се обръща към Сесил. — Когато бях в спа центъра вчера, в съблекалните, почувствах, че някой ме наблюдава. Чух, че вратата на едната кабинна се отваря и затваря, но никой не излезе. Проверих всички врати… Нямаше никой. Сега разбирам, че някой може да е влязъл през тази странична врата.

Ръката на Елин трепери над екрана.

— Мислиш, че те е наблюдавала Лори?

— Щом няма камера в съблекалните, не мога да кажа със сигурност, но защо иначе ще влиза тук? — Елин превърта напред още няколко минути. Стомахът й се свива от мъчителен страх.

Както очаква, Лори се появява отново.

Образът въздейства на Елин като още един удар в стомаха.

Инстинктивното чувство на облекчение, че Лори е жива и невредима, веднага се измества от силна болка. Разочарование.

Защо Лори би направила подобно нещо?

И после умът й прави следващия скок.

— Трябва да проверя и още нещо. Вчера някой ме блъсна във вира за гмуркане.

Лицето на Сесил помръква.

— Мислиш, че е Лори?

— Не знам — Елин отново поглежда екрана. — Има ли камера наблизо?

— Официално не, но всъщност има. На преградата вляво — Сесил намира записа.

Обективът е покрит с влага и е трудно да се видят ясно лица. Забелязват се само тела, полуголи форми, ръце, увити около тела.

Елин не вижда главните басейни, само вира за гмуркане и малка част от дървената пътека над него. Няколко минути няма движение. След това се появява група хора — петима-шестима, — които излизат от обсега на камерата, докато вървят към вътрешния басейн.

Няма следа от Лори.

Образът на екрана отново застива. Единственото движение е на облаците пара, които се вият във въздуха.

Още две минути.

Най-после се появява Елин, която върви по дървената пътека. Завива наляво. Косата й е като бледа стрела над врата.

Обзема я хлад. Странно е да се гледа така полугола и уязвима. В представата си за себе си тя е силна и физически непогрешима като мъж, но образът на екрана говори друго.

На видеозаписа Елин спира до вира за гмуркане. Камерата е твърде ниско, за да улови главата й. Вижда се само частичен профил на тялото й.

Няма следа от друг човек. Никой не върви близо до вира за гмуркане.

Елин прехапва устни от разочарование. Не може да греши. Със сигурност.

И после съзира внезапно движение зад нея.

Тъмна фигура зад гърба.

Тя затаява дъх. Иска й се да изкрещи на себе си: Размърдай се! Обърни се! Бягай!

Но не може да направи нищо, освен да гледа сцената, която се разиграва пред очите й.

Елин се вижда как пада. Въпреки че тогава го почувства невероятно бързо, сега изглежда ужасяващо бавно.

Отделни кадри на движение.

Тя трепва, когато се вижда как цамбурва във водата и я разплисква.

И едва тогава вижда кой я е блъснал и изпитва чувство на гадене.

Лори.

Изгледай отново записа, казва си тя. Трябва да си сигурна.

Елин връща назад кадрите и увеличава образа на тъмната фигура.

Облечена е в същите дрехи — същата качулка със заострен връх. Лицето не се вижда ясно, както беше на кадъра в помещението с генераторите, но Елин е сигурна, че е Лори.

Тя поглежда Сесил. Ръката й трепери върху бюрото.

— Лори е — устата й сякаш е запушена, пълна с нещо лепкаво. — Лори ме е блъснала.

Елин знае, че това е един от онези моменти, когато няма връщане назад.

Един от моментите, когато прозрението е толкова сигурно и силно, че помита всичко друго, което е съществувало преди това.

Елин не може да повярва. Не иска да повярва, но знае, че е истина.

Лори я е наблюдавала. Лори я е блъснала.

Мисълта — леденостудена и тревожна — довежда до друга, — че Лори може изобщо да не е жертва, а да е замесена в случилото се. Тя ли е хищникът?

49

Асансьорът към техния етаж се разтърсва и спира. Вратите се отварят.

Елин излиза в коридора, краката й са омекнали като желе. Не може да разсъждава ясно. Представяла си е всичко, но не и това — убиецът на Адел не държи Лори; Лори я е блъснала във вира за гмуркане.

Мислите й са трескави, изпълнени с въпроси, които се въртят около една точка — защо ще я блъска? Защо ще причинява на Айзак болката, че е „изчезнала“, ако не заради някакъв зловещ мотив?

Въпреки че иска да го пренебрегне, най-очевидното заключение е, че Лори е замесена в цялата история.

Че тя е способна да убие някого.

Натам сочи всичко, което Елин е научила досега, и тази нова информация…

В съзнанието й пробягват образи — Лори крачи по плажа със скимборд под мишница. Лори чете с издадена напред долна устна от съсредоточеност. Лори се гмурка от стъпалата в скалата в морето…

Не, невъзможно е, но…

Не е ли забелязал Айзак знаците? А колегите му, приятелите?

Това не е извън границите на вероятното. Мислите й се връщат към един случай отпреди три години — жена на четиресет и няколко, осъдена за убийството на новата партньорка на бившия си съпруг.

Жестоко, злобно наръгване с нож — седемнайсет пъти в главата, врата и гърдите. Съседка я намерила, докато кръвта й изтичала до къщичката за игра на сина й в градината.

Заподозряната работеше в банка в Ексетър и продаваше ипотеки. Всичките й колеги и приятели я описаха по един и същ начин — тиха, скромна, добра.

Елин и екипът установиха, че тя е планирала убийството повече от две години. Отдел „Дигитална криминалистика“ изрови десетки страници проучвания на лаптопа й за различни методи на убиване и как да избегне разкриване.

Онова, което порази най-много Елин, беше, че никой няма представа. Жената била в добри отношения с жертвата и дори ходили заедно на почивка преди няколко месеца.

От посръбване на коктейли по залез-слънце до хладнокръвно убийство.

И Лори ли бяха преценили погрешно по същия начин?

Елин отваря вратата на стаята им и мислите й се насочват в друга посока.

Може би избързва с изводите си. Блъскането й във вира за гмуркане означава ли непременно, че Лори е замесена в убийството на Адел?

Но мисълта я гложди. Защо иначе ще го прави?

Елин сяда на бюрото и изважда тефтерчето си. Единственият начин да си изясни нещата, е да ги запише. Тя внимателно написва обобщение на онова, което е открила досега.

Проблеми с психичното здраве на Лори, статията, визитната картичка на психиатърката.

Връзка с Лукас/негови снимки.

Вторият телефон на Лори/многократните обаждания до непознат номер.

Ядосаното телефонно обаждане в нощта, когато изчезна Лори.

Скарването на Лори с Адел.

Заплашителните писма за изнудване до Лукас. Свързани ли са по някакъв начин?

Елин се замисля върху думите и не може да пренебрегне очевидната картина, която рисуват. Всичко сочи към непредсказуем човек. Психически нестабилен.

Достатъчно ли е обаче да стигне до заключението, че Лори е способна да се замеси в нечие убийство? Гложди я и един още по-важен въпрос: защо?

Защо Лори би искала да нарани Адел?

Мислите й се насочват към начина, по който е била убита Адел — торбата с пясък, маската, стъклената кутия, пръстите. Всичко това са крайности, които не са наложителни, и говорят, че не са случайни. Означават нещо, вероятно нещо дълбоко лично.

Но какво? Елин знае, че Лори и Адел са се скарали. Възможно ли е кавгата, каквато и да е причината, да е била достатъчен мотив Лори да я убие?

Това обаче не обяснява смъртта на Даниел Льометр. Свързани ли са двете убийства и ако е така, как?

Телефонът й започва да звъни. Ноа се обажда.

Файловете.

50

— Когато писах „бързо“ — казва Елин изненадана, че ръката й трепери, — не очаквах… особено толкова късно — тя поглежда часовника, десет и осем минути.

— Винаги работя до късно, знаеш го.

— Знаех — тихо казва Елин.

Чувства се странно, отново говори с Ноа и знае, че тази неловкост е по нейна вина. По време на отпуската си не се срещна лично с никого от екипа, само си разменяха съобщения. Елин се изолира от всички, отчужди се от тях.

Ноа се смее, познат звук — плътен, леко дрезгав. Минават няколко секунди.

— Уорнър, липсва ми мелодичния ти глас.

— И на мен — отговаря Елин и изведнъж я сграбчва носталгия.

Не, не е тъга по родното място, а по работата. Колкото и да го отрича пред Уил, липсва й не само общуването, но и оживлението и суетнята в офиса и оперативната зала, съвещанията, това да живее извън пространството в главата си.

— Сигурна ли си? — пита Ноа. — Доколкото чух, щастлива си, докато си в отпуск.

Думите му са весели и безгрижни, но Елин чува поемане на дъх, приплъзването от шега към сериозност.

— Не е лесно, Ноа — гласът й потреперва, — да реша дали да се върна… Не искам да разочаровам никого от вас.

— Но ти знаеш, че всички те подкрепяме, нали? За случилото се. Никой от нас не мисли, че вината е твоя. Действала си инстинктивно, по интуиция. Всички го правим.

Настъпва дълго мълчание.

Елин осъзнава, че кракът й потропва върху пода и ръката й все още трепери около телефона. Гърлото й изведнъж се стяга и трябва да положи усилия, за да говори.

— Знам.

Ноа придвижва разговора по-нататък.

— И така, файловете… Изпращам ти да ги видиш, но повечето са копия на имейли и няколко писма.

— Тогава криптирането не е било много сложно?

— Не. Доста елементарно. Шестнайсетбитов ключ. Всъщност бих казал подигравка за човек с моя експертен опит.

Тя се смее.

— Ноа, виж, благодаря ти, че го направи толкова бързо.

— Свикнал съм. Пък и ти винаги си била много взискателна.

— Ще искаш ли награда?

— Само къри, когато се върнеш.

— Дадено — Елин казва дочуване и отваря лаптопа.

Първият от файловете, които й изпраща Ноа, е уърдовски документ. Информацията е копирана и поставена и на френски, и на английски. Статия, подобна на онази, която Елин намери в чекмеджето на Лори вчера.

Заглавието е на френски: „Dépression psychotique“, психотична депресия. Преглежда текста на английски.

Изследване на психотичната депресия, тежка форма на депресия, при която хората проявяват обичайните симптоми на депресия, плюс заблуди и халюцинации.

Елин се замисля. За Лори ли се отнася това? Тревожела се е, или е знаела, че нещо не е наред, че има влошаване на психическото й състояние? Вероятно е проучвала?

Следващият файл пак е уърдовски документ. На първата страница има само един ред. Думите са на френски, но Елин ги разпознава веднага.

Това е анонимното писмо, изпратено на Лукас. Елин отмества очи от екрана.

Лори е изпратила писмата.

Едно е да прави предположения, но това тук е доказателство. Доказателство, че Лори е имала някаква обезпокоителна вманиаченост по Лукас Карон.

Елин отново поглежда екрана и отваря друг файл.

Съдържа няколко страници и копия на имейли между Лори и жена на име Клеър. Няма адреси, само текстът на съобщенията.

Елин ги преглежда.

Лори,

Както поиска, изпращам ти прикачен файла на чернова на статия. Важно е информацията да не бъде проследена до мен.

Клеър

ХОТЕЛ, ИЗГРАДЕН ВЪРХУ КОРУПЦИЯ?

Полагат се основите на мащабно обновяване и разширяване на бившия „Санаториум дю Плюмашит“ в луксозен хотел на име „Лю Соме“.

Лукас Карон, правнук на първоначалния собственик, е налял милиони в обновяването. В резултат на девет години планиране, когато е завършен, хотелът ще включва нов конферентен център и алпийски спа център с площ 7 000 квадратни метра.

Реновирането обаче е затруднено от проблеми. Плановете предизвикаха яростната съпротива на природо-защитни организации, обезпокоени от строителство в национален парк. Законите за строителство в такива райони са особено строги в Швейцария и официалните възражения и протести продължиха години.

Организирана бе кампания в интернет и петиция с повече от двайсет хиляди подписа, както и протести на природозащитни организации на място.

Местният лекар Пиер Дюлан се противопоставя на проекта от самото начало. „Хотелът не се вмества в пейзажа. Фасадата е прекалено модернистична… брутална промяна на първоначалната сграда“ — каза той.

Още по-важно е, че има опасения за сигурността на гостите. През 2013 г. Щефан Шмид, планински водач, предупреди градската управа, че районът над главния път за достъп до хотела е податлив на лавини.

Професори по геология от Университета на Лозана изследваха района и отбелязаха факт, за който първоначалният строител на санаториума не е сигнализирал — главният път за достъп до хотела се намира в основата на каньон, на прекия път на естествен канал, по който се свлича сняг от планината Бела Луи.

Тези притеснения доведоха до обвинения в подкупи и възникнаха въпроси как господин Карон е успял да получи разрешително за разширяването на хотела, като се имат предвид опасенията за сигурността, но обвиненията бяха отхвърлени поради липса на доказателства.

Друг местен жител коментира: „Вонята на корупция обгражда този проект.“

Елин се втренчва в екрана.

Клеър очевидно е журналистка, но защо Лори е поискала копие на тази статия? Фактът, че журналистката споменава, че това е чернова и я моли да се погрижи информацията да не може да бъде проследена до нея, намеква, че статията не е публикувана. Тогава защо е поставена в уърдовски документ и криптирана?

Елин се размърдва неспокойно на стола и продължава да чете. Още един имейл.

Лори,

Още файлове и проучвания. Източниците не искат да бъдат идентифицирани, но смятаме, че са надеждни.

Клеър

Първият прикрепен файл съдържа по-кратка статия, която се отнася за протест, проведен пред хотела, а вторият е копие на строителен документ, издаден от местната община.

Френският на Елин не е безупречен, но й прилича на списък с възраженията срещу уведомлението за строителство.

Елин се мъчи да измисли обяснение.

Какво е смятала да направи Лори с тази информация?

Мислите й се насочват към писмата, които е получил Лукас. За това ли се отнасят? Някаква форма на изнудване?

Статията е тревожна — обвинения в подкупи и корупция. Елин за пръв път чува за тези неща. Подобно нещо със сигурност би се появило, докато тя търсеше информация за Лукас в интернет?

Но не и на английски. Статиите по всяка вероятност са на френски език. Тя използва „Гугъл преводач“ и търси с френските думи: Лю Соме, корупция.

Не се появява нищо, нито една статия. Значи Елин е права — или статията не е качена в интернет и затова я няма, или изобщо не е публикувана. Каквато и да е била, историята е потулена.

Но това е още нещо, което свързва Лори с хотела и Лукас Карон.

Имала ли е Лори някаква обсебеност? Свързана ли е с убийството на Адел?

Така или иначе, колкото и да й е трудно да го признае, Лори е станала човек, представляващ интерес. Елин ще трябва да каже на Бернд за подозренията си, че Лори е замесена.

51

— Лори Щрел? — повтаря Бернд. — Жената, която е изчезнала?

— Да — Елин си играе с ъгъла на тефтерчето и й се иска той да я чуе погрешно, за да не се налага тя да бъде онази, която обвинява Лори.

— Добре, ще те включа на високоговорител. Останалите от работната група са тук. Работим до късно — по линията се чува натискане на бутони, статични смущения и бръмчене. — Чуваш ли ме добре?

— Да.

Поеми си дълбоко дъх, казва си Елин и се обляга на стола. Колкото и трудно и неправилно да ти се струва, трябва да го направиш. Да разбереш истината.

— Елин, бих искал да обясниш от какво се нуждаеш — Бернд говори бавно и натъртено, — ако имаш въпроси за госпожица Щрел, които искаш да проучим.

Тя чувства, че бузите й пламват, когато той изрича името на Лори по такъв официален начин.

Елин се прокашля и се насилва да говори.

— Главният въпрос, който искам да изясня, е дали в данните за нея има нещо, което може да е свързано със случая.

— Хубаво, но първо трябва да те осведомим по въпроса с психиатърката — чува се шумолене на хартия. — Лори не й е била пациентка. Никъде не е записано, че я е посещавала.

Елин се замисля върху думите му. Ако е така, тогава защо Лори държи визитната картичка в чекмеджето си?

И статията в лаптопа? Възможно е да е решила да отиде при друг терапевт или пък изобщо не й се е обадила.

— Добре — отговаря тя. — Сега мисля, че трябва да видим данните за Лори — криминално досие, медицинска документация.

На фона се чуват приглушени гласове.

— Елин, аз съм прокурорът, Юго Тапарел. Има определен праг от доказателства, които се изискват за достъп до базата данни, за да видим тази информация — гласът му е студен и авторитетен и това я изнервя. — Би ли ни казала с какво разполагаш, за да решим дали отговаря на изискванията?

Запъвайки се с думите, Елин изброява какво е открила, като болезнено съзнава, че вероятно е превишила правата си с онова, което е направила и казала, за да получи информацията за Лори. Но какъв избор имаше?

Настъпва мълчание и после заговаря Бернд.

— Нека изясним… Криптираните файлове загатват за участие на Лори в опит за изнудване на Лукас Карон и съдържат и имейли на журналистка, отнасящи се до съвместно разобличаване.

— Да, аз…

— Елин — прекъсва я прокурорът — можеш ли да потвърдиш кой полицай те инструктира да претърсиш лаптопа? Не вярвам, че е било заповед от работната група… — намекът е ясен — той мисли, че тя е прекалила, отишла е твърде далеч.

Елин се сковава. Те правят нещата по-трудни, отколкото е необходимо. Защо издигат препятствия?

Отново се обажда Бернд, неговият тон е по-мек.

— В реда на мислите на Юго, моля, изпрати ни файловете. Щети съобщим какво сме открили.

— Благодаря — Елин затваря и отпива голяма глътка вода от чашата.

Има чувството, че всяка стъпка от разследването е като вадене на зъб, но знае, че нищо дотук не може да се сравни с онова, което предстои да направи.

Да каже на Айзак за подозренията си към Лори.

Тя потърква очи. Сърбят я и са възпалени, клепачите й са натежали от умора. Елин се обляга назад на стола и ги затваря. Чува вятъра навън, чува безмилостната сила, с която брули сградата.

И после още нещо — глас, отекващ. Толкова ясен, че сякаш е в стаята с нея.

Гласът на Айзак.

Настойчив, крещи:

— Трябва да го извадим! Трябва да го извадим!

И след това писък — първичен, неистов, пронизителен, гърлен.

Звукът на водата, която се плиска лудешки.

Видимостта й се стеснява до една малка точка — Сам. Краят на тениската му, който водата подръпва.

Тениската сякаш вече не е част от него, а нещо друго, след като вече е умрял, Сам няма право да предявява претенции към нея.

52

Елин се стряска и отваря очи. Тялото й трепва и се събужда от силно почукване на вратата.

Задрямала ли е?

Поглежда колко е часът на телефона и вижда, че е спала повече от половин час.

На вратата се почуква отново, този път по-силно и по-настойчиво.

Уил? Не. Защо ще чука? Той има ключ.

— Елин?

Тя отива до вратата, отваря я и вижда, че навън стои Марго. Облечена е в тъмни джинси и безформена бяла блуза с деколте тип лодка. Елин за пореден път се изумява от стеснителността й, прегърбената й поза, приведените й рамене.

Никой не й е казвал да се гордее с високия си ръст, мисли си Елин и изпитва съчувствие, като си представя как са я дразнили в училище — прякорите, подигравките.

— Наред ли е всичко?

— Питах се дали си чула нещо за Лори — Марго приглажда назад косата си, мазна е и е залепнала за главата й.

Няколко шноли със звезди я държат стегнато на място. С тази прическа чертите на лицето й изглеждат ястребови, някак по-ясно изразени.

Елин се колебае, но съзнава грешката си.

Марго отстъпва назад. Изражението й се вкаменява.

— О, боже мой! — гласът й е пронизителен. — Тя е мъртва, нали?

— Не… — Елин се мъчи да изрече думите. Езикът й е залепнал за небцето. — Не е мъртва, но все още я няма. Не знаем какво е станало.

Очите на Марго са ясни и блестят.

— Помислих, че… — гласът й потреперва. — Няма я толкова отдавна.

— Влез — тонът на Елин е мек. — Не можем да говорим тук.

Марго влиза след нея в стаята. Лицето й е бледо и изпито. Тя проверява екрана на телефона си и после го обръща между пръстите си.

Следват няколко минути мълчание.

Елин си поема дълбоко дъх и поглежда през прозореца. Още сняг, пълзи нагоре по стъклото, стигнал е почти до горната част на рамката.

Когато се обръща, Марго я гледа.

— Съжалявам.

— Няма защо. Знам, че нещата са страшни. Лесно е да направиш прибързани заключения.

Марго все още обръща телефона в ръката си.

Още едно тежко мълчание.

Марго най-после оставя телефона на бюрото и започва да чопли ноктите си. На пода се посипват малки люспи сив лак.

Има нещо, мисли си Елин, докато я наблюдава. Не е само Лори. Има и друго.

— Марго… нещо не е наред ли?

Следва кратко мълчание и после Марго кима.

— Мисля си за нещо. По-рано, когато говорихме, не бях напълно откровена.

— За какво?

— За отношенията между Лори и Айзак. След случилото се с Адел, мисля, че има нещо, което трябва да знаеш. Причината да не искам да го спомена е заради онзи, когото засяга това — очите й се отместват от Елин и после пак се връщат на нея.

— Продължавай — подканва я Елин.

— Лукас Карон. Между него и Лори имаше нещо преди известно време.

— Знам. Лукас ми каза.

Марго я поглежда изненадано.

— А каза ли ти, че е започнало отново?

— Каза, че е приключило. Нещо краткотрайно, докато Лори и Айзак били временно разделени — Елин я поглежда. — Не мислиш ли така?

— Не. Видях ги преди няколко седмици в коридора към спа центъра. На камерата за наблюдение. Лори имаше среща с мен да обядваме заедно.

— Случи ли се нещо?

— Да. Изглеждаше така, сякаш Лори ще го подмине, но Лукас спря и хвана ръката й — Марго се подпира на бюрото. Устните й потрепват. — Лицето й… сякаш беше уплашена, опитваше се да се отскубне, но той не я пускаше.

— Какво стана след това?

— Говориха няколко минути и после Лукас тръгна.

Елин се мъчи да запази безучастно изражение, но мислите й препускат трескаво в главата.

Лукас не спомена нищо за това.

— Лори дойде ли в спа центъра?

— Да, но беше странно, не каза какво се е случило. Затова си помислих, че може отново да е започнало нещо и че не иска да ми каже, защото този път е с Айзак, сгодена е…

— Не изглеждаше ли обезпокоена? Разтревожена?

— Не особено — Марго прехапва устни. — Искаше ми се да я бях попитала.

— Но отначало тя е била откровена с теб за връзката им, така ли?

— Първия път, да, но тогава не беше сгодена и се бяха разделили с Айзак. Честно казано, отначало помислих, че е само реакция от скарването й с Айзак, но когато свърши, не бях сигурна. Лори наистина беше разстроена — Марго повдига рамене. Жестът противоречи на напрегнатостта в очите й. — Но това е логично, нали, ако някой те зареже все едно си боклук? На никого не му харесва. Чувстваш се употребен.

— Лори това ли каза, че се е случило? — пита Елин, съзнавайки, че диша неравномерно. — Всичко това… говори, че не й е харесало.

— Да. Лукас я заряза. Мисля, че тя беше с убеждението, че връзката им е нещо повече…

Елин кимва, това потвърждава представата й за Лукас. Той е лъжец. Не знаел, че трупът в планината е на Даниел, а снимката с Адел намекваше, че Лукас я познава по-добре, отколкото каза, сега и това.

Той изрично й каза, че не е поддържал връзка с Лори след краткотрайния флирт.

Защо лъже?

Елин знаеше отговора. Лукас би излъгал само ако крие нещо.

55

Елин намира Айзак и Уил в хотелския салон, седят на малка маса до прозореца.

Не разговарят. Уил е навел глава и гледа телефона си, а Айзак се е втренчил в мрака навън.

Елин придърпва стол и сяда между тях.

Сърцето й блъска глухо в гърдите. Онова, което се готви да направи, е ужасно. Никога не е била добра в съобщаването на лоши новини или да омекотява удара. Думите й винаги излизат непохватни и погрешни.

Уил вдига глава. Изражението му е каменно.

— Нямаше те доста време, Елин. Късно е. Девет и половина.

— Не толкова дълго.

— Изпратих ти съобщение. Върнах се в стаята. Ти не беше там, затова дойдох тук и намерих Айзак — тонът му е обвинителен, необичайно осъдителен. — Помислих си, че той се нуждае от компания.

— Сигурно съм те изпуснала за малко — отговаря тя, без да обръща внимание на забележката му. — Прегледах видеозаписите от камерите за наблюдение със Сесил и после се върнах в стаята и говорих по телефона с Ноа. Той ми изпрати криптираните файлове.

— Толкова бързо? — Айзак я поглежда за пръв път.

— Да.

Запъвайки се, Елин им разказва какво е открила. Когато приключва, тя усеща осезателно погледа на Айзак, прикован в нея. Гледа я, без да мига.

Следва ужасяващо напрегнато мълчание.

Елин не може да го погледне в очите и затова оглежда стаята и другите заети маси. Една група се храни, а друга, служители, играят на карти.

Накрая Айзак се навежда през масата, притиска ръце в дървото и пита:

— Наистина ли мислиш, че Лори е замесена? Да не си се побъркала?

Острият му тон я кара да трепне.

— Ами, тя не е заключена някъде, нали? Не я държат затворена, както си мислеше. От записа на камерите знаем, че Лори е тук през цялото време. Щом е тук, защо не се е свързала с теб? Да ти каже, че е добре?

Айзак се сковава.

— Не знам, но трябва да има и друго обяснение.

Изминават няколко секунди. Елин чува бързото си поемане на дъх.

Тя се колебае и се чуди какво да каже.

— Лори говори ли с теб за депресията си?

— Споменаваше по нещо от време на време — той се опитва да прикрие чувствата си. Лицето му е безизразно, изражението — отбранително.

— Лаптопът на Лори, криптираните файлове… там имаше нещо за психотична депресия — Елин се запъва с думите. — Това е, когато депресията се обостри толкова много, че може да доведе до психотични епизоди.

Айзак се изчервява и лицето му става гневно.

— Знаеше ли?

— Не — гласът му е рязък. — Не ми е казвала.

Елин протяга ръка и я слага на рамото му, но той се дръпва.

— Айзак, може да не е искала. Може да не е знаела как ще го приемеш…

— Как ще го приема? Елин, ние сме сгодени — той свива юмрук. — В тези лъжи няма логика, не и сега.

— Няма, това е въпросът. Ако преживяваш един от тези епизоди, ти губиш връзка с реалността. Фалшиви възприятия, фалшиви убеждения. А те може да доведат до параноидно, изпълнено със заблуди поведение.

Айзак присвива очи в тесни цепки и тихо казва:

— Всичко това… Опитваш се да ме подготвиш, нали? Наистина мислиш, че Лори има нещо общо със случилото се.

Елин чувства, че лицето й се сгорещява.

— Не знаем със сигурност, още не. Исках само да…

— Не. Ти ровиш там, където не трябва, и работиш по някаква хипотеза, когато трябва да сме навън и да я търсим. Тя не е замесена, Елин. Знам, че не е — Айзак се втренчва в ръцете си и потърква кокалчетата си. — Виж какво се случи с Адел. Мислиш ли, че Лори е способна на такова нещо? — той прехапва устни. — Боже, Елин! Лори беше твоя приятелка.

Уил я поглежда разтревожено и я побутва с крак под масата. Иска Елин да млъкне, но тя не може. Айзак трябва да бъде изправен пред истината. Ако Лори е замесена, той трябва да знае.

— Айзак, никой не твърди нищо категорично, но мисля, че трябва да бъдеш подготвен. Лори е лъгала. Много пъти.

Той поклаща глава.

— Не е толкова лесно, Елин. Всички лъжем. Всички го правят. Неприятните дреболии, грозните дреболии, дреболиите, които ни представят в лоша светлина — Айзак се обръща към нея. — Виж себе си. И ти не беше откровена, нали? За онова, което става с живота ти и отсъствието ти от работа — той се изнервя все повече. — Виж се какво правиш сега. Дори не си казала на Лукас и Сесил, че всъщност не си на работа, нали?

Елин си поема дъх и се готви да каже нещо, но от устата й не излизат думи. Не знае защо не им е казала. Твърде сложно е да го разнищи дори наум.

Плетеница от причини. Рефлекс, отказ да признае дори пред себе си, че вече не е детектив и може би никога повече няма да бъде; и най-смущаващото от всичко — гордост. Иска все още да я виждат като важна личност.

Айзак я поглежда. В очите му има нещо победоносно.

— Това не означава, че си направила нещо лошо.

Елин подпира ръце на масата и чувства, че нещо в нея се скъсва — невидима нишка, която е била опъната твърде дълго.

— Добре. Ще им кажа. Това ли искаш? Да раздрънкам всяка подробност?

— Не — гласът на Айзак е твърд. — Не и ако не искаш. Искам само да разбереш, че никой не е идеален. Всеки има недостатъци. Дори ти. Лори вероятно се е издънила, направила е някакви глупости, но това не означава, че е замесена в убийство.

— Знам, но…

— Но какво? — Айзак става и блъска назад стола. Бузите му са изпъстрени с червени петна. — Чуваш ли се, Елин? Ти си като мама, с наочници. Мислиш, че светът е само в бяло и черно и че за всичко има проклет отговор. Само защото Лори е направила едно нещо, това не води автоматично до друго. Нещата са объркани, не винаги има обяснения.

— Не съм казвала такова нещо — гласът й прозвучава задавено и приглушено. Съзнава, че се поти и кожата под мишниците й боде от горещина.

— Знам, че не си го казвала, но всички го почувствахме — Айзак се обръща към Уил. — Не ми казвай, че не си го почувствал. Неодобрението й.

Елин примигва, стъписана от язвителността на думите му.

— Някой трябва да ти го каже, Елин. Защо мислиш, че не поддържах връзка? Защото е твърде изтощително да бъда край теб. Ти искаш всичко да бъде направено абсолютно правилно, всички патета да са подредени в редичка. Това ме натъжава, това е една от причините да замина и да оставя и мама.

— Айзак, моля те…

— Не, вярно е. Уж трябваше да търсим Лори, а сега нещата се превръщат в нещо съвсем друго — очите му хвърлят искри. — От мига, в който ти дойде тук, знаех, че няма да е забавно изживяване. Ти трябваше да докажеш нещо.

Елин настръхва.

— Какво искаш да кажеш?

— Винаги си била такава. Винаги… на мисия.

— Мисия?

— Да спасяваш хора. Да бъдеш героиня. Отново и отново. Това тук, работата ти, една и съща схема. Всеки път.

Уил става и слага ръка на рамото на Айзак. Челюстта му е стисната.

— Виж, друже, не мислиш ли, че трябва да престанеш? Всички сме уморени…

Айзак се дръпва настрана.

— Не. Тя трябва да знае.

Вратът на Елин пламва и някъде дълбоко в нея се навиват горещи спирали на гняв.

Какво го прихваща? Не разбира ли?

Единствената причина Елин да е такава, е заради случилото се със Сам.

Заради онова, което направи Айзак.

— Айзак — започва тя с треперещ глас. — Каквото и да кажеш… важни са отговорите. Истината има значение. Как може да продължиш по-нататък без нея? Виж какво се случи със Сам. Не мога да го проумея. Мисля за онзи ден отново и отново и това е, защото не знаем отговорите. Не знаем какво се е случило.

Айзак се вцепенява и по бузите му плъзва ръбеста червена диря. Той отваря уста да каже нещо и после отново я затваря.

Между тях настъпва тягостно мълчание, което казва на Елин всичко, което е необходимо да знае.

Тя чувства, че ръката й трепери в скута.

— Не искаш ли да говорим за това?

Той се втренчва в пода, отказвайки да я погледне в очите.

— Хайде, Айзак. Искам да знам какво имаш да ми кажеш. Години наред отказваш да говориш за това. Искам отговори.

— Елин, престани — Уил я хваща за ръката.

Айзак бавно вдига глава и я поглежда. Очите му са замъглени от чувства.

Вина, мисли си Елин, докато го гледа. Тежи му.

Айзак се извръща.

— Отивам да си легна. Не искам да говорим тук. Не сега — той все още не поглежда Елин в очите.

— Точно така — казва тя, когато Айзак тръгва. — А сега кой бяга?

Той излиза, а Елин и Уил седят, без да кажат нищо. Излизането на Айзак действа като шамар. Сякаш отново е излъгал Елин.

Уил я гледа, на лицето му е изписано странно изражение.

— Да отидем ли в стаята да си починем? Мисля, че си уморена.

— Уморена? Не съм…

— Така ми се струва. Онова, което каза, беше твърде директно… — той поклаща глава.

Елин се оглежда наоколо — малката група служители на хотела все още играят на карти и навън продължава да вали силен сняг. Всичко е прекадено оживено. Елин има чувството, че главата й ще се пръсне.

— Какво? — пита тя. — Какво щеше да кажеш?

Уил барабани с пръсти по масата.

— Така, както ти поведе разговора и както му го каза, не знам дали беше правилният начин…

— Правилният начин? Няма друг начин. Той трябва да знае какво е направила Лори, Уил.

Веднага щом изрича думите обаче, Елин знае, че той е прав. Тя подходи лошо. Подхвана Айзак безмилостно. Притисна го, без да е необходимо. Все още няма категорично доказателство, че Лори е замесена.

В съзнанието й се промъква ужасяваща, нежелана мисъл: беше ли умишлен начинът, по който го каза? Някаква подсъзнателна част от нея наказваше ли Айзак заради Сам?

— И не само това — добавя Уил. — Ти му потърси сметка за Сам точно сега.

— Какво искаш да кажеш?

— Това беше прекадено след онова, което му каза за Лори — челюстта му потрепва. — Знаеш ли, не мога да престана да мисля за думите на Айзак.

— Кои по-точно? — Елин се изсмива насила. — Той каза много неща — тя взима бутилката с вода и демонстративно си налива една чаша.

— За обсебеността ти да получаваш отговори. Да бъдеш героиня — Уил я поглежда. — Мислиш ли, че сега правиш това с този случай. Опитваш се да докажеш нещо?

— На кого?

— На себе си — той се изчервява. — Опитваш се да докажеш нещо на себе си. Защото не си успяла да спасиш Сам, опитваш се да спасиш всеки друг. Гониш зли духове.

Елин се втренчва в него. Кръвта пулсира в ушите й.

— Мислиш, че е заради това? И че не ми пука какво се е случило с Адел и Лори?

Тя изпива голяма глътка вода, толкова голяма, че едва я преглъща.

— Знам само, че когато се впуснеш в такова нещо, изглежда, няма място за никой друг. Чувствата им — Уил се поколебава и руменината на лицето му става тъмночервена, — случилото се тук не изисква участието ти. Трябва да мислиш и за другите хора и за въздействието на решенията ти върху тях.

Елин не отговаря. Не защото не иска, а защото няма отговор.

Уил вероятно е прав, но тя не знае как да спре.

Знае само, че откакто умря Сам, има чувството, че търси нещо. Сякаш тича и се опитва да намери финалната линия, но все не може да стигне до края.

54

Ден четвърти

Пронизително пиукане за получено съобщение събужда Елин. Тя присвива очи, взира се в мастилено черния мрак в стаята и поглежда светлината, която се излъчва от екрана на телефона на нощното шкафче.

Часът е изписан с големи ярки цифри — 6,02. Елин протяга ръка, но пръстите й се плъзгат покрай телефона.

Тя опитва отново. Главата й бучи и пулсира.

Причината е очевидна — липса на сън. Елин заспа чак след три сутринта. Чувстваше се пренапрегната. Умът й все още трескаво размишляваше върху онова, което откри за Лори, и спречкванията с Айзак и Уил.

Потърква очи и поглежда екрана. Има съобщение от непознат номер. Отваря го и текстът се появява.

Искам да обясня. Моля те, нека се срещнем в мансардата в девет. Има отделен асансьор, затова няма да те видят. Моля те, не казвай на никого и не води никого. Съжалявам.

Лори.

Дъхът й секва в гърлото. Съобщението сигурно е изпратено от другия й телефон. Елин се навежда и придърпва към себе си чантата. Вдига я върху завивките, изважда сметката за мобилния телефон и я сверява с номера на съобщението.

Същият е — вторият телефон на Лори.

Но телефонът беше изключен, когато Айзак позвъни. Лори може би го е включила отново.

Елин се втренчва в екрана. Очите й разкъсват всяка дума и после пак я сглобяват.

Изпъкват две изречения:

Искам да обясня. Съжалявам.

Елин се замисля. Да обясня, по принцип загатва, че Лори има да обяснява нещо. Извинението го потвърждава.

Елин усеща студена убеденост в гърдите си. Лори наистина е замесена в случващото се.

Сега вече няма съмнение.

Елин се обляга на възглавницата и се опитва да свърже нещата — факти, предположения, — но е развълнувана и нервна. Мозъкът й не работи както трябва.

Тя се измъква от леглото и тръгва към прозореца.

Умът й трескаво прехвърля случилото се и всеки завой и обрат на мисълта й стигат до едно и също заключение — има две възможности за избор.

Първата е да каже на Сесил и Лукас и да отиде да се срещне с Лори с подкрепления. Другата е да отиде сама и да се срещне с Лори насаме.

Нито едната възможност не е идеална.

С първата рискува да уплаши и прогони Лори и може би да я принуди да направи още нещо. Ако е искрена, Лори може да изтълкува като предателство факта, че Елин води и друг — доказателство, че Елин не й вярва. Ако Лори е в хватката на някаква заблуда и вече чувства, че е сгрешила за нещо, тогава това може да е опасно.

Има и трета вероятност, която й е трудно да възприеме — че това е клопка. Рискът е налице. Невъзможно е да се пренебрегне. В края на краищата, Лори я блъсна във вира за гмуркане. Опита се да я сплаши.

Но със сигурност, ако искаше да я нарани, щеше да го направи тогава, в спа центъра.

Елин обмисля различни сценарии и крачи напред-назад. Вятърът навън разпръсва снега и го навява в различни посоки. Сега снегът на терасата е неравен, натрупан на хаотични, различно големи преспи.

Елин знае, че трябва да събуди Уил и да го попита какво е неговото мнение, но след последния им разговор знае какъв ще бъде отговорът му.

Откажи се. Не отивай.

Очите й проследяват малките снежни върхове до прозореца.

В съзнанието й изплува спомен — писмата на Лори.

Писмата, които й изпрати Лори и които пристигаха всяка седмица, след като умря Сам. Трогателни писма — отначало изпълнени със съчувствие, а после забавни. Анекдоти за училище, момчета и за майка й Корали, опитващи се да изтръгнат Елин от мъката, да я накарат отново да се свърже с външния свят.

Писма, които Елин предпочете да пренебрегне, защото завиждаше и не можеше да понесе факта, че Лори не е получила същите гадни карти в живота.

Тя примигва. Очите й парят. Трябва да се срещне с Лори. Да й даде възможност да се защити.

Този път Елин трябва да я изслуша.

55

Часът е 8,45. Елин препрочита името, гравирано на стъклената табелка на стената. Suite Plaine Morte. „Апартамент Мъртва равнина“. Това трябва да е. От уебсайта на хотела тя знае, че това е единствената мансарда в сградата.

Когато поглежда през остъклената врата, става ясно, че самият апартамент не е от другата й страна. Има малък коридор, който води до вратите на асансьор в отсрещната страна вляво. Лори беше права — апартаментът има отделен коридор и асансьор.

Елин вдига ръка към вратата и в същия момент телефонът й започва да пулсира в страничния джоб. Успокоена, че го е превключила на режим вибриране, Елин го изважда и поглежда екрана.

Лори?

Не, друг номер. Бернд.

Търсенето в РИПОЛ показа, че имаме разузнавателни данни за Лори Щрел — справка, кантон Во. Чакаме разрешение да споделим подробностите с теб незабавно.

Разузнавателни данни? Какво означава това? Елин се пита дали да му се обади и поглежда часовника на екрана. 8,48, няма време. Този въпрос ще трябва да почака.

Тя слага телефона в джоба си и се вмъква през вратата.

Започва да се чувства нервна. Върви твърде бързо. Въпреки тънкия си пуловер, Елин усеща, че по гърба й избива пот.

Пространството в коридора е изнервящо, едно от малкото в хотела, където няма стъкло. Стените са от мрамор с кремав цвят и по повърхността се вият розови жилки.

Въпреки уединението, което предоставя, мраморът прави мястото тясно, задушно.

На половината разстояние към асансьора Елин забелязва нещо — малки, квадратни картини, окачени на стените.

Скици в черни рамки, объркани плетеници от неясни мастилени линии. Отнема й малко време, докато очите й анализират бъркотията от форми и очертания, но когато най-после го правят, Елин отстъпва назад.

Хора, мисли си тя и закрива с ръка устата си.

Части от хора — лице, крак, коляно.

Въздействието е жестоко. Те приличат на изображения на ампутация. Осакатяване.

Елин минава покрай тях. Тишината е мъчителна. Чува всеки звук, който издава.

Всеки свой дъх. Всяка своя стъпка.

Как ще обясни присъствието си, ако срещне някого? Какво ще каже? Има и камера за наблюдение. Ами ако някой я види, че се качва тук? Сесия или Лукас?

На стената в дъното се вижда огромно огледало. Елин не може да не се види как се приближава — провиснала коса, измачкани джинси. Медальонът на Сам е прилепнал в основата на гърлото й, близо до деколтето на пуловера. Белегът над устната й улавя светлината на лампата на тавана и очертава бледа, сребриста ивица от устата до носа й.

Елин пристъпва няколко крачки напред и се приближава до асансьора, който сигурно води право нагоре към апартамента.

С периферното си зрение забелязва движение в огледалото. Пробягване на сянка.

Елин се смразява, убедена, че вижда силует, но когато се обръща, няма никой. Знае, че вероятно е само отражение — изкривяване на светлината от лампите на тавана, което отразява собствените й движения, но това не спира студеното проникване на страха в гърдите й.

Луда ли е, че дойде сама тук и пое риска?

Тя изминава последните няколко крачки до асансьора, поема си дълбоко дъх и се упреква: не губи хладнокръвие точно сега. Скоро ще получиш отговори.

* * *

Няколко минути по-късно Елин слиза от асансьора и се озовава във входното фоайе на мансардата. Очите й оглеждат по-голямото пространство отвъд — дневна, камина, огромни прозорци.

Тя поглежда часовника си. 8,50. Подранила е с десет минути.

Тук ли е вече Лори?

Елин се оглежда. Няма никой, но Лори може да я наблюдава отнякъде, за да провери дали не води някого.

Тя тръгва, но отново спира, не е сигурна какво е очаквала, но не и нещо с такива мащаби. Гледките. Стъклото обгръща цялото пространство и разкрива колко много сняг е навалял. Сега пейзажът е непокътнато бял и всеки ориентир е затрупан.

Елин оставя чантата си до дивана и обикаля наоколо, за да се ориентира. Дневната и трапезарията на апартамента са без прегради, но са разделени на секции. Отсреща вдясно има малка кухня, а срещу нея — друга дневна. Коридор води надясно, където вероятно са спалните.

В главната дневна, където стои Елин, има камина и три грамадни дивана, наредени около масичка за кафе.

Трапезарията се намира на няколко стъпала по-надолу. В средата има голяма дъбова маса, а на стената вдясно — огромна картина, отново едно от онези странни, осакатени изображения — ярки оттенъци на синьо, преминаващи в черно, отрязани части на крайник.

Всичко е семпло и аскетично. Няма я обичайната показна украса, типична за подобни апартаменти. Няма лъскави декоративни елементи — ефектни плюшени платове, позлата, грамадни вази, пълни с цветя. Линиите са изчистени, цветовете — пастелни и подбрани с вкус.

Луксът е в изпипването, в детайлите — мраморните стени, елегантното кожено кресло, скъпите мебели, огромната бяла овча кожа на пода.

Елин спира и се сепва. Не се разсейвай.

Лори може да е тук, в някоя от другите стаи.

— Лори? — тихо извиква Елин и застава абсолютно неподвижно, но никой не отговаря; само тишина и собственият й глас, който отеква в главата й.

Тя тръгва по коридора вдясно. Сетивата й са нащрек за някакво движение или звук. Първата стая, в която влиза, е библиотека и място за игри, а втората, срещу нея, е малка, приятна и уютна, предназначена за почивка. Пред всяка има тераса.

Елин бързо оглежда стаите, но няма и следа от нечие присъствие. Всичко е подредено, недокоснато.

Въпреки това, докато върви към спалните, пуловерът й вече е влажен от пот и материята се търка дразнещо по кожата на гърба й.

И все пак Лори може да е някъде тук. Да се крие.

Елин предпазливо влиза в първата спалня. Главната, мисли си тя, когато вижда голямото легло, стърчащо от стената, персоналния басейн на терасата и джакузито с гореща вода.

Там няма никой.

Елин оглежда другите три спални, вижда, че са безлюдни и тръгва обратно към дневната. В крайниците си усеща събрано на възел пулсиращо напрежение. Единственото й желание е да приключи по-бързо с тази история.

Тя отново поглежда часовника си. 8,57. Още три минути…

И тогава чува шум — тътрене, стържене, сякаш някой бута нещо, премества го.

Елин се обръща. Чува силно собственото си дишане. В прозорците съзира отражението си и още нещо.

Силует?

Също като в съблекалнята на басейна, изпитва непогрешимото чувство, че някой я наблюдава, очи, пълзящи по нея.

Със засилващо се усещане за паника Елин пак оглежда стаята.

Нищо. Чува само биенето на собственото си сърце, което думка в ушите й.

Отново поглежда часовника. До девет остават две минути. Времето се влачи болезнено бавно.

Най-после се разнася звук.

Нещо познато — металическото бръмчене на асансьора, което скоро е погълнато от свистенето на вратите, докато се отварят. Елин чувства, че ритъмът на дишането й се ускорява и притиска лакти до ребрата си — машинално защитно движение.

Запази спокойствие. Дишай дълбоко. Не изпадай в паника.

Вратите на асансьора вече са отворени широко, но никой не слиза.

Празен е.

Чува се само приглушеното му механично бръмчене, докато се установява на едно място.

Елин трепва. Погледът й се спуска надолу. Там има нещо, на пода има нещо.

Тя усеща, че краката й омекват и после се подкосяват.

56

Лори. Лори е мъртва.

Думите се завъртат в главата й, прозрение, което се лута напред и назад. Умът й отказва да го възприеме и да го повярва.

Асансьорът издава ужасяващи звуци. Докато Елин влиза вътре, вратите непрекъснато се отварят и затварят в ритъм с пулса, който блъска в главата й.

Механичен ужас, който отразява сцената пред нея.

Изглежда така, сякаш самият асансьор е причинил пораженията. Вратите са като резци, поглъщат я и отново я изплюват.

Лори се е свлякла в левия ъгъл. Главата й е наклонена настрани, наляво, под неестествен ъгъл. Тъмната й коса е разпиляна над лицето.

Носи маска.

Същата черна гумена маска, която видя при Адел. Закрива лицето и чертите й, но Елин знае, че е Лори. Косата, слабото стройно тяло, същите обувки, с които беше онзи ден. Сивата й тениска е подгизнала от кръв, най-много около шията.

Погледът на Елин се плъзва надолу.

Точно под маската има дълбок разрез в шията на Лори. Изглежда, че е бил нанесен изотзад — главата й е дръпната назад и ножът е прокаран отляво надясно.

Гърлото й е прерязано като на животно.

Елин пристъпва по-близо, за да разгледа по-добре. Разрезът е по-дълбок вляво и изтънява надясно. Започва под ухото и се спуска косо надолу, право по средата на шията.

Някой, който си служи с дясната ръка.

По всяка вероятност са прерязани каротидната артерия и югуларната вена. Загубата на кръв е била огромна, но е имало достатъчно време Лори да осъзнае какво се случва, да почувства кръвта и как животът се изцежда от нея.

Елин преглъща с усилие и усеща, че към гърлото й се надигат киселини.

Как може някой да направи такова нещо?

Въпреки очевидната травма, Елин с трепереща ръка допира пръсти до другата страна на шията на Лори, търсейки пулс.

Няма пулс. И кожата й е студена. Лори е мъртва от известно време, но не много отдавна. Няма следи от вкочаняване.

Сърцето на Елин блъска бясно в гърдите, когато осъзнава заключението — убиецът не може да е далеч.

Дишай, казва си тя, дишай.

Полага усилия да се обърне и да фокусира поглед върху дървения стол до асансьора. Детайл — вдлъбнатата извивка на облегалката, шарката на дървесината. Очите й ги проследяват и Елин поема жадно въздух. Диша дълбоко въпреки адреналина и чака замайването й да премине.

Дишането й се нормализира и тя се обръща. Всяка клетка в тялото й иска това да не е реално и да е някаква изопачена проекция на въображението й, но не е така. Трупът на Лори и нечовешката жестокост са реални.

Елин знае, че този път не може да позволи страхът да я завладее. Трябва да огледа внимателно и да добие изключително важната първа представа.

Вратите на асансьора обаче все още се отварят и затварят, пулсират напред и назад, докато тя се движи между сензорите. Трябва й нещо тежко, за да ги подпре и да останат отворени.

Елин оглежда трескаво пространството пред асансьора и очите й отново се спират на стола. Тя го повдига и го претегля в ръцете си. Тежък и солиден, ще свърши работа. Слага го на входа на асансьора, в лявата страна. Вратите престават да се движат.

Елин наклонява глава настрана и се вглежда в ръцете на Лори.

Части от пръстите й са отрязани — показалецът и безименният пръст на дясната й ръка. Елин не вижда лявата, не и без да премести тялото.

Изглежда, са отрязани с остър инструмент — клещи или ножица. За разлика от ампутациите на Адел, около раните на Лори има кръв, потекла по опакото на ръката й.

Елин отмества очи нагоре към кръвта, напоила тениската на Лори. Много кръв, но не достатъчно…

Оглежда асансьора. С изключение на едно размазано петно на стената, кабината е чиста. На пода няма нищо, по стените и тавана няма пръски.

Лори не е била убита в асансьора.

Тялото й е преместено от местопрестъплението. Сложено е в асансьора само няколко минути, след като Елин е слязла от него.

Убиецът е натиснал бутона за този етаж и после бързо е слязъл от асансьора.

Елин се изправя. Главата й е замаяна — не от отвращение, а от собствената й наивност и неспособност.

Всичките и теории и идеи са погрешни. Лори или се е опитвала да я предупреди, или това е било клопка, заложена от убиеца.

Тя изважда телефона от джоба си и написва съобщение на Уил.

Намерих Лори в мансардата. Тя е…

Ръката й потреперва над клавиатурата, изписвайки неразбираема дума.

Елин си поема дъх, успокоява се, изтрива няколко букви и продължава. Тя е мъртва.

Натиска „изпрати“ и излиза от асансьора.

Този път обаче обувките й се удрят в нещо — глухо почукване — и лекото разтърсване я блъска настрана. Елин се препъва и се хваща за стената, за да запази равновесие. Изправя се след залитането и поглежда надолу да види в какво се е блъснал кракът й.

Стъклена кутия.

Пронизва я безпокойство, но не съдържанието на кутията я стъписва, а прозрението, че преди няколко минути я нямаше.

Когато Елин подпря вратата на асансьора, на пода нямаше нищо.

Това означава само едно — убиецът е бил в апартамента, докато Елин е оглеждала трупа на Лори. На няколко крачки зад нея.

Някак се е вмъкнал в мансардата и е оставил кутията.

Тогава чува шума — нещо странно, непознато. Не дишане, а по-скоро свирене, и после тежко затруднено поемане на дъх.

Елин се завърта рязко и вижда някой до себе си.

Не може да каже кой е, защото човекът няма лице. Елин вижда само маската.

57

Примигва. Стомахът й се свива от страх.

Първата й мисъл е, че си го е въобразила — някаква халюцинация, следствие на шока, че е открила трупа на Лори, — но звукът, който излиза изпод маската, прогонва тази идея от главата й.

Ненормалното дишане е усилено, уродливо.

Тя се вцепенява. В главата й се завъртат мисли какво може да се случи и образите на ужасяващите наранявания, нанесени на Лори и Адел.

Какво може да й направят?

Страшните зловещи картини в съзнанието й я парализират.

Елин се опитва да раздвижи крайниците си в отбранителна позиция, но все едно гази в кал. Всяко движение е трудно и лепкаво.

Едва когато във вените й започва да нахлува адреналин, тялото й прави нещо конкретно — внезапно, рязко движение. Десният й крак се вдига и рита.

Може да го направи. Вярно, уморена е, но е силна. Тялото й е в добра форма. Обучена е.

Но е късно.

Нападателят е по-силен. По-бърз. И има предимството, че знае какво ще направи в следващия момент. Има план.

Човекът хваща Елин и я обръща с гръб към себе си. Сграбчва дясната й китка и я завърта, докато я извива зад гърба й. Запушва с ръка устата й и дръпва назад врата й.

Елин поглежда настрана и вижда маската, която е само на няколко сантиметра от лицето й. Детайлите са подсилени — миниатюрни разкъсвания в гумата, тънки бели ивици.

Сега Елин чувства абсолютен ужас, нещо първично, което е изпитвала само веднъж — в случая с Хейлър, в онзи ден във водата. Споменът я ядосва и в същото време я зарежда с енергия.

Тя забива пети в дъсчения под и рязко се дръпва напред. Левият й крак рита назад и удря нападателя в бедрото.

Това, изглежда, дава резултат, защото хватката му отслабва. Елин долавя колебание.

И после се чува далечен звук — затръшване на врата.

Някой идва.

Уил?

Нападателят изведнъж я пуска и я блъска настрана.

Елин пада и главата й се удря силно в пода. Сблъсъкът пулсира в тялото й, тя извиква. Болката е мъчителна и замъглява зрението й. В мрака пред очите й проблясват бели звезди.

След няколко секунди Елин усеща ръце върху лицето си. Пръстите се вкопчват в нея и притискат бузата й в дъсчения под. Толкова е близо, че долавя миризмата на нападателя — пот и сапун, примесени с още нещо. Нещо познато, но не може да го определи.

Някакъв предмет одрасква бузата й. Груб, твърд като пластмаса.

Маската.

Елин паникьосано вдига ръка, за да се опита да я отмести, но сграбчва въздух.

Още едно приглушено тупване. Някой вика името й.

Уил.

Тишина. По-продължително колебание. Ръката върху лицето й рязко се отдръпва.

Елин чака и с отвращение гледа стъклената кутия само на няколко крачки от нея. Гривните блестят на светлината на лампите на тавана. Тялото й е напрегнато в очакване на онова, което предстои, но тя усеща само раздвижване — полъх на въздух.

Нападателят вече не я държи на пода.

Елин обръща глава настрана и се опитва да види дали човекът с маската все още е там, но няма никой.

Разнасят се стъпки, бягащи. Приглушени ритмични тупкания.

Нападателят го няма.

Елин се надига и сяда. Гърбът й още пулсира от падането. Сърцето й блъска лудешки в гърдите и звукът отеква в ушите й.

В очите й парят сълзи от срам. Наивността й се подигра за пореден път.

Как можа да изтълкува всичко толкова погрешно? Как можа да си въобрази, че Лори е виновна?

Това не е престъпление от страст, отмъщение за краткотрайна интимна връзка, която се е объркала.

По-голямо е от Лори. Много по-голямо. И сега Елин отново е в изходна позиция.

58

— Сигурна ли си, че не чувстваш болка? — Уил се навежда и хваща ръката й, челото му е влажно от пот и очите му са замъглени от чувства.

— Добре съм, нападателят нямаше възможност да… — Елин млъква и преобразува изречението. — Сигурно е чул, че идваш — думите й обаче прозвучават разсеяно.

Не може да престане да стрелка очи из стаята. Въпреки присъствието на Уил, огромното пространство все още изглежда изпълнено с опасност.

Навсякъде има скривалища.

Френетичното движение на снега навън не помага — остри, бели стрели се прицелват в стъклото, засенчени само от по-тъмни талази мъгла.

Елин вижда страха, изписан на лицето на Уил, и стиска ръката му, наслаждавайки се на топлината й. Не може да не мисли какво би могло да стане — можеше да загуби всичко, тя и Уил… ако убиецът беше осъществил намеренията си.

— Честна дума, добре съм — уверява го Елин, но когато се обляга назад на дивана, чувства бързите удари на сърцето си и затваря очи за момент.

Отново я вижда — маската, гумения маркуч, спускащ се от носа до устата.

Не. Не може да мисли за това. Не може да му позволи да я завладее. Не и сега, когато Лори е мъртва. Трябва да намери извършителя.

— Изпий това — Уил й подава шише вода и побутва с показалец очилата си нагоре по носа.

Елин отпива. Ръцете й треперят. Ръбът на бутилката се клати до устните й и се блъска в зъбите й.

Погледът й неволно се насочва към асансьора.

Тя поглежда трупа на Лори и отново я пронизва остро прозрението: Лори е мъртва. Това е реално.

Този път, когато я поглежда, Елин не вижда прегърбеното й отпуснато тяло, а предишната Лори. Лори като дете.

В съзнанието й нахлуват спомени — мъничките гънки на китките й, разноцветните мъниста, които Корали вплиташе в косата й, поклащащата се походка, докато върви по пясъка.

В очите й парят сълзи.

— Елин, нормално е да се чувстваш… — думите на Уил заглъхват.

Двамата се умълчават.

— В шок съм, това е всичко — казва накрая Елин и полага усилия да срещне погледа му, но сълзите не са се махнали, а само са се преместили, заседнали са в гърлото й, тежка, лепкава буца.

Без да откъсва поглед от нея, Уил прехапва устни.

— Елин, не искам да ти го казвам сега, но идването ти тук сама беше опасно. Безразсъдно.

В гърлото й пламва горещина. Тя прокарва палец по ръба на бутилката.

— Исках да дам възможност на Лори да обясни. Помислих… — Елин се запъва. — Помислих, че е наистина. Грешката е моя.

Настъпва неловко мълчание. Елин отпива още една глътка вода.

— Не помисли ли за риска? Какво може да ни причини? — кракът му нервно подкача нагоре и надолу. — Особено след онова, което обсъждахме снощи.

— Знам, но все си мислех, че ако искаше да ме нарани, Лори имаше тази възможност преди това, но не го направи.

Лицето му е напрегнато и ръцете му са стиснати в скута.

Елин се навежда към него и леко го целува.

— Съжалявам — прошепва тя до бузата му. — Не трябва да си търся оправдания. Изложих се на риск. Не трябваше да го правя.

Уил устоява за момент и после я целува. Отдръпва се, прокарва ръка по бузата си и й се усмихва леко, без желание.

— Сега може би за пръв път призна, че си сгрешила за нещо — гласът му потреперва. — Ако не ми беше изпратила съобщение, не знам какво щях…

Елин обаче не чува останалите му думи. Мислите й се съсредоточават върху първата половина на изречението му.

Съобщението.

Тя не би трябвало да има възможност да го изпрати. Убиецът сигурно е искал да я хване неподготвена и да не й дава време да се свърже с някого и да вдигне тревога.

Това означава, че нещо се е объркало. Дали нещо или някой го е спрял нагоре по пътя към мансардата?

— Уил, как се качи тук?

— Асансьорът не работеше и попитах един служител от персонала дали има друг път нагоре. Показаха ми стълбището. Води до стаичката за почивка.

— Така е влязъл убиецът — измърморва Елин и оставя бутилката вода на масичката до нея. — Сложил е Лори в асансьора и после се е качил по стълбите.

Затова вероятно беше и забавянето.

Поради някаква причина убиецът е бил задържан на или около стълбището.

И заради това се е наложило да импровизира и в това време е допуснал грешка. Дал й е време да изпрати съобщението.

Елин следва реда на мислите си. Щом е направил една грешка, може да има и друга. Тя поглежда към асансьора. Трябва да го огледа отново.

Да огледа внимателно трупа на Лори.

Уил проследява погледа й. Очите му се спират на Лори и той трепва.

— Недей — гласът му трепери. — Каквото и да си мислиш да направиш, не го прави. Полицията може да дойде само след един ден. Остави на тях — той я поглежда. — И трябва да кажеш на Айзак, Елин, преди да направиш каквото и да било — очите му пак се стрелват неволно към Лори. — Той трябва да знае какво се е случило.

Елин се размърдва неспокойно. В думите му има логика, но залогът се е повишил. Тя не може да остави нещата дотук. Планът е да убият не само Лори, но и нея.

Фактът, че посегнаха на нея, й казва нещо съществено важно — убиецът я иска извън играта. И единствената причина е, защото планира още нещо.

59

Елин прикляква и започва да снима трупа на Лори.

С всяко изщракване и застиване на кадъра на телефона очите й откриват нещо ново — петно кръв, белег, черта на лицето на Лори, която не е забелязвала досега.

Елин си поема дълбоко дъх и прогонва спомените.

Тя се съсредоточава върху разреза на шията и го снима от няколко ъгъла, за да е сигурна, че ще улови детайлите на раната. Дълбочината и прецизността й отново я поразяват.

Безмилостно. Няма съмнение. Никаква нерешителност, когато острието е срещнало плътта.

Екзекуция.

Погледът й се отмества към видимите части на тялото на Лори — ръце, китки, рамене. Както при Адел, няма следи от борба — никакви порязвания, охлузвания или драскотини.

Няма очевидни следи.

Убиецът сигурно е използвал упойващо средство, за да я обездвижи. Ако беше използвал физическа сила, щеше да има контузии.

Елин оставя телефона и взима чантата си. Изважда тефтерчето и започва да записва разсъжденията си, но когато се навежда, главата й пулсира.

Пред очите й проблясва нещо странно — не светлини, а сцени, откъслеци от моменти. Преливат един в друг, ясни и ярки.

Проблясък. Още един.

Елин примигва и се опитва да ги спре, но не успява.

Те прииждат непрестанно, не може да ги възпре.

Лицето на Айзак в онзи ден. Устните му са разтворени. Страх, който смразява чертите му в нещо свръхестествено прецизно, като на робот, на извънземен.

Слънцето върху врата й, непоносимо горещо.

Рибарско кепче, което се носи по повърхността на водата.

Елин отново взима бутилката вода, която й даде Уил, и отпива голяма глътка. След няколко секунди детайлите, същината на образите се размиват и оставят празнота — нещо изключително важно, което се процежда между пръстите й.

— Същото е… както с Адел — Уил се приближава до нея.

Елин забелязва, че устните му неволно се свиват от отвращение, когато вижда отблизо сцената. Уил се втренчва с ококорени очи и после се извръща.

— Не съвсем — отговаря тя, преструвайки се, че не забелязва реакцията му. — Методът на убиване е различен. При Адел по всяка вероятност беше удавяне, но това… — Елин се закашля. — Прерязали са гърлото. От този ъгъл не можеш да видиш, но пръстите й… също са различни. Раните не са зашити като на Адел.

Но какво означават разликите?

Елин не знае със сигурност, но това сочи към вероятността, че убийството на Лори е било извършено по-набързо и по-припряно. Другите елементи обаче са същите — маската, отрязването на пръсти, стъклената кутия, гривните… Еднакви са. Нито едно от тях не е било наложително за самото убийство, затова Елин е сигурна, че са символични. Убиецът се опитва да изпрати послание.

Но какво е то?

Тя анализира поотделно елементите един по един. Първо маската. Тук има два фактора — ако беше само на лицето на убиеца, можеше да се предположи, че е начин извършителят да скрие самоличността си, но фактът, че и на лицето на жертвата също има маска, трябва да означава нещо.

Невъзможно е да се каже какво може да е то, докато Елин не събере повече информация. Същото е и с отстраняването на пръстите. Може да има множество обяснения защо, но в момента Елин е в неведение.

Стъклената кутия е единственото, за което е сигурна. Като на онези с плювалника и пожарникарската каска, поставени на различни места в хотела, функцията й е да изложи на показ нещо.

Защо?

Теорията й за Лори е опровергана и Елин отново е в изходна позиция. Опитва се да свърже несъизмерими, привидно несвързани елементи.

Тя се обръща към Лори и отново започва да снима, но телефонът иззвънява в ръката й. Елин поглежда екрана.

Бернд.

Тонът му е настоятелен.

— Елин, не знам дали си получила съобщението ми, но имаме информация за Лори Щрел. Прокурорът се съгласи да ти я съобщя.

— Казвай — гласът на Елин е задавен и в очите й парят сълзи, когато осъзнава грешката си.

Той говори за Лори в сегашно време, сякаш тя все още е жива, и Елин не го поправи.

— Мисля, че Лори не представлява риск за никого, нито пък тя самата е в риск. Информацията, която намерихме в досието й, се отнася за обвинения, повдигнати след кавга с нейната… Как беше на английски? Съквартирантка.

— Да — гласът й е изтънял.

— Лори блъснала съквартирантката си в стъклена врата. Стъклото се счупило и жената получила порязвания и охлузвания — Бернд се поколебава. — Лори извадила късмет. Въпреки че се наложило болнично лечение, приятелката оттеглила обвиненията.

— Аз…

Но преди Елин да каже нещо, той продължава:

— Успях да намеря отговори и на най-важните въпроси. Вероятно не е новината, за която се надяваш. Колкото до телефонната справка, първият телефон, както би се очаквало, не показа нищо особено. Обаждания до приятели, семейството и брат ти. Вторият телефон показва само обаждания до телефон с предплатена карта. Не можахме да проследим на кого се е обаждала.

— Добре — отговаря Елин. — Ако е възможно, бих искала да видя разпечатките.

Следва колебание и после Бернд измърморва съгласието си.

Тя трябва да му каже за Лори. Трябва да изрече на глас думите. Кажи му. Кажи му.

— Благодаря за информацията, но трябва да знаеш, че… — Елин се прокашля и пренарежда наум думите. — Лори… Тя е мъртва. Току-що открих трупа й.

Той си поема рязко дъх.

— Аз… съжалявам, не разбирам…

— Лори е убита — с монотонен глас като на робот казва Елин, обръща се към свлеченото, превито тяло на Лори и избърсва сълзите си с опакото на ръката си. — Изглежда, е същият убиец. Подобен почерк и убиецът… се опита да нападне и мен.

— Елин… — гласът на Бернд е тих и настойчив. — Преди да обсъдим каквото и да било, моля те, кажи ми, в безопасност ли си?

— Добре съм. Убиецът беше обезпокоен от някой, който дойде в стаята, и избяга.

— Сигурна ли си? — дишането на детектива се учестява.

— Сигурна съм — Елин поглежда Уил и плъзга ръка в неговата. — Има някой с мен.

— Ранена ли си?

— Не.

Бернд въздъхва тежко.

— Добре — следва кратко мълчание. — Елин, в състояние ли си да обясниш какво откри? Какво точно се случи, преди да намериш трупа, и какво стана, когато те нападнаха?

Той слуша мълчаливо, докато Елин му разказва подробностите.

— И не си спомняш нищо за нападателя?

— Не — тя затваря очи за момент. — Защото носеше маската. Знам само, че беше силен. С лекота ме повали и ме държеше на земята… — гласът й трепери. — Съжалявам. Всичко стана много бързо.

— Не се притеснявай. Ако си спомниш нещо, моля те, обади ми се — по линията се чува шумолене на хартия и приглушени гласове. — Елин, сега приоритетът е ти, персоналът и останалите гости да бъдете в безопасност. Щом направиш снимките, стой на сигурно място.

— Добре. А знаеш ли кога ще можете да изпратите някого при нас? — гласът й звучи нервно, паникьосано. — Очевидно има граница на онова, което мога да направя тук сама. Сега, когато разбирам, че двете убийства са предумишлени, се тревожа, че все още не е свършило. Ако убийствата са серийни…

— Разбирам — прекъсва я Бернд. В гласа му прозвучава странна нотка, която Елин не е чувала досега. — Виж, Елин, поради климатичните условия, все още не мога да потвърдя. Нека говоря с екипа. Ще ти се обадя веднага щом мога.

— Добре — тя стиска по-силно телефона. Не може да прикрие разочарованието в гласа си.

Със сигурност могат да направят нещо. Да измислят някакъв начин да стигнат до тук.

Докато си казват дочуване, Елин отново чува странния тон в гласа на Бернд. Този път е по-ясно доловим и тя разбира какво е — страх. Потиснат страх.

Това е обезпокоително. Знае ли Бернд нещо, което Елин не знае? Може би наистина няма начин да стигнат до нея и окуражителните му думи са предназначени само за да се успокои.

Тя отново включва фотоапарата на телефона си и прогонва мисълта от главата си.

Съсредоточи се. Става въпрос за Лори. Нищо друго.

Този път Елин снима кръвта, с която са напоени дрехите на Лори. Започва с тениската и продължава надолу към джинсите й. Там кръвта не е толкова концентрирана, ловенето е изтекла от тениската, особено в областта на джобовете на джинсите.

И тогава Елин изведнъж спира. Вижда малка издутина в джоба на Лори, нещо натъпкано надолу до бедрото й.

Запалка?

Елин изважда чифт ръкавици от чантата си и ги нахлузва на ръцете си. Премества се от дясната страна на Лори, внимателно пъха пръсти в джоба и изважда предмета.

— Уил?

Той се обръща.

— Виж, намерих нещо — тя му го показва.

— Запалка?

— Така изглежда — Елин я обръща между пръстите си и си представя Лори в онази нощ пред стаята си — пуши, говори по телефона и няма представа какво ще й се случи съвсем скоро.

Уил я поглежда и присвива очи.

— Големичко е за запалка, не мислиш ли? — той се намръщва. — Старомодните запалки са големи, но формата им е съвсем различна, по-квадратна. Не ги виждаш често — Уил се поколебава. — Пробвай я.

Елин щраква колелцето. Затаява дъх и се втренчва в горната част на запалката. Вместо пламъче оттам се изплъзва малко парче метал.

— Флашка — казва Уил.

Елин не може да спре треперенето на ръцете си. Не може да повярва, че убиецът умишлено е оставил флашката в трупа. Или не е знаел за нея, или — и тя мисли, че това е най-вероятното обяснение, — твърде късно е осъзнал, че е там.

Може би това е причината да се забави да се качи в мансардата. Възможно е да се е сетил, че флашката е в Лори, след като е оставил трупа й в асансьора. Върнал се е, но асансьорът вече е тръгнал.

Така или иначе, това е грешката.

60

— Мислиш, че… е станало скоро? — гласът на Сесил потреперва, както на Уил преди това, и очите й неволно се стрелват към асансьора, към трупа на Лори и черната гумена маска, разкривена на лицето й.

Въпреки че всички се стараят да го избегнат, отвореният асансьор постоянно привлича погледа им.

— Да. След като огледах трупа, бих казала, че Лори е убита рано тази сутрин. Не съм експерт, но мисля, че това е добро предположение.

Очите на Сесил блестят, влажни от сълзи.

— Съжалявам — тя изважда хартиена кърпичка от джоба си и ги избърсва. — След случилото се с Адел подозирах, че има такава вероятност, но ми е трудно да я възприема.

Елин се пресяга и докосва ръката й.

— Разбирам.

— Наистина ли нямаш представа кой прави това?

— Не — Елин се размърдва неспокойно на дивана.

Движението й причинява неприятно усещане — тъпа болка плъзва нагоре по гръбнака от мястото, където убиецът я събори на пода. Единствената й улика е флашката, но тя не иска да споменава за нея пред Лукас и Сесил, преди да има възможност да прегледа съдържанието й.

Все още не е разпитала никого за алибито му, затова всички са заподозрени, включително те двамата.

Очите й се плъзгат към Лукас, който стои на няколко метра от тях и съсредоточено говори по телефона. Косата му е прибрана назад и усукана на хлабав възел на тила. Елин за пръв път вижда ясно лицето и изражението му.

Не й харесва. Затворено е. Непроницаемо.

Той сякаш усеща погледа й върху себе си и вдига глава, но не кимва за поздрав, а продължава да говори, притиснал телефона до ухото си.

Сесил увива ръце около тялото си.

— Сигурно е някой тук, нали? — гласът й е изпълнен с напрежение. — Трябва отново да разговаряш с всички. Служителите, гостите. Да провериш дали имат алиби за тази сутрин.

— Разбира се — монотонно отговаря Елин. — И ти очевидно трябва да дадеш информация къде си била по това време.

Думите й остават без отговор няколко секунди и после Сесил хладно казва:

— Добре. Не правих нищо вълнуващо. Бях сама в стаята си и после с една служителка…

— По-късно ще изслушам подробностите. Първо искам да питам за видеонаблюдението. Има ли камера в коридора с асансьора?

— Не — отговаря Сесил. — Има, но не работи.

— Камерата ли?

— Цялата система. През нощта… Опитваме се да намерим някой да я поправи дистанционно, но има проблем със софтуера. Изглежда, че е повреден. Външният техник каза, че може да отнеме няколко дни — чертите й се изопват. — По-рано мислех, че е техническа неизправност, но сега…

Елин се замисля върху думите й и чувства тежест в гърдите си.

Убиецът го е направил.

Повредил е системата за видеонаблюдение — единственото нещо, което Елин може да се опита да използва, за да го идентифицира. Без нея Елин е сляпа.

Тя се приготвя да отговори, когато забелязва, че Лукас крачи към тях. Подава на Елин телефона си, изражението му е сериозно.

— Полицията е… Искат да говорят с теб.

Елин взима телефона и го доближава до ухото си.

— Ало?

Обажда се Бернд. Гласът му е приглушен.

— Елин, нова информация. Съжалявам, но няма да можем да изпратим никого горе в хотела днес. Групата за интервенция току-що получи актуализирана информация от пилота. От МЕТАР са съобщили…

— МЕТАР?

— Радарната информация за следващите няколко часа. Видимостта е под петдесет метра и постоянната скорост на вятъра е шейсет възела, с пориви до осемдесет и по-силни.

Сякаш по даден знак, вятърът навън изревава. Блъска сградата, сякаш иска да я изтръгне от основите й.

— Не можете да дойдете, така ли?

— Не — неловко признава Бернд. — Елин, нямаме избор, против правилата е. Климатичните условия са толкова лоши, че се е наложило да приберат хеликоптера в хангара, за да не го повредят летящи предмети. Положението тук долу не е никак добро.

— Ами пътят?

— Районът около лавината все още е непроходим. Хората работят, но ще отнеме няколко дни.

— Наистина ли няма друг начин? — настоява Елин.

Напрежението, което чувства, накъсва думите й.

Изминават няколко секунди.

— Не е безопасно — Бернд звучи смутено. — Групата за интервенция са изключително добре обучени, но не са квалифицирани високопланински водачи. Сценарият в най-добрия случай е да стигнем до вас утре, освен ако времето отново не се развали.

— Тогава сме сами — гласът й потреперва.

Отново я наляга съмнение в способностите й. Не може да го направи. Не е способна.

— Боя се, че е така — следва колебание, преди Бернд да заговори отново. Гласът му е тих. — Елин, моля те, слушай. Сега, когато е убит още един човек, протоколът, който препоръчваме, е изключително важен. Всички трябва да бъдете заедно. Без изключения.

— Добре — гласът й отново потреперва.

Тя иска да се разплаче — с истински сълзи. Не трябваше да става така. Елин искаше да контролира нещата.

— Ще ти се обадя, когато науча повече за прогнозата за времето — Бернд се прокашля.

Докато казва дочуване, асансьорът и Лори отново привличат вниманието на Елин.

Реалността я блъска като врата, затръшната в лицето й.

Никои няма да дойде. Нито сега, нито след няколко часа.

Лори е мъртва и те са изолирани тук — няма изход и Елин няма представа какво предстои.

Често си е мислила за риска от престъпление на отдалечено и изолирано място. Колко уязвими са хората и колко поражения може да бъдат нанесени за кратък период от време.

Мислите й се насочват към терористичните атаки в Норвегия през 2011 година. Развилнелият се Андерш Брайвик, крайнодесен антиислямист и просемит, стреля по тийнейджъри, събрали се на остров Утьоя по време на ежегодния летен лагер. Отдалеченото местоположение на острова означаваше, че когато полицията стигна до тях, вече бяха убити шейсет и девет души.

Елин не може да не се запита: на какво е способен убиецът тук, ако има възможност?

Редът на мислите й е нарушен от гласа на Лукас.

— Хей, виж това.

Тя вдига глава и вижда Лукас до асансьора, приклекнал до стъклената кутия.

— Какво е? — Елин се приближава до него, напрегната и напълно съзнаваща, че той може да докосне нещо, което представлява веществено доказателство. — Моля те, не пипай кутията.

— Гривната тук… На нея е гравирано нещо. Бледо е, но мисля, че са цифри — Лукас наклонява глава настрана. — Като гривните до трупа на Адел.

Елин коленичи до него.

— Ето тази — той посочва гривната вдясно. — Виж.

Лукас е прав.

В метала леко са гравирани пет цифри, толкова бледи, че може да не ги забележиш на пръв поглед.

Елин се втренчва в тях и я пронизва прозрение.

Това означава, че цифрите имат някакво значение.

— Мислиш ли, че са важни?

— Трябва да са — Елин отново отмества поглед към кутията и следващата гривна.

Трябва да снима цифрите, да ги запише и да ги сравни с онези, които намери на трите гривни до трупа на Адел.

Тя нагласява телефона си и се приготвя да направи снимка, когато с периферното си зрение съзира движение — Лукас поглежда Сесил над главата й.

Двамата се споглеждат и после Лукас се извръща. Изражението му е притеснено.

61

— Сигурна ли си, че направи всичко възможно? — Уил бута вратата, която води от мансардата към стълбището.

— Така мисля — Елин се поколебава и хвърля един последен поглед към асансьора и Лори. — Не смятам, че бих могла да сторя нещо повече.

Преди да тръгнат, тя направи още няколко снимки на местопрестъплението и на стъклената кутия с гривните и изключи електрическото захранване на асансьора, но се застоя по-дълго, отколкото беше необходимо.

Беше инстинктивно — не искаше да оставя Лори изолирана и самотна.

Уил затваря вратата зад тях и отново я обзема чувство на вина. Елин не може да се отърси от мисълта, че по някакъв начин не е оправдала очакванията на Лори — пропуснала е нещо съществено важно, което можеше да предотврати случилото се.

— По-късно ще сложа там някаква лента да преградя мястото. Сесил ще блокира достъпа през коридора… — Елин млъква, когато забелязва изражението на лицето на Уил. Той я гледа, но погледът му е унесен, сякаш мисли за нещо друго. — Какво има?

— Какво мислиш за онези двамата, Лукас и Сесил? — Уил понижава тон. — Между тях има някакви странни вибрации.

— В какъв смисъл?

— Не знам. Вероятно придавам твърде голямо значение, но начинът, по който си говореха… беше изпълнен с напрежение — той започва да слиза по стъпалата. Ръката му леко докосва металните перила. — Сигурно е някак неестествено брат и сестра да работят заедно…

Уил няма възможност да довърши изречението си.

Елин чува гласове. Бетонните стени на стълбището са като ехо камера и препращат като фуния звука нагоре, затова е невъзможно да се определи откъде точно идват — може да е два етажа по-долу или четири.

Елин наднича през перилата. Стълбището е сумрачно и бетонните стъпала са изпъстрени със сенки. Най-долу стоят двама души. Виждат се само главите им отгоре, но Елин ги разпознава веднага.

По гърба й плъзват ледени тръпки. Лукас и Сесия. Те излязоха преди повече от двайсет минути. Тук ли са били през цялото време?

Тя бързо се обръща към Уил и слага пръст на устните си.

Отстъпва назад от перилата и опира гръб в стената. Без звука от движенията на Елин и Уил, гласовете на Сесил и Лукас са по-силни и по-ясни.

Говорят на френски. Кратки, скорострелни изречения. Неразбираеми.

Елин се обръща към Уил и прошепва:

— Твоят френски е по-добър от моя. Какво казват?

— Има жаргон, но Сесил му казва, че нещо е сериозно и че той трябва да каже. И че случилото се с Лори… не е случайно.

— А Лукас?

— Той не е доволен… Каза: „Те не знаят нищо със сигурност.“

Какво пропускам? Какво става между Сесил и Лукас?

Елин не смее да диша.

— Vous devez lui dire.

— Nоп, поп. Jе п 'аi riеп à faire, Сéсilе. Ne раs оиblier, jе пе suis раs l‘ип des équipe ici. Jе suis lе сhef, votrе раtrоп.

Елин се стряска от тона на Лукас. Спокойната интонация е изчезнала. Думите звучат агресивно и властно. Тя поглежда Уил.

— Сесил повтаря, че той трябва да каже на някого, но Лукас се ядосва и й напомня, че той е шефът…

Елин пристъпва напред и отново наднича надолу. Те са се преместили от стълбите и Лукас е сложил ръка на рамото на Сесил.

Още гневни думи. Размяна на две-три изречения.

И после тишина. Чуват се само стъпките им, когато тръгват.

Уил поглежда Елин. Изражението му е тревожно.

— Сесил току-що каза, че ако той не каже на някого, тя ще го направи.

— Какво да каже?

— Тя не спомена — Уил въздиша тежко. — Какво мислиш?

— Не знам — Елин си представя ръката на рамото на Сесил и гневния блясък в очите на Лукас, необходимо й е време да помисли и да изясни всичко в главата си.

Но преди това трябва да направи онова, от което се страхува най-много — да говори с Айзак и да му каже какво се е случило с Лори.

— Ще говоря с Айзак насаме, ако нямаш нищо против — казва тя, изразявайки на глас мислите си.

— Добре — кима Уил. — Аз ще поработя.

Те слизат по стълбите. На последното стъпало в съзнанието на Елин изскача нещо — неясно, без определени очертания. Гложди сетивата й за момент и изчезва, преди тя да може да го разпознае.

62

— Но ти каза, мислеше, че…

Айзак се мъчи да намери думи, но не може. Лицето му е подпухнало и зачервено и очите му са присвити. Екземата на клепача му сега е яркочервена и възпалена и сълзи.

— Знам. Сгреших.

Елин премества купчина дрехи и сяда на леглото до него, болезнено съзнавайки неадекватността на думите си. Тя смъква чантата от рамото си и я пуска на пода.

Айзак се премества по-близо до нея и Елин вижда, че на челото му блести пот.

— Ами камерата за наблюдение? — пита той. — Как Лори те блъска…

— Не знам — Елин приглажда назад кичур коса от челото си. Кожата й е влажна и лепкава. Защо й е толкова горещо? — Може да се е опитвала да ме предупреди да не се намесвам. Знаела е какво става и опасностите…

Айзак поклаща глава. Лицето му е близо до нейното.

— А ти мислеше, че Лори е замесена. Подозираше я — той прегъва хартиената кърпичка в ръката си на неравен квадрат. Очите му блестят. — Тя очакваше с нетърпение да те опознае отново, Елин. Знаеш го, нали? Лори така и не разбра защо изгубихте връзка. Опитваше се да ти пише, да ти се обади…

Елин се отдръпва назад. Чувства се неудобно. Познатата буца на вина засяда в гърдите й. Разочаровала е някого, отново.

— Айзак, бях в шок. Всички бяхме в шок.

По гърба й се стича струйка пот. Тя става и се обръща към камината. Запалена е и зад стъклото подскачат червено-оранжеви пламъци.

Защо Айзак поддържа огъня, след като вече е толкова горещо?

— Това не е извинение — настоява Айзак. — Лори беше твоя приятелка. Ти я заряза, както мама заряза Корали.

Настъпва неловко, заредено с напрежение мълчание. Елин знае откъде произлиза този гняв — насочен е не само към нея, но и към ситуацията и безсилието му, но не се сдържа.

— Не става въпрос за зарязване. В онзи ден… животът спря. И не беше само Лори. Мама прекъсна връзките с всички.

— Не — пръстите на Айзак накъсват хартията на парченца. — Мама мислеше само за себе си. За скръбта си. Не искаше да мисли за никой друг.

Той я поглежда в очите, без да трепне.

Елин долавя неизречения намек — Айзак има предвид и нея, но е по-безопасно да говори за майка им. Тя не е тук и не може да се защити.

Прав ли е?

Очите й проследяват падащия сняг навън, докато размишлява върху думите му. Може би. Скръбта й за Сам… беше погълнала всичко по пътя си и Елин й позволи да го направи. Беше й се отдала. Това беше простимо, когато е на дванайсет години, но не и сега.

Айзак се извръща. Раменете му се повдигат.

— Онова, което сигурно е преживяла Лори… — гласът му потреперва. — Аз съм виновен. Трябваше да я търся по-усилено.

Раменете му се прегърбват. Той престава да се бори.

Елин го наблюдава. Не знае защо, но неспособността му да продължава да й се ядосва и да поддържа спора, кара нещо да заседне в гърлото й.

Тя пристъпва към Айзак и протяга ръка, но чувства, че действието й е някак позабавено и неизползвано. Ръката й увисва във въздуха и после Елин я спуска отстрани до тялото си.

Знае, че думите няма да въздействат, и по-лошо, че това е само началото. Скръбта… е като поредица от бомбени експлозии, една след друга. На всеки час нова детонация. Удар след удар след удар.

— Айзак, ти не можеше да направиш нищо. Извършителят е умен. Винаги е една крачка напред.

Струва й се, че той дори не я е чул. Погледът му следи падащия сняг навън. Айзак мълчаливо избърсва очи с ръката си. Зачервени са.

Елин се колебае, без да е сигурна какво да направи. Необходимо му е време. Време да възприеме случилото се, без да говори или да анализира.

— Виж, трябва да тръгвам. Трябва да видя какво има на флашката. Ще дойда да те видя по-късно, става ли?

Айзак не отговаря.

Докато Елин върви към вратата, някакво леко движение привлича погледа й — нещо в камината, сред пламъците, подскача към стъклото. Тя спира и се вглежда по-внимателно. Не е дърво, а нещо по-тънко, което се увива около себе си. Хартия?

— Какво е това? — небрежно пита Елин и посочва.

— Кое? — Айзак вдига глава.

— В камината. Прилича на хартия — този път Елин е сигурна, че вижда изображение — форми, не думи. Може би силуети.

Снимка?

— Касови бележки — припряно отговаря Айзак. — Боклуци от чантата ми — не я поглежда в очите.

Елин се пресяга към дръжката на вратата. Пламъците се устремяват нагоре във внезапен порив към свобода, пръскайки оранжево-пурпурни искри. Снимката изчезва. Превърнала се е в шепа пепел.

Елин знае, че това вероятно е нищо, но съмнението остава.

Съмнение, което е свързано с образа, заключен в съзнанието й — Айзак с протегнати ръце, пръстите му облени в кръв.

63

Когато се връща в стаята, Елин открива, че Уил не е там.

Нали щеше да работи? Тя проверява телефона си и намира съобщение.

Отивам да хапна нещо.

Елин се усмихва. Уил се нуждае от постоянно презареждане, когато работи. Ако е в нейния апартамент и си е донесъл работа за вкъщи, тя винаги му поднася закуска след вечерята — бъркани яйца или мюсли. Сирене и бисквити.

Тя отговаря: Добре. Върнах се в стаята. Ще се видим след малко.

Елин взима чантата си, нахлузва ръкавици и изважда флашката. Пъха я отстрани на лаптопа и на екрана се появява малък прозорец: отвори диск F.

Тя щраква с мишката и съдържанието на флашката изпълва екрана — двайсет-трийсет документа. Имената на файловете са еднакви с изключение на последната цифра.

Елин отваря първия. Документ. Сканиран. Хартията е леко пожълтяла в краищата и думите са напечатани на пишеща машина, не на компютър.

Очите й се стрелват към думите най-отгоре на страницата: КЛИНИКА „ГОТЕРДОРФ“. Вляво има дата — 1923 година.

Отдолу има няколко полета. Nатеп, Gеbиrtsdаtuт, Krапkепgesсhiсhtе.

Елин разбира първите две — име и дата на раждане, но третото надхвърля обсега на познанията й.

Тя отваря друг екран и написва думата в „Гугъл преводач“. Клинична история.

Първоначалният й инстинкт се оказва верен — това е медицинско досие.

Но има проблем — с изключение на заглавната част, останалото в документа е заличено. Самата дума е отбелязана в черно по диагонал на страницата: ЗАЛИЧЕНО.

Елин отваря друг файл. Същото.

ЗАЛИЧЕНО.

И другите документи са такива. Елин започва да се отчайва. Нито един от файловете не съдържа фактическа информация, нищо не загатва за кого се отнасят, нито какво е съдържанието му.

И после очите й се насочват към горния десен ъгъл на документа, точно отдолу, където би трябвало да е името на пациента.

Идентификационен номер.

До него има цифра. Незаличена. Как не я видя досега?

Сърцето й започва да бие малко по-бързо. Цифрата е в същия формат като онези на гривните, оставени до труповете.

Петцифрено число.

Елин скача и преравя чантата си за тефтерчето. Изважда го и намира страницата, където е записала цифрите на гривните, които намериха до трупа на Адел.

Тя преглежда на телефона си снимките на гривните, оставени до Лори. Никое от числата на снимките не съвпада, затова Елин отново поглежда тефтерчето.

Четири реда по-надолу го открива: 87534.

Тя се втренчва в номера, докато цифрите започват да се преливат една в друга. Между медицинското досие и гривната има връзка. Това означава, че клиниката е свързана по някакъв начин с убийствата.

Но как?

Елин отваря още един екран и потърсва клиниката в „Гугъл“. Уебсайтът на клиниката се появява най-отгоре в резултатите от търсенето.

Заглавието над линка е на немски:

Die Klinik Gotterdorf beschäftigt sich тit der Diagnosе, Веhапdlипg ипd Еrfоrsсhипg рsусhiatrischer Еrkrапkиngеп.

Елин не е добре с немския, но поне разбира, че това е психиатрична клиника.

Но къде?

Тя щраква на страницата с контактите. Адресът на клиниката е в Берлин.

Елин се връща на началната страница и вижда, че там има няколко параграфа текст. Елин го осветява, копира го и поставя в „Гугъл преводач“.

Ние изследваме причините за психиатричните разстройства, за да разработим по-успешни индивидуални терапии, както и превантивни подходи. Сегашната клиника, която се фокусира върху лечението на психични заболявания, се разрасна от болницата, основана през 1872 година.

Елин получава потвърждение, че това наистина е била и все още е психиатрична институция.

Защо Лори би разнасяла заличени файлове от психиатрична клиника в Германия?

Елин знае, че има само един начин да разбере. Тя превърта надолу до контактите, взима телефона си и набира номера на клиниката. Телефонът иззвънява няколко пъти и после отговаря някаква жена.

— Gutеп Таg, Gоttеrdorf Klinik[4] — гласът й е стегнат, професионален.

Елин за пореден път се проклина, че не говори чужди езици. Това винаги е тегнело над нея като проклятие. Тя учи и френски, и немски в училище и може да чете сравнително добре на тях, но се бори да изрече повече от няколко думи.

— Говорите ли английски?

— Разбира се — жената с лекота преминава на английски. — С какво мога да ви бъда полезна?

— Казвам се Елин Уорнър и съм полицай във Великобритания. Работя по един случай и открих няколко файла със заличено съдържание, които, изглежда, са от вашата клиника, датиращи от двайсетте години на двайсетия век. Питам се как бих могла да разбера повече?

Следва дълго мълчание.

— Съжалявам, бих искала да ви помогна, но всяко запитване трябва да бъде отправено официално. Както вероятно знаете, поверителността за пациентите ни не ни позволява да споделяме информация.

Елин очакваше това.

— Разбирам, но бихте ли ми дали някаква представа какво може да съдържат файловете?

— Изчакайте един момент, моля.

По линията се чува шумолене на хартия и приглушени гласове.

— Да — отговаря жената. — Няма проблем да ви кажа това. За всеки пациент имаме досие за всичко — от първите симптоми на патологията и първоначалната диагноза и болничното лечение, което е получил, преди да бъде приет в клиниката. Когато постъпят в клиниката, започваме да водим наши досиета… лечение, процедури, реакциите на пациента.

Елин въздъхва.

— Тъй като файловете, които открих, са от двайсетте години на двайсетия век, те на хартия ли са или електронни?

— И двете. Ние правим електронни копия на всичко, което е записано на хартия.

Елин решава да насили късмета си.

— Възможно ли е да проверите дали със сигурност все още имате нещо? Имам номер на пациент — тя говори с тон, който не издава пристрастие. — Не ми е необходима информация за съдържанието, само потвърждение, че файловете са от вашата клиника и че са автентични.

Жената се поколебава и после казва:

— Добре. Бихте ли ми казали номера, моля?

Елин отново отваря файла на екрана и го диктува.

— ЛЛ 87534.

— Благодаря. Моля, изчакайте малко. Ще видя дали ще мога да го намеря.

Елин чува как пръстите на жената леко потракват по клавиатурата, а после тя рязко си поема дъх.

Елин се вцепенява. Открила е нещо.

Изминават няколко минути, преди жената отново да заговори.

— Има файл с номер, който съответства на онзи, който ми казахте, но съжалявам… — гласът й секва, — премахнат е.

64

— Файлът го няма? — Елин не може да прикрие изненадата в гласа си.

— Да, но съм сигурна, че е станала някаква грешка, това е всичко — жената се прокашля. — Съжалявам, но не мога да помогна с нищо друго.

Чува се рязко изщракване и линията прекъсва.

Служителката прекъсва разговора, но Елин чува тревогата в гласа й. Ръката й стиска по-силно мобилния телефон. Това не е случайно.

Каквото и да е записано в тези файлове, явно е достатъчно важно за някого, за да си направи труда информацията да не попада в неподходящи ръце.

Но каква е информацията? И как Елин да се сдобие с медицинските досиета?

Тя притиска с пръсти слепоочията си. Както и да го мисли, всичко се свежда до едно — Елин е в изходна позиция и търси отговори на въпроси, без дори да е сигурна дали са правилните.

Не й помага и фактът, че разследва сама, без никой друг да предлага идеи. Въпреки че разговаря с Бернд по телефона, не е същото. В нейния екип имаше не само разбирателство, но и съществено важна химия, разпалващи искрите на гениални хрумвания, които често са ключ за решаването на случая. Някой привидно елементарен въпрос или наблюдение може да отключи ред на мисли, които да насочат разследването в съвсем друга посока.

Елин отново взима телефона си и намира имейла, изпратен от Бернд, който съдържа записите на телефонните разговори на Лори.

Тя отваря първия и го преглежда. Лори се е обаждала редовно горе-долу на едни и същи номера — Айзак, братовчеди и няколко приятели. Няма никакви необичайни изключения преди изчезването й.

Елин отваря следващия файл, разпечатката от втория телефон на Лори, но скоро го затваря, изпитвайки отчаяние. Схемата на обажданията е интересна — група обаждания до един и същ номер през последните няколко седмици, включително онова, което Елин чу в нощта, когато пристигнаха. Но ако няма начин да се проследи телефонът, на който е звъняла Лори, Елин не може да направи нищо.

Тя придърпва към себе си тефтерчето и прочита кратките показания, които взе от служителите и гостите след убийството на Адел.

Пропуснала ли е нещо съществено важно? Някаква друга връзка между някой, с когото е говорила и Лори, и Адел?

Преглеждайки записките си, отново я поразява колко недвусмислени са показанията. Алибитата на всички са наред и няма нищо подозрително или забележително, което да води към смъртта на Адел.

Единственото, въз основа на което Елин може да продължи по-нататък, са заключенията й досега. Трябва да ги запише и да си ги изясни. Започва с престъпленията:

• Две жертви, жени, и двете служителки на хотела, горе-долу на едни и същи години.

Елин изброява всичко, което е научила за Лори и Адел, започвайки с Адел:

• Няма проблеми с приятели, семейството и бившия й съпруг. Няма партньор в момента. (Няма очевиден мотив.)

• Няма проблеми в работата с изключение на разваленото приятелство с Лори (Аксел е чул караница между тях и Фелиса потвърди за проблеми между двете).

След това Елин се замисля за всичко, което знае за Лори, и написва по-дълъг списък:

• Караницата, която подслуша първата нощ по телефона (вероятно с предплатена карта).

• Вторият телефон на Лори — на кого принадлежи телефонът с предплатена карта?

• Отношенията между Лори и Лукас. И по-точно писмата, които му е изпратила, и снимките, които му е направила. Подновили ли са наскоро връзката си?

• Имейлите до журналистката, отнасящи се до предполагаема корупция и подкупи в хотела.

• Скарването на Лори с Адел.

След това Елин преминава към самите престъпления.

• И двете жертви вероятно са били упоени, преди да бъдат убити.

• Различен метод на действие (удавяне/прерязване на гърлото с нож), но труповете показват един и същ почерк.

Елин захапва края на химикалката, започва да го гризе и се втренчва в написаното. Очите й непрекъснато се връщат към думата почерк.

Трябва да помисли върху това, да го анализира. Не във всяко престъпление има почерк, но ако има, в почерка се съдържа значението му. Това е личният отпечатък на убиеца.

Почеркът не е наложителен — не е нещо, което се изисква, за да се извърши престъпление, — затова единствената му цел е да задоволи психическите потребности на убиеца. Извира дълбоко от душата му и вероятно отразява фантазия, която може би е имал за жертвите си.

Ключовият елемент на почерка е, че винаги е един и същ, схема, защото произлиза от фантазии или желания, които са се развивали години преди убийството на първата жертва.

Какво й показва почеркът тук?

Елин избира четирите ключови елемента и ги записва:

• Стъклена кутия за експонати.

• Отрязване на пръсти (и поставянето им в такава кутия).

• Гривни около пръстите.

Маска, завързана на главата на жертвата. (Извършителят също носи маска.) Такива маски, изглежда, са използвани в санаториума за лечение на туберкулоза.

Елин се втренчва в написаното и се замисля. Хрумва й нещо и в главата й се завърта една мисъл.

Ами ако се е съсредоточила в погрешна посока?

Ами ако се е фокусирала прекадено много върху личните отношения и динамиката между хората тук и е пропуснала нещо съществено важно?

Медицинският елемент.

Така файловете се вписват в контекста на почерка — маската, ампутациите и използването на стъклената кутия, — очевидно е.

Във вените й нахлува адреналин. Идва й да се срита. Това е, нали? Частта, която пропуска.

Изобщо не става дума за хотела, а за миналото, за онова, което е бил.

Става дума за санаториума.

65

Все още втренчена в страницата, Елин не забелязва, че вратата се отваря, нито че Уил се приближава зад гърба й.

Той слага ръка на рамото й и го стиска.

— Здравей, не получи ли съобщението ми?

— Нали отговорих.

— Не и на това. Изпратих ти едно за времето.

— Бях в друг свят, извинявай — тя накланя глава към него и го целува. — Какво става?

— Гледах репортажа по местната телевизия с няколко души от персонала. Снеговалежът… ще се усили през следващите няколко часа. Рискът от лавина е огромен.

Елин поглежда навън. Снегът се сипе неумолимо. Това е повече от виелица — това е яростна атака. Преспите около прозореца стават все по-високи с всяка изминала минута. Гледката я пронизва и стомахът й се свива.

— Може ли да падне още една лавина тук, като преди?

— Мислят, че е възможно — притеснено отговаря Уил, — много сняг за толкова кратко време… — той се подпира на бюрото. — Е, как мина разговорът с Айзак?

— Зле. Той започна да обвинява мен, после себе си…

Елин отново поглежда тефтерчето си. Думите на листа плуват пред погледа, тя вдига ръка и потърква очите си. В тях сякаш има пясък и са възпалени.

— Имаш ли нещо против да отидеш за малко и да го видиш как е? Да провериш какво прави. По-добре да отидеш ти, отколкото аз.

Уил я наблюдава изпитателно.

— Ами ти? Яла ли си нещо, откакто се върна тук?

Кракът й подскача под бюрото.

— Смятах да хапна, след като говоря с Айзак, но после работата ме погълна. Не ми остана време.

Уил въздъхва и разрошва косата й.

— Виж, знам, че си решила да работиш по случая, но трябва да се грижиш за себе си. Случилото се там горе…

Елин поглежда разтревожените му очи и бързо кимва в знак на съгласие.

— Чай?

— Не, благодаря.

— Кафе? — Уил закачливо повдига вежда.

Елин вижда решимостта в очите му. Той е страшно упорит. Безкомпромисен. Затова всяка сграда, която проектира, е успешна и печели награди. Уил е способен да седи часове наред и да човърка някой елемент на проекта, за да го направи съвършен.

— Добре, благодаря — тя полага усилия да се усмихне.

Той се приближава до кафемашината и слага чаша под струйника.

— И какво правиш сега?

— Разглеждам флашката, която намерихме в Лори.

Уил включва машината и повишава тон, за да надвика звука на врящата вода.

— И?

— Има няколко файла от психиатрична клиника в Германия, датиращи от двайсетте години на двайсетия век.

— Какво пише в тях?

Водата завира и кафето тихо клокочи, докато минава през машината.

— Това е интересното — Елин наблюдава как кафето се процежда в чашата. — Цялата информация е заличена. Имена, медицинска история, лечение, всичко.

Уил се намръщва и слага кафето пред нея.

— Защо са били у Лори?

— Не знам. Обадих се в клиниката и се опитах да разбера какво са съдържали файловете. И тогава стана още по-интересно. Файловете са изтрити. Жената, с която говорих, побърза да затвори телефона. Звучеше раздразнена.

Уил я поглежда в очите.

— Не е случайно, нали?

— Не мисля — Елин отпива глътка кафе.

Уил е прав. Тя наистина се нуждае от горещата горчива течност, която разсейва мъглата в главата й.

— Каза ли на Бернд за файловете?

— Не съм му казала дори за флашката. Имах намерение да му кажа, но…

Гласът й заглъхва, когато Елин чува неубедителното си оправдание. Всъщност не възнамеряваше да казва на Бернд. Искаше сама да проследи уликата и да предприеме действия.

— Мисля, че сега не мога. Ако той разбере, че съм се обаждала в клиниката, без да го попитам…

Уил се намръщва.

— Мислиш, че ще ти забрани да разследваш?

— Възможно е. Всичко трябва да се извърши по правилния протокол. Те ме упълномощиха да направя само най-основното — тя се поколебава. — Честно казано, не мога да съгласувам всяко едно мое действие с тях. Нямаме време.

— Няма ли друг начин да разбереш какво има във файловете?

— Не, но открих нещо важно — Елин вдига пръст към екрана и посочва номера на пациента. — Във файла има номер, единственото нещо, което не е заличено.

— Номер на пациент?

— Да. Съвпада с номера на едната гривна в стъклената кутия от убийството на Адел.

— Тогава файловете… — Уил повдига вежда, — са свързани с убийствата?

— Да — Елин не може да сдържи вълнението в гласа си. — Мисля, че казват нещо. Сглобяват картината.

— Но след като не знаеш какво съдържат…

— Няма значение. Важното е, че знаем, че са свързани с убийствата и какво представляват.

Уил се мръщи.

— Не те разбирам.

— Фактът, че са медицински досиета, е важен. Досега мислех как стоят нещата в хотела и за отношенията на хората тук като евентуален мотив за убийствата, но сега смятам, че това е погрешно. Мисля, че изобщо не става дума за хотела, а за онова, което е бил в миналото.

— Санаториумът?

Уил придърпва стола. Сега вече Елин е при влякла вниманието му.

— Да. Убийствата бяха подредени като сцена. Имаше реквизит. Маската, стъклените кутии, гривните… Убиецът сякаш се опитва да привлече вниманието ни към нещо — Елин отново посочва екрана. — Става въпрос за миналото на хотела. Клиничното му минало като санаториум. Годината на медицинските досиета съвпада с това.

— Да, има логика — предпазливо се съгласява Уил. — Но какво ще правиш по-нататък?

— Трябва да проверя алибито на всички. Да видя дали има несъответствия. Не мога да изгледам видеозаписите от камерите за наблюдение, защото системата е повредена.

— Ами ако алибитата издържат? Все още нямаш други конкретни улики.

Елин взима кафето си и отпива голяма глътка.

— Мисля за това. Лори трябва да е взела медицинските досиета отнякъде, нали?

— Някъде от тук?

— Архивната стая. Това е единственото място в хотела, което не е модернизирано. Ако наистина всичко е свързано с миналото на хотела, мисля, че пак трябва да огледам там.

66

Сесил вече е до вратата на архивната стая, когато Елин пристига. Изражението й е напрегнато и тъмните сенки под очите й сега приличат на синини.

Все още е облечена в униформата, но ефектът е обратният на онзи, който е търсела. Вместо да внуши убеждението, че хотелът се управлява нормално, модната й непринудена официалност изглежда иронична, а табелката с името й, която е накриво, е финалният ужасен щрих.

— Сигурна ли си, че нямаш нищо против?

Сесил поклаща глава.

— Щом мислиш, че ще помогне.

— Нямаме друга възможност. Това е единствената ни улика — казва Елин и си мисли, че наистина е така.

Тя току-що е разговаряла с всички — къде са били снощи и тази сутрин. Алибитата им са или солидни, или не могат да се потвърдят в момента. Щом хората твърдят, че са били сами в стаята си, Елин няма как да докаже дали казват истината, или лъжат.

Дразни се, че действа на сляпо, но без екип и камери за наблюдение не може да направи нищо повече. Достигнала е границата на възможностите си.

— Добре — гласът на Сесил е сух и делови, но Елин долавя напрежението, повдига електронната си карта към вратата, която се отваря с изщракване, и Елин влиза вътре след нея.

Миризмата е същата, каквато я помни — онзи особен мирис на мухъл, стара хартия и застоял прах. Бъркотията пак е изумителна — купчини кашони, натрупани един върху друг. Мръсни бутилки и буркани. Очукана машина за микрофилми. Шкафове, претъпкани с хартия.

Въпреки безредието и хаоса обаче, Елин има чувството, че нещо в стаята изглежда малко по-различно.

Сесил я наблюдава.

— Нещо не е наред ли?

— Не знам. Мислиш ли, че някой може да е влизал тук наскоро?

— Съмнявам се. Тази стая не се използва.

— Лори ми каза, че отначало сте смятали да я превърнете в архив на хотела, нещо като музей.

— Да. Лори се залови да я подрежда с архивиста, но после проектът беше оттеглен.

— Защо?

Следва мълчание, докато Сесил мисли какво да отговори.

— Лукас се съмняваше дали идеята ще проработи — казва Сесил. — Накрая реши, че музеят не се вмества и че гостите няма да искат да видят потресаващите детайли на онова, което е ставало тук.

— Какво имаш предвид под потресаващи?

— Някои от методите за лечение на туберкулоза били първобитни, меко казано. Хората мислели, че пациентите идват тук заради чистия въздух, да седят на терасите, да се възползват от слънчевата светлина, но това било само част от лечението.

— Но Лори каза, че лечението е било свързано предимно с околната среда.

— Не цялото — Сесил се усмихва нервно. — Един от методите бил пневмоторакс — колабиране на белите дробове. Правели го, като вкарвали въздух в плевралната кухина, или като завинаги я колабирали чрез премахване на част от гръдния кош. Някои методи били още по-първобитни. В единия използвали дървен чук, за да колабират белодробната тъкан.

— Не знаех — Елин не можа да не си представи зловещия, чудовищен образ.

— Много хора не знаят — тонът на Сесил е премерен. — Процедурата не винаги била успешна. Въпреки лечението, доста хора умрели тук през годините… Лукас мислеше, че някои гости няма да понесат това.

— А ти съгласна ли си с него?

Гласът на Сесил е рязък, измъчен — не онова, което казва, а как го казва. Лукас каза. Лукас мислеше. Всичко се свежда до него. До неговия контрол.

— Да, мисля, че той е прав. На гостите може и да им хареса идеята, че отсядат в стар санаториум и правят снимки за социалните мрежи, но подробностите… какво е ставало тук? — Сесил вдига рамене. — Не съм сигурна.

— И накрая Лукас отхвърли идеята, така ли?

— Да — изражението на Сесил е непроницаемо.

— Изпълнява ли се винаги всичко, което каже той?

Думите се изплъзват от устата й, преди Елин да успее да ги спре. Глупави думи, защото Лукас, разбира се, има правото на вето. Той притежава хотела. Той трябва да взима важните решения.

Сесил я поглежда изпитателно и присвива очи.

— Какво искаш да кажеш?

Елин се проклина наум и решава да я попита направо. Няма време да увърта.

— Неволно ви чух в коридора, когато слизахме от мансардата. Ти се опитваше да убедиш Лукас да каже нещо на някого — Елин се поколебава. Нервите й потрепват, докато се пита дали не я притиска прекалено много. — Лукас не звучеше доволен.

Сесил мълчи. Изминават няколко секунди и после тя казва:

— Ставаше дума за трупа, който беше открит в планината. Трупът на Даниел.

67

— Един приятел на Лукас работи в Университетския център по съдебна медицина в Лозана. Тленните останки на Даниел бяха закарани там. Той каза, че има прилики с другите убийства.

— В начина, по който е бил убит?

Сесил кимва и подритва с крак рогозката. Във въздуха се разхвърчават облачета прах.

Когато прахолякът се разсейва, Елин поглежда надолу и изведнъж я връхлита някаква мимолетна мисъл — само очертания със замъглени краища, — но отлита, преди да я улови.

— Даниел е бил… осакатен — на лицето на Сесил се изписва напрежение. — По-лошо от Адел и Лори, но по подобен начин. Тялото е отчасти запазено от снега, но травмите не са отскоро.

Елин не отговаря. Потънала е в мисли. Има голяма вероятност смъртта на Даниел да е свързана със случилото се с Адел и Лори, но я тревожи едно нещо — това престъпление е извършено преди години, когато Даниел е изчезнал, защо има такъв дълъг период до другото убийство, ако са свързани?

Тя поглежда Сесил в очите.

— Защо Лукас не искаше да ми казвате за това?

— Официалният отговор щеше да бъде, че информацията още не е публично оповестена, но аз ще бъда откровена. Той не разсъждава трезво. Опитва се да го потули, но е невъзможно — гласът й е изтънял от чувство на безсилие. — Нещата отидоха твърде далеч.

— Да го потули? — недоверчиво повтаря Елин.

— Да. Случилото се тук може да е катастрофално за него не само професионално, но и лично. Това място… е повече от работа. Построяването на хотела беше мечтата му от младежките години. Заболяването му, престоите в болница… го мотивираха.

— Проблемът със сърцето?

— Както казах, Лукас претърпя няколко операции, имаше усложнения и дълги периоди на възстановяване. Той нямаше нормално детство. Върнеше ли се в училище, никак не му беше леко.

— Тормозеха ли го?

— Да. Лукас не изглеждаше добре — в тона на Сесил звучи горчивина. — Слаб, кльощав. Половината деца му се подиграваха, а другата половина го съжаляваха.

— Отрази ли му се това?

— Да. Това място… Лукас никога не го е казвал, но мисля, че той искаше да прогони онези зли духове. Проектът беше невъзможен. Всички казваха, че мястото никога не може да бъде съживено — Сесил вдига рамене. — Също като него. Никой не мислеше, че той ще стане такъв, какъвто е сега.

— Да се докаже — отговаря Елин и кима. — И Айзак е същият. Винаги е изпитвал потребност да бъде най-добрият във всичко. Онзи на върха — тя се намръщва. — Този стремеж вероятно се корени в несигурност.

— Мисля, че не са само те двамата. Желанието да се докажеш, да бъдеш нещо — на устните на Сесил заиграва усмивка. — Знаеш ли, някъде четох, че повечето мъже искат да изградят паметник на себе си. Бившият ми съпруг беше такъв. Когато се запозна с новата си съпруга, той се премести в Австралия и си построи къща насред дивата пустош — Сесил се обръща и посочва стаята около себе си. — Това е хотелът, нали? Паметникът на Лукас. Гигантски, красив, от шибано стъкло, паметник за всички онези хора, които му се подиграваха.

Елин не отговаря, стъписана е от силата на чувствата й и от защитата на Лукас. Това преобразява сцената, която видя на стълбището и преобръща изцяло представата й за Лукас. Тя го вижда в съвсем различна светлина. По-благоприятна.

И все пак нещо скърца в начина, по който Сесил говори за него. Същото усещане, което изпитва, когато анализира чувствата си към Айзак — че като защитават братята си, те също така ги оправдават и намират отговори за гадното им поведение, когато вероятно няма такива.

— Мисля, че затова Лукас се въздържа — Сесил оглежда стаята. — Мисълта, че това място може да се провали… Не може да я понесе.

Елин се замисля върху думите й и въпреки че в разсъжденията й има логика, пак са неубедителни. Дори ако Лукас иска да защити хотела, със сигурност първият му инстинкт би трябвало да е да сподели онова, което знае?

Не е само това. Трябва да има и още нещо.

— Но когато говорихме преди, ти каза, че Лукас и Даниел са били близки…

— Да — Сесил се прокашля. — Може би трябва да говориш с него за това.

— Добре — Елин забелязва начина, по който Сесил слага край на разговора, до този момент Сесил беше сговорчива и пряма.

Тук има нещо.

— Но те все още са били добри приятели?

Сесил се колебае и после се изчервява.

— Не — казва тя накрая. — Не бих ги описала като добри приятели. Отношенията им през последните няколко години бяха по-скоро само професионални, отколкото нещо друго. Фирмата на Даниел работи по няколко от хотелите на Лукас.

— Но ти каза, че са били близки.

— Като деца, да, но когато Лукас се разболя… нещата се промениха. Даниел се сближи с баща ни. Той беше талантлив скиор и родителите ни ходеха да го гледат как се състезава. Според мен Лукас чувстваше, че го сравняват с него и че трябва да отговори на очакванията им. И когато пораснаха, се отчуждиха един от друг.

— Но отношенията им трябва да са били достатъчно солидни, за да искат да работят заедно?

— Да, но честно казано, мисля, че и двамата съжаляваха.

— Какво искаш да кажеш?

— Имаше спорове през последните няколко месеца, преди Даниел да изчезне. Натискът и върху двамата беше огромен — възраженията срещу строежа, оплакванията — лицето на Сесил изглежда изнурено. — Два дни преди Даниел да изчезне, с Лукас се скараха.

— За какво?

— Не знам. Лукас не ми разказа подробности.

Елин се замисля върху думите й. Въпреки историята в тях и съпричастността към преживяванията на Лукас като дете, би било глупаво да пренебрегне факта, че той е имал вероятен мотив, колкото и да е незначителен, за убийството не само на Лори, но и на Даниел.

— Е, какво търсиш? — сменя темата Сесил. — Аз…

Някой почуква силно на вратата. И после още веднъж.

Сесил отваря. Навън стои жена на трийсетина години, носи униформа на персонала. Косата й е увита на хлабав кок и върху лицето падат разрошени кичури. Диша тежко.

— Извинявайте — започва тя, говори със силен френски акцент. — Не исках да ви безпокоя, но… — устните й треперят.

— Няма проблем, Сара — Сесил пристъпва към нея и леко докосва рамото й.

Елин я гледа и в стомаха й натежава ужасяващо чувство на безпокойство.

Случило се е нещо.

— Марго… — лицето на Сара е осеяно с червени петна. — Не мога да я намеря.

Всяка преструвка, която я крепи, рухва, и тя се разплаква, гърлено ридание, от което гърдите й се повдигат.

— Мисля, че е изчезнала. Не съм я виждала от снощи.

68

— Изчезнала? — повтаря Сесил и поглежда Елин.

Сара кимва и продължава да плаче.

— Проверих навсякъде. Не мога да я открия — тя кърши ръце. — След онова, което се случи…

Сесил въздиша тежко и излиза в коридора. Движенията й са нервни. Явно полага усилия да се овладее.

— Сара, знам, че е трудно, но моля те, кажи ни какво знаеш.

— Ще се опитам — Сара диша истерично, опитва се да контролира риданията си. — С Марго спим в една стая. Когато се събудих тази сутрин, нея я нямаше. Веднага си помислих, че нещо не е наред, но си казах, че ставам глупава, въобразявам си разни неща и че тя просто е станала рано — Сара млъква и задавено си поема дъх. — Не съм сигурна, но в нейната половина на стаята… изглежда, е имало борба.

— Попита ли други хора дали са я виждали?

— Да, това правих цяла сутрин. Никой не я е виждал. Останахме малко. Ако Марго беше тук, все някой щеше да я види.

— Ами телефонът й? — пита Сесил.

— Няма го и не отговаря.

— Но в коридора пред стаята има служители — гласът на Сесил звучи колебливо, несигурно. — Никой не може да влезе или да излезе, без да го видят.

— Знам — очите на Сара са помръкнали. — Но Марго е изчезнала. Знам го — сега думите й са пронизителни, паникьосани. — Търсих я навсякъде!

Елин стои мълчаливо и я слуша внимателно.

Пак се случи.

Подбран е моментът… толкова скоро след Лори… нещата, изглежда, стават безумни, отчаяни, излизат от контрол.

В стомаха й се свиват кълбета страх. Тя поглежда Сара.

— Трябва да видим стаята ти. Веднага.

* * *

Стаята на Сара е само през три стаи от нейната. Разположението е същото, но има две легла.

— Това е леглото на Марго — Сара посочва леглото, което е по-близо до вратата.

Елин проследява погледа й и двете със Сесил се споглеждат.

Сара е права — има ясни следи от борба. Чаршафите с цвета на слонова кост са усукани в заплетен възел, смъкнати от леглото. На пода е съборена стъклена чаша и около нея е разплискана вода.

Книга, „А Livrе dе Росhе“, „Джобната книга“, е разлистена и скъсана на гръбчето.

Марго, изглежда, е била измъкната от леглото.

— Аз съм виновна — Сара вдига ръка към устните си и чопли сухата кожа по краищата. — Имам проблеми със съня. Взимам хапчета, слагам си маска на очите и тапи в ушите. Ако беше друг, щеше да чуе…

— Не си виновна — казва Елин, докато оглежда стаята и вижда още неща до леглото на Марго — смачкан разделител за книги на половин метър от чаршафа, чанта, паднала настрана. — Все още не знаем какво се е случило.

Сара потърква подпухналите си очи.

— Но това не е вярно — гласът й е обиден и обвинителен. — Онзи, който е убил Адел, държи Марго, нали?

Елин запазва безучастен тон.

— Както казах, не можем да твърдим нищо със сигурност.

Но дори в нейните уши думите прозвучават неубедително.

Гледайки сцената пред себе си, Елин е сигурна какво се е случило.

Убиецът е измъкнал Марго през нощта, преди да отвлече Лори, или малко след това. Така или иначе, нещата не изглеждат добре.

Сара се извръща, раменете й се тресат.

— Сара, знам, че е трудно, но искам да ми разкажеш какво правихте с Марго вчера, преди да си легнете?

Сара си поема дълбоко дъх, за да се успокои, и отговаря:

— Вечеряхме с другите в трапезарията. Поседяхме малко, побъбрихме — тя се усмихва едва-едва. — В момента всички правят само това. Разговарят. Пият. Никой не иска да си ляга.

— И после? — подканя я Елин.

— Качихме се горе и се върнахме в стаята. Гледахме нещо по „Нетфликс“. Марго чете — думите излизат бързо от устата й, все още със силен френски акцент. Елин трябва да слуша внимателно, за да я разбере. — Угасихме лампата към единайсет и половина.

— И когато се събуди, видя това?

Сара кима.

— Не съм пипала нищо. Облякох се веднага, слязох долу и започнах да я търся.

— И кога беше това?

— Наближаваше десет. Успах се.

Елин пресмята шум. Десет. Това означава, че е възможно Марго да е била отвлечена след случката с Лори в мансардата. Малко вероятно е, като се има предвид факта, че по онова време имаше повече хора наоколо, но не е невъзможно.

По-вероятно е обаче Марго да е била отвлечена през нощта; но нещо в тази теория не се връзва — пред вратите цяла нощ имаше служител от персонала, който играеше ролята на охрана.

Как се е промъкнал убиецът покрай него?

Елин отваря вратата и тръгва по коридора към него. Той е млад. Лицето му все още е закръглено по момчешки и на носа и бузите има младежки пъпки.

— Наред ли е всичко? — пита служителят, но неведението, което е загатнато във въпроса му, противоречи на нервния поглед към стаята на Сара.

Той знае какво става. Знае и е уплашен.

— През цялата нощ ли беше тук?

— По-голямата част — младият мъж навлажнява с език устните си. — Дойдох малко след единайсет. Никой не мина по този коридор, докато бях тук — той посочва плоското сребристо шише до него. — Това нещо е като ракетно гориво.

— Сигурен ли си? Не чу ли нищо?

— Не. Само гостите и служителите, които се връщаха в стаите си.

Елин стиска пръсти. Мисли, Елин, мисли. Как може нападателят да е влязъл в стаята, без да го види никой?

Тя му благодари, връща се в стаята на Сара и отново оглежда пространството.

Пропускам ли нещо?

Погледът й се спира на френските прозорци.

Елин внимателно пристъпва към тях. Спира пред прозорците и се навежда. Оглежда пода.

Пулсът й се ускорява. Тя вижда блед, размазан отпечатък от стъпка. Мокрият отпечатък на подметка е изсъхнал и е оставил следа.

Елин се изправя и оглежда рамката. По дървото има малки резки. Френският прозорец е бил разбит.

Тя изпитва отчаяние. Мерките, които взеха, за да пазят хората, са улеснили убиеца. Всички бяха преместени на по-ниските етажи и за него е било по-лесно да се качи нагоре и да избяга.

— Откри ли нещо? — пита Сесил от другия край на стаята.

Елин кима рязко.

— Мисля, че похитителят е влязъл през френските прозорци.

Тя ги отваря и в стаята нахлува смразяващ въздух. С него идва пронизителното свистене на вятъра и леден порив на сняг.

Навън всичко е бяло. Дърветата в далечината са покрити със сняг.

Елин оглежда терасата и веднага забелязва, че снегът е утъпкан и разровен в неравен пласт. Въпреки че отгоре е навалял нов сняг и е започнал да запълва някои от вдлъбнатините, Елин вижда ясни следи.

Трудно е да се разбере какво е. Не са отпечатъци от стъпки, а нещо по-голямо и по-широко.

Тя анализира неясните очертания и оглежда формата.

Следите започват да се изясняват.

Това е отпечатъкът на нещо голямо и тежко — отпечатък на тяло.

Марго е била влачена.

Елин обработва наум информацията. Щом Марго е била извлечена от стаята, това означава, че е била упоена.

Пронизва я прозрение — нямат много време.

Ако искат да намерят Марго, трябва да действат бързо. Въз основа на последните две убийства и потенциалната ескалация убиецът вероятно ще действа бързо. Безмилостно.

Тя си поема дълбоко дъх и отново се обръща към Сесил и Сара. Още преди Елин да заговори, Сара поклаща глава и от гърлото й се изтръгва задавен звук.

— Мислиш, че са я отвлекли, нали? — Сара закрива с ръце лицето си. — Човекът, който… — ридания разтърсват гърдите и раменете й.

Сесил я прегръща.

— Виж, хайде да слезем в салона и да поседим малко там. Ти си в шок — тя поглежда Елин и оформя беззвучно с устни: „Това добре ли е?“

Елин отново стрелва поглед към снега навън и странната следа от утъпкан сняг.

Щом е излязъл, следите няма да спрат дотам.

Тревожи я мисълта, че е твърде очевидно.

Убиецът сигурно не е толкова глупав, че да остави следа.

Освен ако не е имал друг избор.

Вероятно се е наложило да импровизира както в мансардата. Може би е възнамерявал да измъкне Марго през коридора, но нещо се е объркало.

Другото обяснение, което е по-вероятно, е, че убиецът става небрежен. Така или иначе, това е улика. Нещо, което може да ги насочи към Марго.

69

Отнема й по-дълго време, отколкото си мисли, докато се върне в стаята и облече якето. Пръстите й се суетят с електронния ключ и ципа, докато в главата й се въртят въпроси.

Добра ли е идеята? Сама ли да излезе? Дали първо да не говори с Бернд?

Елин веднага отхвърля мисълта. Разговорът с Бернд не само ще прахоса ценно време, но и има риск той да й забрани да търси Марго. Ако не се свърже с него, не може да бъде обвинена, че не се е подчинила на инструкциите му.

Тя взима гумени ръкавици и няколко от найлоновите пликчета, които й даде Лукас, отваря френските прозорци и излиза на терасата.

Светът навън я сграбчва. Ботушите й затъват в дебелия мек сняг и вятърът увива косата й около лицето.

Елин я прибира зад ушите си и оглежда стъклените перила пред нея.

Може ли да ги прескочи?

Не са особено високи, но няма да е лесно.

Тя вдига крак и се опитва да прехвърли преградата, но се закачва и единият й крак увисва навън, а другият остава назад.

Елин опитва отново. Този път успява, но повдигането й е коствало усилие, силата на двете й ръце и бедрата.

Как похитителят е прехвърлил Марго над перилата? Упоена, тя сигурно е била доста тежка.

Елин стъпва от другата страна и изпуска затаения си дъх. Стигнала е до едно заключение, колкото и да е малко — убиецът е силен, мисли си тя, докато гледа как дъхът й излиза на бели облачета, които вятърът разпръсква. Силен е, щом може да вдигне и да пренесе някого толкова бързо и лесно.

Снеговалежът е направо клаустрофобичен. Задушаващ.

Елин не вижда на повече от няколко метра. В белотата не се вижда нищо освен очертанията на заскрежените дървета и геометричните форми на табелата на „Лю Соме“.

Прогнозата за времето се оказа вярна — бурята се усилва.

Елин се стяга и пристъпва напред, но после спира, когато чува глух тътен.

Последван е от силен гръм, който отеква във въздуха.

Разнася се бучене и внезапно повява арктически вятър.

Елин си спомня какво й каза Уил. Лавина.

Тя е чела, че чуваш лавината, преди да я видиш. Докато се свличат надолу по планината, снегът и ледът упражняват огромен натиск, сгъстяват въздуха и го карат да свисти ужасяващо.

И сега Елин го чува — оглушителен, пронизителен звук, който я поразява.

Тя потиска паниката си и хуква към хотела, връщайки се по стъпките си, но решението й е безполезно. Елин няма представа дали се е отправила към пътя на лавината, или го е оставила зад гърба си.

След няколко секунди разбира, че е направила правилния избор.

Лавината току-що я пропусна. Елин все още стои на крака.

Но е погълната от бял облак сняг, разпръснат във въздуха поради силата на падането на лавината.

Мънички, блещукащи частици обсипват лицето й. Горчиви са и парят.

Елин примигва и избърсва снега, но не вижда нищо, само още сняг.

Отнема й няколко минути, докато разбере точно къде е паднала лавината.

Сърцето й блъска лудешки в гърдите. Тя чака ужасена следващия злокобен звук, следващия тътен, който може да се разнесе още по-близо.

Но не чува нищо. Вижда само облака от сняг, блещукащите частици, които все още летят във въздуха. Елин диша бавно и дълбоко, но е напрегната. В крайниците й все още приижда адреналин.

След няколко минути снегът се разпръсва и сляга и въздухът леко се изчиства. Елин отново си поема дълбоко дъх и се опитва да разбере откъде е минала лавината. Сега вижда, че е вдясно от нея, на стотина метра, по посока на пътя.

Гладкото, недокоснато пространство сняг, което виждаше през последните няколко дни, е изчезнало. На негово място са изникнали грамадни буци сняг, натрупани една върху друга на три метра височина.

Въпреки разстоянието, Елин вижда какво е повлякла лавината, докато с гръм и трясък се е спускала надолу по планината — камъни и дървета. Изпод снега стърчат цели стволове.

Тя вдига глава и вижда пътя на разрухата. По планината сякаш е минало великанско гребло, което е помело всичко по пътя си. Трудно е да повярва, че природата може да прояви такова насилие.

Елин се обръща, поглежда напред и се пита дали снегът от лавината е покрил дирята, която може би е оставил убиецът.

Обмисля възможностите си. Най-разумно е да се върне, но ще изгуби шанса, колкото и да е малък, да проследи следата, особено след като прогнозата е за още сняг, който със сигурност ще затрупа всички дири.

Нещо повече, Елин знае, че заради новата лавина шансът полицията да стигне до тях скоро, става още по-малък. Това означава, че още по-важно е тя да поеме контрол върху ситуацията.

Елин изведнъж решава, че трябва да продължи. Трябва да се опита да открие Марго.

Тръгва. Поривите на вятъра разпръсват задържалия се във въздуха сняг.

Елин вдига шала си, закрива устата и носа и поема наляво, към стаята на Сара и Марго. Старае се да се движи няколко метра встрани, така че когато стигне до следата от влачене, да не я утъпче.

Трудно се върви и тя се задъхва. Снегът е толкова дълбок, че стига до коленете й, но Елин продължава да върви, докато започва да се движи успоредно на терасата пред стаята на Марго.

Спира и издишва тежко — голям бял облак. Олеква й. Наветият от лавината сняг е запълнил някои вдлъбнатини, но покрай терасата все още има ясни следи в по-широка и по-гладка площ с утъпкан сняг. Елин може да ги проследи.

Тя поглежда надолу и осъзнава, че теорията й е правилна. Следите все още изглеждат като от влачене. Елин прави няколко снимки и тръгва по тях. Погледът й е прикован в снега. Доколкото вижда, няма кръв нито влакна или късчета от нещо. Следите водят към предната страна на хотела.

Равномерни са и потвърждават предположението й — онзи, който е влачил Марго, е силен. Достатъчно силен, за да я влачи с плавно движение.

Дирята завива покрай хотела, продължава още десет-петнайсет метра и после изведнъж свършва пред входа.

Елин проверява дали следата не води в друга посока, отстъпва назад и обикаля няколко метра около входа, но няма нищо. Снегът е дебел и непокътнат.

Остава й само едно заключение — убиецът е завлякъл Марго в хотела. Няма друго обяснение.

Елин се отправя към входа и вратите се плъзгат и се отварят автоматично, улавяйки присъствието й. Погледът й се насочва към пода на фоайето.

Твърде късно.

Няма следи от засъхнали отпечатъци от стъпки, каквито имаше в стаята. Излъсканият под блести. Почистен е.

Това я кара да се усмихне. Въпреки всичко, което се случи, някой от персонала е получил указания да почисти пода. Ритуал, рутина, дълбоко вкоренена. Работа, както обикновено.

Тогава къде може да е отишъл убиецът?

Претърсиха хотела, когато изчезна Лори. Никъде няма изолирани, достатъчно уединени места, където да се крие, още по-малко, където да държи жертвите.

Елин чувства, че сърцето й блъска като чук в гърдите. Болезнено съзнава тежестта, която тегне върху плещите й. Трябва да разбере какво става. Времето лети.

Ако е права и импулсите на убиеца ескалират, тя разполага не с часове, а с минути.

Какви да бъдат следващите стъпки?

Може да претърсят хотела от горе до долу, но няма гаранция, че ще открият Марго.

И тогава се сеща — нещо глупаво и очевидно.

Телефонът на Марго.

Сара потвърди, че телефонът го няма. От това може да се направи едно предпазливо заключение — телефонът може да е у Марго. Ако е така, има вероятност да проследят движенията й.

Елин се обръща и се приготвя да влезе в хотела, когато забелязва нещо на единия от прозорците на първия етаж — движение зад стъклото.

Там стои някой и гледа надолу. Лицето е почти допряно до стъклото.

Елин се премества и намира по-добър ъгъл, където светлината не се отразява толкова силно.

Сега вижда ясно фигурата — тъмен пуловер, разрошена руса коса.

Лукас.

Той я наблюдава с втренчен поглед, без да помръдва.

70

— Телефонът на Марго? — Сара прибира зад ухото си кичур паднала коса. — Мислиш, че е в нея?

Елин се обляга назад на стола си.

— Възможно е. Ако е у нея, може да има начин да го проследим.

Тя знае, че има приложение, наречено „Намери моя айфон“. Дори ако телефонът е изключен, или батерията му е изтощена, ще покаже последното местонахождение, където е имал сигнал.

Елин оглежда хотелския салон. Група служители седят през няколко маси от тях. Разговарят помежду си, но тя усеща погледите им върху себе си и дори незададените въпроси.

Сесил я поглежда, изражението й е неразгадаемо.

— Ами ако убиецът се е отървал от него?

— Тогава сме прецакани — усмихва се насила Елин. — Но така или иначе, трябва да опитаме.

Тя се премества на стола. Кракът й удря масата и кафето й се разлива. Течността потича по светлото дърво и започва да капе върху пода. По дяволите…

Сесил скача и отива до бара. Донася кърпа и я разстила върху разлятото кафе. Сяда и се вглежда изпитателно в Елин.

— Наред ли е всичко?

— С мен ли? — Елин се намръщва. — Добре съм. Беше шок, но лавината не беше толкова близо. Мисля, че мина горе-долу по пътя на предишната.

Сесил се суети несръчно с кърпата в ръцете й.

— Знам, но след като отидохме в стаята със Сара, не разбрах, че ще излезеш навън в тези условия и ще започнеш да…

Елин застава нащрек.

— Да, наясно съм, че беше рисковано, но се налага — усеща, че по лицето й плъзва позната топлина. — Исках да огледам навън, да изследвам мястото.

Гласът й е по-силен и по-пронизителен, отколкото възнамеряваше.

Сара прехапва устни и отмества поглед встрани.

— Аз… — Сесил се поколебава. Продължава да бърше петното, но течността отдавна е попила. — Не знам дали трябваше да го правиш — лицето й потрепва нервно.

Елин я поглежда несигурно.

Изпитва неловкото чувство, че пропуска нещо — пласт на разговора, който е съществено важен.

Но преди Елин да отговори, Сесил рязко се изправя и отнася мократа кърпа на бара.

Елин решава да не обръща внимание на чувството си и се обръща към Сара.

— Знаеш ли регистрацията в „айКлауд“ на Марго?

— Не, но може би ще я намеря. Сигурна съм, че тя е записала паролите в дневника си.

— Тогава не я е много грижа за сигурността?

— Не — Сара се усмихва вяло. — Шегувахме се за това онзи ден. Хакнаха профила й в „Епъл“ и трябваше да смени паролата, но новата беше толкова трудна за запомняне, че я записа.

— Знаеш ли къде е дневникът й?

— Чий дневник? — пита Сесил, която се връща и сяда до тях. Сара се колебае. Поглежда Елин и между тях преминава искра на разбирателство.

— На Марго — отчетливо казва тя. — Тя го държи в чантата си. Ще ви го покажа.

* * *

— Чувствам се странно — Сара слага чантата на Марго на леглото и започва да рови в нея. — Все едно нахлувам в личното й пространство.

— Знам — тихо казва Елин, — но трябва да направим всичко възможно, за да я намерим.

Тя гледа как Сара изважда съдържанието на чантата — портмоне, шноли, пълна до половината бутилка вода, дъвка. Най-накрая се появява тетрадка с кожени корици.

— Това е дневникът й.

Сара прелиства страниците и спира близо до началото.

— Ето — посочва най-отгоре на листа. — Мисля, че това е паролата.

Елин взима телефона си и намира функцията „айКлауд намери айфона ми“.

— Знаеш ли имейла й?

— Един момент — Сара бързо търси в телефона си. — Мар — Масен@hоtmail.соm.

— И паролата е… — Елин я прочита от тетрадката, като в същото време я въвежда във втория правоъгълник в средата на екрана.

На синия начален екран се появяват бледи очертания на компас, който на свой ред се превръща в бяла координатна мрежа. Координатната мрежа се видоизменя в карта, която показва имена на пътища и ориентири. След няколко секунди се появява зелена точка.

Попаднаха на нещо.

Елин чувства, че сърцето й ускорява ритъм, и бързо се съсредоточава. Доближава пръст до зелената точка и я натиска.

Изписва се текст: айфонът на Марго. А отдолу: преди 40 минути.

— Откри ли местонахождението на телефона й?

— Да.

Сара се вглежда в екрана.

— Тук някъде е, нали? Някъде в хотела.

71

— Можеш ли да определиш къде точно?

Елин присвива очи, разглежда картата на телефона и се опитва да се ориентира в разположението на помещенията в хотела.

— Да — Сесил посочва средата на екрана. — Детайлите на нивото на стаите не се виждат, но районът е близо до спа центъра, помещението с генераторите.

Елин трепва от вълнение. Напредък.

— Трябва ли ми специален пропуск за достъп?

— Не. Онзи, който ти дадох, е за навсякъде — в гласа на Сесил се долавя лека нервност.

Елин разбира, че тя иска да каже още нещо и размишлява дали трябва да го изрече.

— Сигурна ли си, че искаш да отидеш сега? — пита накрая Сесил.

На лицето й за момент се изписва някакво чувство, но Елин не може да го определи.

— Да.

Елин я поглежда разочаровано. Защо няма желание да бърза?

Сесил прехапва устни.

— Имаш ли нещо против да се обадя на Лукас и да поговорим за това?

Елин повдига рамене, чувства се напрегната. Знае, че не прикрива много добре раздразнението си, но никога не я е бивало в дипломацията. Винаги е позволявала нещата да й се отразят и да я измъчват, и ги е приемала толкова навътре, че се отпечатват на лицето й.

Изразява чувствата.

Сесил говори бързо на френски по телефона си. След няколко минути се обръща и пъха телефона в джоба си. Изражението й е разтревожено.

— Лукас е на мнение, че не трябва да ходиш сама — устните й са стиснати. — Да се поставяш в уязвимо положение.

— Какво искаш да кажеш? — неуверено пита Елин.

— Той мисли, че е твърде рисковано — Сесил говори така, сякаш обяснява на глупак. — Аз… — тя млъква и се изчервява. — Виж, трудно ми е да го кажа, но съм съгласна с него. Ти помагаш изключително много, но след случилото се с Лори състоянието ти вероятно ти пречи да разсъждаваш трезво и да предприемеш нещо сега. Мисля, че трябва да изчакаме полицията.

— Полицията? — недоверчиво пита Елин. — Но ние знаем, че те няма да дойдат, поне няма да е скоро.

Тя свива ръка и стиска пръсти толкова силно, че чувства как ноктите й се впиват в дланта. Предупреждава се наум: Не губи контрол. Не казвай нещо, за което ще съжаляваш.

— Обади ли се на Бернд? Каза ли му за Марго?

Елин поклаща глава.

— Още не.

Сесил я поглежда. Погледът й е втренчен, безизразен. Съдържа някакъв скрит емоционален заряд.

— Съжалявам — тя вдига ръце с дланите напред в знак на извинение. — Ще бъда откровена. Не исках точно аз да го казвам, но Лукас… Той е разбрал за работата ти.

— Работата ми? — устата на Елин пресъхва.

Сесил кимва.

— Лукас откри, че ти си в продължителен отпуск. Чувства се неудобно да продължиш с разследването в дадените обстоятелства. Ти не спомена за това. Ако ни беше казала, обяснила…

— Но това не влияе на способността ми да ви помогна — сърцето на Елин блъска силно в гърдите, тежки, сразяващи удари.

Разбрали са за мен. Уличена съм като измамница.

— Съжалявам — повтаря Сесил и свежда поглед. — Лукас решава — в тона й прозвучава мрачна окончателност.

Елин навежда глава и се опитва да овладее гнева си. В главата й започват да нахлуват познати съмнения и да се борят за място.

Прави ли са Лукас и Сесил? Замъглена ли е преценката и?

Тя става и бута назад стола си.

— Връщам се в стаята си.

Елин тръгва и внимателно се съсредоточава върху всяка стъпка, сякаш нарушаването на ритъма ще разбие хладнокръвието й и ще я принуди да се върне в стаята, изпълнена с гневни самообвинения.

72

Елин се опитва да затръшне вратата на стаята след себе си, но това не постига желания драматичен ефект. Меко затварящият се механизъм заключва вратата на половин метър от рамката и после се плъзга обратно на мястото си.

— Успокой се — измърморва Уил. — Кажи ми точно какво каза Сесил.

Елин крачи към прозореца и после обратно.

— Не мислела, че трябва да продължавам да търся Марто. Че състоянието ми в момента ми пречело да разсъждавам трезво — тя се запъва, докато говори и лицето й пламва при спомена за думите на Сесил. — Разбрали са, че съм в отпуск, Уил.

Той хваща ръката й.

— Може би са прави — бавно и внимателно отговаря Уил. — Може би наистина е по-добре да изчакаме полицията.

— Полицията — повтаря Елин, опитвайки се да запази спокойствие. — Падна още една лавина. Те няма да стигнат скоро до нас, освен ако вятърът не утихне и не изпратят хеликоптер.

— Какво каза Бернд?

— Не съм се обаждала — Елин не го поглежда в очите. — Той вероятно няма да одобри да тръгна да търся Марго, не и без подкрепления, и не знам дали Лукас е говорил с него — тя се поколебава. — При всички случаи, няма да седя със скръстени ръце и да ги чакам да дойдат. Убиецът може да нарани Марго дотогава и е рисковано. Той може да види, че полицията пристига. Ще изгубим елемента на изненада.

— Права си — Уил пощипва носа си и побутва нагоре очилата си. — Все си мисля за случилото се в мансардата. И разминаването ти на косъм с лавината — гласът му потреперва. — Ако с теб се случи нещо…

— Всичко ще бъде наред. Ще внимавам — Елин го притегля към себе си. — Уил, нямаше да го правя, ако не мислех, че е правилно. Положението излезе извън всичко, което съм си представяла. Няма да поемам излишни рискове.

— Добре — рязко казва той и тя го поглежда изненадано. — Потърси я, но каквото и да планираш, няма да тръгнеш сама. Не си се спряла от сутринта. Уморена си, не си яла нищо.

Елин се отдръпва смаяна. Съмнява ли се в нея Уил? Като Сесил и Лукас?

— Уил, обучена съм за подобни ситуации. Случилото се преди беше различно. Не го очаквах и преценката ми беше изкривена заради приятелството ми с Лори, но сега съм в нападателна позиция. Знам какви предпазни мерки да взема.

— Елин, не искам да ходиш сама.

Тя не казва нищо няколко секунди. Когато заговаря, гласът й е колеблив.

— Казваш, че искаш да дойдеш с мен?

— Няма да тръгнеш без мен. Не и този път.

Елин се усмихва насила, но я обзема ужасяваща тревожност. Тя усеща, че са близо до развръзката и че напрежението ескалира.

73

— Виждаш ли нещо? — тихо пита Уил.

Стъпките им отекват по мраморния под.

— Засега нищо.

Елин влиза по-навътре в рецепцията и спа центъра, но няма следи някой да е тук. Нищо не е преместено, всичко е на мястото си. Дори списанията под масата са подредени в идеална равна купчина.

Тя се навежда и оглежда бюрото на рецепцията, но се виждат клавиатурата на компютъра, мониторът с плосък екран и едно високо растение в бяла ваза вляво.

Въздухът е изпълнен със същата смесица от аромати като първия път, когато Елин дойде тук — мента и евкалипт, примесени с миризмата на белина от почистващи препарати.

В съзнанието й оживява спомен — когато Лори им показваше спа центъра. Елин примигва и преглъща сълзите си, докато си представя лицето и усмивката й. Това я зарежда с нова целеустременост. Правя го и заради Марго, и заради Лори.

— Хайде да проверим съблекалните — Уил минава покрай нея, изглежда неспокоен и непрекъснато се оглежда.

Тук е районът, който засече локаторът на айфона — някъде към басейна и помещението с генераторите. Но когато минават през вратите, и съблекалните изглеждат безлюдни. Белите плочки са лъснати и блестят. Вратите на кабинките са затворени.

Това не ги спира да проверят. Започват отляво и систематично претърсват всяка кабинка. Вътре няма нищо, нито хора, нито следа от безредие.

— Басейнът? — Елин се опитва да вложи ентусиазъм в гласа си, но изпитва съмнение, че ще открият нещо.

Много вероятно е убиецът да е захвърлил телефона някъде наблизо. Мястото, което намериха на тракера, може да не означава нищо.

Уил тръгва пред Елин, обикаляйки по ръба на басейна.

— Нищо — той шумно въздиша.

Прав е. Водата е спокойна, изпъстрена с блещукаща светлина. Подът е сух, няма влажни отпечатъци от стъпки или пръски вода. Остана да проверят само едно място в този район — стаята за поддръжка.

Елин се отправя обратно към съблекалнята. Уил върви след нея. От камерата за наблюдение тя знае, че вратата за достъп е на отсрещната стена — вратата, която сигурно е използвала Лори, за да влезе в съблекалнята и да наблюдава Елин.

Намират я лесно — бяла метална врата в средата на отсрещната стена. Елин доближава пропуска до електронното устройство на вратата, тя изщраква и се отваря.

Елин влиза вътре и остава поразена от невъзможната плетеница от метални артерии, които минават по тавана, и обемистите машини и тръби по пода. Пространството е по-голямо, отколкото си е представяла. Същински лабиринт. Вероятно се простира по цялата дължина на съблекалнята и басейна.

Чува се постоянно глухо бръмчене, зловещо механично сърцебиене, подсилено от химичната индустриална миризма.

Елин поглежда Уил.

— Няма да се разделяме. Ще отида…

Но тя не успява да довърши изречението си.

Изведнъж всичко потъва в непрогледен мрак.

Елин се добира до вратата и електрическия ключ до нея. Натиска силно и го усеща как се огъва под пръстите й, но не се случва нищо. Осветлението не се включва.

Обзема я ужасяващ, мъчителен страх.

Тя се обръща дезориентирана. В главата й зазвучава аларма.

— Телефонът ти — подканва я Уил. — Използвай фенерчето.

Елин рови в джоба си и изважда телефона. Отваря екрана, плъзгайки пръст нагоре, за да намери функцията фенерче.

Фенерчето се запалва, но светлината е слаба, едва осветява ръката й.

Уил я дръпва назад.

— Елин, не можем да го направим. Не виждам нищо — гласът му е напрегнат. — Някой нарочно угаси осветлението. Тази работа не ми харесва.

Тя доближава фенерчето до лицето му. Тънкият лъч осветява сенките под очите му и лъскавия слой пот по челото му.

Не трябваше да го водя тук. Той изпада в паника.

— Върни се. Аз ще продължа да търся — казва Елин и после прошепва: — Ако някой го е направил нарочно, това означава, че сме близо до целта.

Мускулите на врата му видимо се изопват.

— Няма да се върна без теб.

Те се промъкват напред. Стъпват леко и внимателно, следвайки линията на стената, но е трудно да се движат покрай огромните машини. Трябва постоянно да са нащрек и да сменят посоката.

Всяка машина издава различен звук. Някои бълбукат, други бучат, а трети са като летящи насекоми и бръмчат като лудешки размахани крила.

Няколко крачки по-нататък пространството се разширява, но не много. Елин забелязва няколко тесни коридора, които се вият между машините.

Тя вдига телефона и движи ръка в кръг. Светлината озарява металните заграждения около машините.

Нищо.

Елин се приготвя да тръгне отново, когато някъде пред нея се разнася шум. Звукът я стряска и тя изпуска телефона.

Елин се навежда, търси пипнешком и го намира. Непокътнат е. Фенерчето още работи.

Тя се завърта и се приготвя да каже нещо на Уил, когато чува друг звук — тихо стържене.

Елин обръща телефона така, че лъчът да е пред нея. На слабата светлина тя вижда очертания на пода — фигура.

Елин насочва лъча и затаява дъх.

Марго.

Лежи на пода, свита на кълбо. Краката й са прибрани до тялото. Главата й е обърната настрана и Елин не вижда лицето й.

Няма друг звук или движение, но въпреки това Елин продължава да движи в кръг фенерчето и изминава няколко метра покрай Марго, за да види дали в сенките по-нататък не се крие някой.

Няма никой.

Елин облекчено издиша затаения си дъх.

Възможно е това да е само място за задържане. Ако е така, има вероятност да измъкнат Марго, преди да се върне убиецът.

Елин бързо прекосява разстоянието между тях, като държи светлината, насочена към Марго. От толкова близо вижда, че китките и глезените й са завързани. Между устните й е стегнато опънато парче груб плат.

Уил стои назад в сенките и се оглежда.

Елин оставя на пода телефона със светлината нагоре и прикляква до Марго, за да види лицето й.

— Марго, аз съм, Елин.

Марго я поглежда. Очите й са празни, безучастни. Лицето й е изцапано — неравни черни ивици по челото и бузите.

— Марго, сега всичко е наред. Ще те измъкнем оттук.

Марго обаче не реагира. Няма знак, че я е чула. Само продължава да гледа втренчено с празни, безучастни очи.

Тя е в шок. Или е упоена.

Елин взима телефона, насочва го към краката на Марго и оглежда възлите около глезените й.

— Сега ще ги развържа и ще те качим горе.

Но изведнъж Марго рита Елин в коленете, движение, което е невъзможно, при положение че Марго е завързана.

Краката на Елин се подкосяват.

Тя не може да се задържи и се стоварва тежко на пода. През бедрата, хълбоците и прешлените й преминава ударна вълна. Телефонът й пада с трясък на земята и пластмасата се напуква, но фенерчето продължава да работи и озарява със слаба светлина пространството между тях.

Елин извиква и се опитва да погледне нагоре, но острата болка в долната половина на тялото замайва главата й и замъглява зрението й.

Зрението й най-после се прояснява и тя се стряска, когато вижда, че Марго стои над нея. Тялото й е изопнато и заело позиция. Въжетата висят развързани на китките и глезените й.

За момент Елин не може да проумее какво става.

За някой друг ли я помисли Марго? За нападателя?

И после прозрението я осенява с болезнена яснота.

74

Елин се изправя на крака и паникьосано отстъпва няколко крачки назад.

Отново е сгрешила. Всичките й теории и идеи за Лукас и Айзак са погрешни.

Очите й се отместват към въжетата, които висят свободно около китките и глезените на Марго. Тя не е била завързана здраво. Възлите са били хлабави, за да се освободи.

Всичко това е… постановка.

— Ти, ти си го направила.

Елин едва изрича думите. Главата й тежи като олово, объркана и смутена.

Марго не отговаря, само гледа Елин. Очите й са безизразни, неразгадаеми.

В гърдите на Елин се надига страх. Няма следа от непохватната несигурна жена, с която Елин се запозна преди няколко дни — прегърбена, засрамена от тялото си. Сега Марго е изправена в целия си ръст, повече от метър и осемдесет. Силата и мускулатурата й се виждат ясно.

Възможно е, нали? Тя може да го е направила. Отвлякла е хора. Убила ги е.

Марго протяга ръка, взима телефона и го насочва към лицето на Елин. Светлината я заслепява и зашеметява.

Къде е Уил?

Елин се опитва да примига, за да притъпи яркия лъч.

— Да — най-после отговаря Марго. — Аз бях.

Гласът й е студен и безчувствен, лишен от всякаква топлина.

— Никой не те е отвличал, нали? Това беше капан, както и съобщението от Лори. Ти си планирала всичко.

Мислите на Елин се връщат назад и се завъртат около събитията през последните няколко дни, опитвайки се да намерят връзката.

Имаше ли нещо вярно от онова, което й каза Марго?

Отношенията между Айзак и Лори? Кавгата между Лори и Лукас? Елин беше толкова лековерна. Погълна лъжите на Марго, без да си зададе въпроси.

Марго разчита правилно колебанието й и на устните й заиграва лека, студена усмивка.

— Не се тревожи. Ти направи същите грешки, които би направил всеки — човешки грешки. Егото винаги печели. Всеки притежава тази слабост — желанието да знае най-много, да бъде героят, онзи, който ще спаси света. Затова си избрала тази професия.

Въпреки шока и страха, Елин чувства прилив на гняв.

Как се осмелява Марго да я съди? Да й говори така, сякаш я познава?

Марго пристъпва още една крачка към нея.

За пръв път Елин вижда нож в ръката й. Острието проблясва на светлината на фенерчето. Тя чувства, че по гърба й избива пот и между лопатките й бавно се стича тънка струйка.

Мислите й трескаво препускат в главата. Къде е Уил? Какво прави?

— Не разбирам — Елин се опитва да печели време. — За какво е всичко това?

— Истината — гласът на Марго е като на робот. — Това място е отровно. Не трябваше да го отварят отново.

Тя пак пристъпва крачка напред и вече е само на няколко сантиметра от Елин.

— Съжалявам. Ти не трябваше да си замесвана.

Елин се сковава. Прагматичността на Марго е смразяваща дори в състоянието й на повишена емоционалност. Тя е студена, механична. Елин е пречка, която трябва да бъде премахната.

— Марго, не е необходимо да става така. Не е нужно да нараняваш мен или някой друг. Можем да сложим край, сега и тук.

Но Марго сякаш не я чува. С едно-единствено плавно движение тя вдига високо ръката, в която държи ножа. Лицето й е безизразно. Марго е като автомат, нищо не може да я спре.

Елин се дръпва назад. Дишането й е повърхностно. Главата й започва да се върти.

— Моля те, Марго, недей…

Марго се хвърля към нея. Движението е рязко и решително. Острието разсипа въздуха.

Елин се извива настрана и ножът минава на сантиметри от лицето й.

Неуспехът не отказва Марго. Тя се хвърля напред и с лекота преодолява разстоянието, което се е отворило между тях.

И в същия момент Уил пристъпва към действие — неясно, размазано движение.

Той скача към Марго и я блъска настрана. Телефонът рикошира от ръката й и изтраква на пода.

Този път помещението потъва в пълен мрак.

Настъпва тишина и после Елин чува силен удар, глухо тупване на нещо, което пада на пода.

Уил и Марго се боричкат — движение, сумтене, пъшкане, звук от разкъсване на плат. Тихо изохкване. Още едно, по-леко тупване. Нещо се плъзга по пода.

Само след няколко секунди се разнася друг звук — тежки стъпки в мрака и затруднено дишане.

Сърцето на Елин подскача и в стомаха й плъзва страх.

Тя веднага разбира, че стъпките не са на Уил.

Уил не би избягал. Уил не би я изоставил.

Всичко, което я крепи до този момент, се разпада. Изведнъж я завладява ужас.

— Уил! — гласът й е пронизителен и несдържан. — Чуваш ли ме?

Той не отговаря.

Елин веднага се досеща, че това не е защото Уил не иска да отговори.

Не може. Той не може да отговори. В главата й се завърта само една мисъл — Уил не може да отговори.

Марго беше права — Елин искаше да реши този случай, да укрепи егото си, и докато го правеше, изложи на опасност Уил.

Тя се изправя на колене и плъзга ръце по пода, търсейки телефона. Секундите се удължават и се превръщат в минути.

Най-после пръстите й откриват телефона и се увиват около него.

Работи ли все още фенерчето?

Елин включва екрана и натиска иконата на фенерчето, което светва. Тя веднага вижда Уил, който е само на метър и нещо пред нея. Лежи на една страна и е притиснал с ръце стомаха си. Около него се разстила нещо тъмно, сянка…

Но не е сянка.

В гърдите на Елин се отваря бездна. Кръв.

Тя запълзява към Уил и после спира. Ами ако Марго все още е тук и се крие в мрака?

Тя осветява наоколо с фенерчето.

Марго я няма.

С натежали крайници Елин се промъква още няколко сантиметра и спира до Уил.

— Уил — езикът й е надебелял в устата. — Тук съм.

Тя слага фенерчето на пода до него. Вижда раната — тясно дълбоко разрязване на няколко сантиметра под пъпа.

Елин притиска треперещата си ръка върху раната и се опитва да спре потока кръв.

— Всичко ще бъде наред, Уил. Ще се оправиш.

75

Елин не може да сравни бледата фигура с Уил, когото познава. Няма искра, нищо от обичайната му страст към живота и едва сдържаната енергия, която постоянно заплашва да се освободи. Тя не е сигурна дали въображението й не й играе номера, но дишането му звучи накъсано и неравномерно.

Елин бавно пристъпва към него, протяга ръка и я слага върху неговата. Ръката му не помръдва. Уил не реагира на допира на пръстите й. Дъхът й секва, докато го гледа.

Главата му е обърната наляво и тъмнорусата му коса е разпиляна на възглавницата. Лицето му е изгубило цвета си и познатите бръчици са изгладени и отпуснати, има лилаво охлузване и множество малки контузии.

Високо над кръста му е дръпнато одеяло, което закрива раната. Дълбока е, но ножът не е засегнал главни органи и артерии.

Когато качиха Уил в стаята, Сара, обучена медицинска сестра, се погрижи за него старателно и вещо. Почисти раната, превърза я и му даде болкоуспокояващи, които взеха от стаята на ски патрула, но Уил се нуждае от истинско лечение — антибиотици и наблюдение на състоянието, — при това скоро.

Елин се вцепенява. Дишането му отново се променя — става тежко и хриптящо, — последвано от неравномерния ритъм отпреди. Животинският звук отключва нещо в нея — паника. Тя е виновна за всичко. Отговорността е нейна.

Въпреки уверенията на Сесил и Лукас, че нямало как Елин да предвиди участието на Марго, тя знае, че не трябваше да въвлича Уил. Елин го изложи на опасността.

Тя отстъпва назад от леглото и присвива очи. Надява се, че като смени ъгъла, сцената ще бъде различна.

И наистина става така. Времето се връща назад. Но не за Уил, а за Сам.

Елин си спомня как го видя да лежи по същия начин до скалния вир. Сам изглеждаше както винаги — бяло, кльощаво тяло и сплъстена светлоруса коса, — но в него имаше нещо празно, сякаш в тялото му беше влязло някакво гладно същество и беше извадило всичко.

Тя помни, че й стана горещо и после се ядоса. В детския си егоизъм Елин очакваше повече, изражение на лицето му — някакъв знак, че той е тъжен, че си е отишъл и я е изоставил, — но нямаше нищо. Само празнота. И сега е същото с Уил.

Раменете й започват да се тресат.

— Той ще се оправи. — Айзак хваща ръката й. — Измъкнахме го навреме.

На косъм, мисли си Елин и в съзнанието й пробягват образи — размазаната кръв по ръцете й, подът. Как се обажда на Айзак и хлъзгавите й пръсти шарят непохватно по телефона.

Не помни подробности какво се случи после, само фрагменти от отделни картини — Сара се грижи за раната на Уил върху мръсния под, служители от персонала се суетят около него, постоянен кръговрат на тела; указания, извикани на висок глас.

— Елин, веднага щом дойдат тук, парамедиците ще го закарат в болница. Уил ще се оправи — Айзак се опитва да улови погледа й, но тя отмества очи встрани.

Не може да престане да мисли за случилото се и в главата й се въртят едни и същи думи: Уил пострада заради мен. Заради онова, което направих аз.

Той искаше да дойде с нея и да я пази, а тя го разочарова.

— Аз му причиних това, Айзак. Втурнах се слепешката. Уил ме предупреди…

— Елин, недей. Не си знаела за Марго. Тя е заблудила не само теб, но и всички останали.

— Знам, но аз въвлякох Уил в това приключение, в непредсказуема ситуация. Скапано гадже съм. И не е само това — обърквам нещата, откакто сме заедно. Държа го на една ръка разстояние, не му позволявам да се доближи — гласът й потреперва. — Ами ако с него се случи нещо? Ако състоянието му се влоши? Не съм му казвала за чувствата си към него, не и както е редно.

Елин млъква и притиска с пръсти слепоочията си.

Усеща нещо странно в главата си — вихрушка от емоции, които се кръстосват и не успяват да се взривят.

Айзак я гледа. На лицето му са изписани смущение и страх. Айзак, който винаги има готов отговор за всичко, се бори. Собствената му скръб отразява като огледало нейната. И той не може да се справи с нея и рухва.

Устата му се раздвижва и започва да образува думи, но не излиза нищо, или Елин не ги чува. Има някакво странно разстояние. Светът се смалява до главичката на карфица — познат втечнен мрак. Въздухът в дробовете й се заменя с нещо по-гъсто и по-тежко — камък, който се търкаля.

— Не мога да го направя, Айзак. Не мога.

Дишането й е накъсано, затруднено, повърхностно. Елин се мъчи да се съсредоточи върху картината на стената, абстрактните щрихи боя, но линиите не се изясняват.

— Елин? В теб ли е инхалаторът?

Тя затваря очи. Тъмнина. Усеща бързо движение, ръка в джобовете й и после до устата й. Твърда пластмаса до устните и зъбите.

— Вдишай.

Изведнъж в устата й нахлува хладен аерозол.

След няколко секунди гърдите й се отпускат и дишането й става по-леко.

Главата й все още е замаяна. Елин се обръща към Айзак.

— Съжалявам, аз…

— Всичко е наред — той слага ръка на рамото й и леко я бута назад върху дивана. — Нямах представа, че астмата ти е толкова сериозна.

Елин се надига. За няколко кратки секунди се замисля дали да не легне, но знае, че не може. Лъжи, и още лъжи. Не може да продължава така.

— Айзак, това… не е изцяло астма. Да, имам я, но е овладяна. Получих пристъп на паническа атака. Тази година се влошиха, откакто почина мама, и след онзи случай в работата, за който ти разказах — тя посочва инхалатора в ръката му.

— Това помага, но в известен смисъл е реквизит. За подкрепа и успокоение.

Той я поглежда. Погледът му е пронизителен, не трепва.

— Кога започна това?

— След Сам. Ти беше прав, когато каза, че аз винаги търся отговори. Това е заради Сам. Всичко произтича от него. Във всеки случай, по който работя, търся отговори, но винаги се връщам към Сам. Искам да знам какво се е случило, истината, за да мога да продължа по-нататък.

Думите се изливат забързано, като порой. Думи, които Елин иска да изрече толкова отдавна. Айзак издава звук на раздразнение. Поглежда я. Очите му са зачервени, кръвясали.

— Елин, моля те, престани. Не го прави.

— Кое?

— Безкрайно да връщаш нещата към онзи ден. Дори сега, когато Уил е в това състояние — той посочва към леглото. — Сам умря и не можем да направим нищо. Смяташ ли, че и аз не мисля непрекъснато за него? Гледам негови снимки и искам да го докосна физически, да го извадя и отново да го направя реален, но това никога няма да стане. Той не е тук. Трябва да го приемеш. И да продължиш по-нататък.

— Айзак… — Елин млъква стъписана. Как може Айзак да възприема този арогантен тон, когато всичко се свежда до него?

— Какво? Вярно е. Не понасям да те гледам такава. Ти си бледа сянка на онова, което беше преди. Никой не те обвинява, Елин. Абсолютно никой. Не исках да го казвам, но мисля, че се нуждаеш да го чуеш.

Тя се втренчва в него.

— Да обвиняват мен? За какво? — гласът й е пронизителен.

— Всичко е заради теб, Айзак. За онова, което си направил на Сам в онзи ден. Това ме дърпа назад.

— Аз? — заеква той.

— Виждам проблясъци. На онова, което се е случило в действителност. Ти, ръцете ти, облени в кръв. Ти си го направил, нали? Убил си го. Вие се скарахте и нещата са отишли твърде далеч.

Сега думите се изплъзват с лекота от устата й, грозни, заредени с отвращение и гняв — всичко, което е крила толкова дълго.

— Не — гласът му потреперва. Айзак я поглежда в очите. Чертите на лицето му са изопнати. — Както казах, нека не говорим за това сега — той поглежда към леглото. — Не и когато Уил лежи ранен.

— Няма да се измъкнеш толкова лесно. Искам да знам, Айзак. Искам да ми разкажеш какво точно се случи.

Мълчание. Изминават няколко мъчителни минути. Гърлото на Елин пулсира, задръстено от още думи. Още въпроси.

— Хайде — тя грубо го хваща за рамото. — Може да започнеш с първата лъжа. Не си отишъл до тоалетната, нали? Бил си там, със Сам.

И тогава Елин забелязва нещо странно в очите му, нещо, от което я пронизва леден страх.

Съжаление.

Не се връзва, паникьосано си мисли тя. Айзак би трябвало да е тъжен, да се разкайва, дори да се оправдава, но не и да съжалява… нея.

Той я поглежда. Очите му са замъглени, тъжни.

— Добре — казва накрая Айзак. — Искаш истината, нали? Аз не бях там, когато Сам умря, Елин. Той беше с теб, не с мен.

76

Елин онемява.

— Не разбирам какво говориш. Аз не бях там. Бях до скалата.

Айзак грубо потърква окото си.

— Не. Беше се върнала. Помолих те да гледаш Сам, докато отида до тоалетната. Когато се върнах, той беше във водата.

Ти бръщолевеше несвързано, повтаряше, че си го видяла да влиза и не си могла да направиш нищо — той се поколебава. — Виж, лекарите казаха, че си била в шок. Че си се парализирала.

— Не, не — Елин се навежда напред и увива плътно ръце около тялото си. Не може да възприеме думите. — Не е така.

— Казаха, че не си можела да направиш нищо — продължава Айзак. — Аутопсията показа, че Сам е умрял моментално от мозъчен кръвоизлив вследствие на падането. Ударът в скалата бил на уязвимо място на черепа. Лош късмет.

Елин изведнъж изпитва остра силна вълна на гадене. Светът й, какъвто го познава, се разбива на парчета и се превръща в нещо ново.

Изминават няколко минути.

Тя заговаря първа.

— Разкажи ми какво се случи — прошепва. — Подробно.

— Сигурна ли си?

Елин кимва.

Айзак се обръща с лице към нея.

— Когато тръгнах към тоалетната, ти беше до него. Това беше последното, което видях.

— И после? — думите й са тихи, едва доловими.

— Върнах се и видях Сам във водата. Влязох вътре и го извадих. Аз…

Той млъква и Елин знае защо. Айзак не иска да изрече думите. Не иска да я обвини. Да й каже, че я е видял да стои, без да прави нищо.

Мисълта я кара рязко да си поеме дъх, остро и болезнено.

През цялото време е обвинявала Айзак. Мислеше, че той е наранил Сам. И Лори…

— Ами кръвта по ръцете ти? — пита тя.

— Това беше, докато изваждах Сам от водата. На главата му имаше рана.

Елин млъква и осъзнава, че пръстите й се движат сами, сякаш изобщо не зависят от мозъка й. Разпускат се и се свиват, улавяйки само въздух.

— Казваш, че аз съм била там и не съм направила нищо, за да му помогна — заеквайки казва тя.

— Да, но лекарите казаха, че си била в шок — Айзак слага ръка върху нейната. — Хората реагират различно, когато се случи такова нещо. Сигурно го знаеш от работата си, Елин, ти беше само на дванайсет. Много съм мислил за това, четох какво се случва, когато преживееш нещо травмиращо. Видяла си нещо ужасяващо. Парализирала си се. Това е нормално.

— Не, не. Това не се е случило. Не може да се е случило. Не е така — гласът й е писклив, животински, неконтролируем. — Айзак, не! — юмрукът й удря облегалката за ръце на дивана. — Моля те, кажи ми, че онова, което казваш, не е вярно. Не е истина.

— Елин — започва той, — не исках да ти го казвам, не и в тези обстоятелства, но може би сега, когато знаеш истината, ще приемеш случилото се. И ще продължиш по-нататък. Всичките ти страхове… може би се коренят в теб самата.

— В мен?

— Да. Трябваше да те накараме да отидеш при психотерапевт и да говориш за това, но мама се тревожеше, че се обвиняваш. Затова мисля, че мозъкът ти е издигнал бариери около онзи ден, за да се предпази от случилото се.

— Не е вярно.

Тя не иска съжалението му и тези банални изтъркани обяснения. Има чувството, че са изтръгнали душата й. Главата й пулсира, сякаш ще се пръсне. Елин не помни да се е чувствала толкова уморена. Единственото й желание е да бъде сама.

— Моля те, Айзак, върви си.

Гласът й звучи странно. Глух и безжизнен.

Той се колебае и отваря уста да каже нещо, но после тръгва към вратата.

Елин го гледа, докато излиза, после стиска силно очи, за да се изолира от всичко, но мислите, остри като кинжали, не спират да прииждат.

Тя не е помогнала на Сам. Нейният Сам. Малкото й братче. Любителят на приказки и басни. Войникът. Рицарят.

Овцата, по неволя в белия костюм от овча вълна.

Елин се хваща за главата и сякаш усеща как колелцата дълбоко в мозъка й се въртят и някак попадат на местата си.

Сега всичко придобива логика.

Нежеланието на майка й да говори за Сам; напрегнатото й измъчено изражение, когато Елин спомене името му. Заминаването на баща им и вялите му опити да поддържа връзка.

Те са я обвинявали. Мислели са, че тя би могла да спаси Сам.

На повърхността изплуват фрагменти от спомен — първата годишнина от смъртта на Сам. Майка й е в стаята, седи на леглото и държи книга — „Пипо“. Любимата на Сам като прощъпалник, но простичкият език и повторенията все още му харесваха.

Майка й я четеше шепнешком и тялото й леко се поклащаше напред и назад. Елин се приближи до нея и леко стисна рамото й. Майка й ужасена се отдръпна от допира й, книгата излетя от ръката й и се насочи към космическия кораб от „Лего“ на Сам.

Удари се в основата и го разруши. Майка й, все още без да обръща внимание на Елин, коленичи и започна да събира парчетата.

Тогава на Елин й се стори странно, че майка й се отдръпна от докосването й и така и не разбра защо.

Досега.

Елин се обляга назад на възглавницата и очите й се изпълват с горещи сълзи.

Сега си обяснява всичко.

Майка й е знаела.

Всички са знаели.

Била е Елин.

77

Ден пети

Елин се събужда. Няма представа колко е часът. Протяга ръка да провери и трепва. Кръстът й е схванат и всичко я боли. Не е от боричкането с Марго. Елин лежи на походно легло, което й дадоха от хотела, за да може Уил да спи спокойно на голямото двойно легло в стаята, за да се възстанови. Походното легло е тясно и неудобно и тънкият дюшек едва покрива твърдата рамка и пружините.

Часът е 6,01, достатъчно светло, за да може Елин да види Уил. Той все още е блед, но дишането му е ритмично и равномерно. Изпитвайки облекчение, Елин отново ляга на възглавницата. Главата й е натежала и пулсира и всяка клетка в тялото й все още копнее за сън. Елин се претъркаля по корем и усеща, че очите й се затварят.

Този път сънят идва по-неумолимо и по-бързо, сграбчва я и я завладява. Елин се унася след няколко минути. Знае, че това е опасно, защото този път, когато проблясъците идват, не са фрагменти, както винаги, а всичко.

Сам, надвесил се над скалния вир, кепчето му, хвърлено дълбоко в мътната, пълна с водорасли вода. Всичко се случва в забавен каданс. Сам се обръща да каже нещо — може би няма раци или вратът ми изгаря — и докато извива тяло, за да застане с лице към водата, губи равновесие.

Елин започва да се смее на комичното му изражение, но скоро разбира, че изобщо не е комично, а лицето му е изкривено от страх. Защото той пада назад.

Няма по-лошо. Да не виждаш къде стъпваш. Нямаш контрол.

Сам пада като камък във водата, без да я разплисква.

Сега Елин знае, че това е бил първият предупредителен знак — Сам трябваше да цамбурне. Трябваше да издаде някакъв звук, да извика, когато пада във водата, да размаха ръце и крака и да се смее, докато се опитва да възвърне равновесие.

Но няма нищо такова, само единствен плисък, последван от ужасяващо изпукване.

И после Сам лежи неподвижно във водата и от него в кръг се разпространяват вълнички.

Част от скалата е оцветена — тъмни, лъскави, червени петна върху бялата дантела от морски жълъди.

Лицето на Сам не прилича на онова, което Елин познава. Очите му са широко отворени. Втренчени. Тялото му не помръдва и крайниците му са отпуснати и омекнали.

Главата му е разцепена отстрани. Не само разрязване, а отворена зееща рана. Елин помни, че искаше да се раздвижи, да се гмурне и да направи някаква магия, за да му помогне, но краката й не помръдваха.

Сковани са. Залепени за скалата и издатината от мидени черупки, които са се забили в лявата й пета.

Раздвижете се, казва тя на краката си, раздвижете се.

Но те не искат. Нито пък очите й. И те са вцепенени.

Приковани в тялото на Сам в скалния вир. Тениската му се издува от водата и ветрецът я дипли.

Краката му се полюшват във водата. За глезена му се е закачило дрипаво водорасло. Кофата пада от ръката му и изтраква силно върху скалата…

Вода, примесена с водорасли, се вие между гроздовете миди и морски жълъди. Раците пълзят по скалата и отчаяно търсят вода.

И тогава умът й се съсредоточава върху нещо.

Увеличава го и го повтаря отново и отново.

Кофа пада от ръка.

Елин се пресяга и хваща колието си. Пръстите й се увиват около извивката на куката. Сърцето й се разтуптява, когато споменът събужда друг.

Подобно действие.

Нещо пада на пода.

Докато Уил и Марго се боричкаха, нещо падна на пода. Елин го чу.

Тя затваря очи и споменът придобива плът и кръв — двамата вкопчени един в друг, сумтенето, тежкото дишане и насред това нещо по-приглушено.

Меко тупване, леко тътрене на нещо, което се плъзга по пода.

Елин сяда в леглото и посяга към бутилката с вода. Отпива голяма глътка и трескаво разсъждава.

Какво може да е било? Какво падна на пода?

78

— Сигурна ли си? — гласът на Айзак е безгрижен, но очите му са бдителни и предпазливи. — След всичко, което се случи? Ти не беше добре, когато си тръгнах.

Той се обръща към нощното шкафче, взима чашата с кафето си и я пресушава.

Лицето му изглежда сивкаво на слабата светлина, къдриците му са сплъстени и залепнали за главата.

В стаята му цари пълен хаос — чаршафите и завивките са отметнати и измачкани и нощното шкафче е отрупано с чаши. Елин изпитва вина. Айзак скърби, едва се държи, а сега тя го натоварва още повече.

— Не мога да го оставя — тя прогонва мисълта. — Чух, че падна нещо. Сигурна съм. Трябва поне да отидем да видим.

— Но ако там имаше нещо, щяхме да го видим, докато помагахме на Уил — очите му обхождат лицето й. — Там долу бяхме цяла група. Ако го беше намерил някой друг, щеше да ни каже.

Елин анализира безучастната му реакция и внимателното равнодушно изражение. Айзак мисли, че тя е преуморена и се хваща за сламки.

Настъпва неловко мълчание.

Елин изведнъж осъзнава как изглежда — лицето й вероятно е лепкаво, влажно от пот, косата й е разрошена от неспокойния сън.

По бузите й плъзва руменина.

— Не непременно — тя прокарва пръсти през косата си, опитвайки се да я приглади. — Бяхме се съсредоточили да помагаме на Уил. Лесно може да не сме забелязали нещо.

— Така или иначе — предпазливо казва Айзак, — това вероятно не е правилното решение. Марго по всяка вероятност е някъде в хотела. Тя е напуснала помещението с генераторите, избягала е. Твърде рисковано е — той се поколебава. — И не само това. Ами Уил? Не трябва ли да си с него?

Елин усеща, че раменете й се стягат — още една вълна на вина.

Айзак е прав.

Тя наистина трябва да бъде с Уил. Това е най-малкото, което може да направи след случилото се, но подтикът да последва инстинктите си е твърде силен.

— Когато излязох, той още спеше. Беше добре през цялата нощ. Сара ми изпрати съобщение, че ще дойде след малко да го гледа, пък и… няма да се бавим.

Елин млъква, трепвайки от собствените си думи.

Оправдания от най-лошия, най-егоистичния вид.

— Сигурна ли си? — Айзак взима пуловер и го нахлузва през главата си.

— Да. Фактът, че Марго ме нападна, доказва, че нищо не е свършило. Тя искаше да ме отстрани от пътя си, защото планира още нещо.

Айзак отмества поглед към прозореца.

— И все пак, мисля, че трябва да изчакаш. Според прогнозата времето може да се пооправи по-късно днес. Полицията може да успее да дойде.

— Не изглежда така — Елин поглежда навън. Все още е тъмно, но външните лампи осветяват снега, който се сипе от небето на тлъсти снежинки. — Не можем да си позволим да чакаме. Така както говореше Марго, мисля, че става въпрос за нещо лично. Отмъщение.

Очите на Елин проследяват погледа му. Коженото яке на Лори, преметнато на облегалката.

В изражението на Айзак се променя нещо.

Той кимва отривисто и решително.

— Добре. Хайде да го направим.

Очите му блестят от някакво чувство, което е повече от гняв. Нещо по-силно, по-мрачно, дълбоко лично.

79

Сега осветлението в помещението с генераторите работи. На яркия неонов блясък пространството изглежда различно — стерилно, инертно, бръмчащите машини — по-скоро невъзмутимо функционални, отколкото зловещи.

Докато криволичи между съоръженията пред нея, Айзак се обръща.

— Марго е нападнала Уил в задната част на помещението, нали така?

— Да. Но не бяхме далеч от там.

Няколко метра по-нататък Елин вижда кръв. Кръвта на Уил. Тя бавно се приближава и стомахът й се свива.

Плочките са обагрени в червено — продълговати, размазани петна на мястото, откъдето служителите на хотела вдигнаха Уил. От там тръгват кървави отпечатъци от стъпки и после изчезват.

Елин се насилва да си поеме дълбоко дъх.

— Ако е изпуснато нещо, трябва да е някъде тук.

Очите й претърсват пода с поглед и пролуките между обемистите машини.

— Виждаш ли нещо? — Айзак се приближава до нея.

— Засега нищо.

Елин прехапва устни от разочарование. Няма нищо, което да намеква за звука, който чу — меко тупване, леко тътрене на нещо, плъзгащо се по пода.

Освен ако предметът не е отскочил по-далеч, отколкото предполага, мисли си Елин и прикляква. В края на краищата плочките са гладки и хлъзгави…

Тя наклонява глава настрана и поглежда под машината пред нея. Колието се залюлява до брадичката й. Има ли достатъчно голяма пролука, за да се плъзне нещо отдолу?

Има… Елин обръща глава на другата страна. И тогава го съзира — бяло ъгълче, едва забележимо, подаващо се до половината изпод металната клетка около генератора.

Тя се пресята към крайчето и се опитва да го придърпа към себе си. Нещото не помръдва.

Елин сменя тактиката, хваща крайчето с палец и показалец и дърпа. Този път предметът се измъква с лекота. Тя се втренчва. Плик, натъпкан с нещо.

— Намери ли нещо?

Елин се изправя.

— Плик.

С треперещи ръце тя го отваря и изважда дебела купчина листове, формат А4, препънати на две.

Елин разглежда първия лист и затаява дъх. Познава думите и графичното оформление.

Клиника „Готердорф“.

— Това е медицинско досие. Същото като онези на флашката на Лори.

Има обаче една огромна разлика — информацията тук не е заличена. Елин преглежда страницата и се втренчва в името най-отгоре. Ана Масен.

Масен. Това е фамилното име на Марго. И после Елин забелязва номера под името — 87534. Дъхът й секва. Не може да е случайно съвпадение.

Елин плъзва поглед по-надолу, но не може да прочете по-нататък. Не разбира немски — медицинска терминология.

Тя изважда следващата страница.

— Има още — прошепва Елин и после спира.

Нещо е паднало на пода. Черно-бели фотографии.

Тя се навежда и ги събира.

Усеща, че е в шок, докато разглежда първото изображение. Пет жени, които лежат една до друга на операционни маси. На краката им са преметнати чаршафи, сякаш небрежно са смъкнати набързо заради фотографа.

За да може обективът да улови сътвореното.

Не че може да се нарече творение, мисли си Елин и в гърлото й се надигат киселини.

Телата им са осакатени, стомасите са разрязани и отворени и плътта е дръпната встрани с някакъв метален инструмент, за да се разкрият органите.

Погледът й се отмества към главите им. Част от черепа им е премахната и мозъчното вещество се вижда ясно.

Мозъкът на Елин крещи: не гледай, не гледай.

Но тя трябва да види всичко. Побиват я ледени тръпки от онова, което откриват очите й по-нататък. Зад жените стоят трима души, облечени в хирургични екипи. Всички носят маски, които закриват лицата им, но Елин е сигурна, че са мъже. Телосложението им, ръстът, официалната поза с леко разкрачени крака.

Маските са същите уродливи гумени маски, които бяха прикрепени на лицата на Адел и Лори.

Същата маска, която носеше и убиецът.

Елин усеща още една вълна на отвращение, когато стига до заключението, че единствената логична причина лекарите да носят маски, е да скрият самоличността си. Не са искали хората да знаят кои са, защото са правели нещо лошо. Определено изглежда лошо. Съвсем не е клинична процедура, прилича на престъпление. Варварско.

Пръстите й се свиват около снимката и Елин отново полага усилия да продължи да я разглежда. Очите й откриват друг детайл.

Тя затаява дъх. Ръката на жената най-близо до обектива е провесена отстрани на леглото. Няколко пръста са отрязани.

На китката и има нещо. Трудно е да се каже от какво е направено, защото снимката не е цветна, но определено е гривна. Изглежда подобна на медните гривни, които Елин откри в стъклените кутии.

— Това е — тя все още се мъчи да възприеме откритието и значението му. — За това е всичко.

Лицето на Айзак се изкривява от погнуса.

— Какво по-точно правят?

— Не знам — мрачно отговаря Елин. — Но каквото и да е, изглежда сатанинско.

Тя подава снимката на Айзак и взима следващата. Фотографията показва затревено парче земя и нещо, което прилича на самотен гроб. Пръстта е разкопана наскоро. Няма надгробна плоча или кръст.

Елин поглежда следващата снимка и закрива с ръка устата си. Макар и не толкова кърваво, изображението е не по-малко страховито. Вижда се жена, легнала на операционна маса. На гърдите й плътно са пристегнати две торби с пясък. Тежестта им е накарала гърдите да хлътнат и да се огънат. Очите на жената са затворени.

Елин не може да разбере дали тя е жива, или не. Съмнително е да е жива. Тежестта на торбите с пясък върху гърдите й означава, че белите й дробове биха се борили да се издуят. И зад нея стоят трима мъже с маски.

Позата, маските… смразяват кръвта.

Елин взима следващата снимка с треперещи пръсти. Изображението показва две жени, пак на операционни маси. Чаршафите са вдигнати високо над телата им, но на шиите им се виждат дълги разрези. Елин се втренчва, когато сцената придобива по-ясен фокус.

Умът й прави връзката — торбата с пясък, разрезът на шията — това са методите, използвани за убийствата на Адел и Лори.

Теорията й е правилна — как са били убити, почеркът… Убиецът се опитва да изпрати някакво послание.

Това.

Марго възпроизвежда онова, което изобразяват снимките. Всеки дребен детайл, от метода на убиване до маските, гривните…

Елин се обръща към Айзак, за да му каже нещо, когато забелязва, че той все още гледа съсредоточено първата снимка.

— Какво има?

— Виж. На гърба е написано нещо.

Прав е. Там е написано нещо с молив, със старомоден почерк със завъртулки, какъвто вече не може да се види. Санаториум дю Плюмашит, 1927 г.

— Тази снимка е направена тук, в хотела. Всичко това… — устата й пресъхва. — Извършено е тук.

Хрумва й идея. Елин преглежда отново снимките, докато намира онази с гроба. Доближава я до очите си и оглежда фона. Въпреки че на земята няма сняг като сега, тя разпознава групата ели, които се извисяват право нагоре, и високата планина зад тях.

— Тази е направена близо до санаториума, нали? Тези жени… погребани са наблизо.

— Така изглежда. В необозначени гробове.

Елин намира първата снимка, обръща я и отново поглежда надписа.

Под името на санаториума има пет реда с цифри, написани един под друг. Всеки номер съдържа пет цифри.

Пет жени. Пет номера.

Елин прокарва пръст по най-горния номер — 87534 — и постепенно го разпознава. Същият номер, който откри в медицинския файл на флашката на Лори и на едната гривна до трупа на Адел… Съвпада.

Едната от тези жени е роднина на Марго.

Елин поглежда Айзак.

— Номерът съвпада с медицинското досие. Цифрите на гърба на снимката са номера на пациенти.

— Тогава и номерата на гривните са на пациенти?

— Да. Като гледам този, сигурна съм, че една от жените е била роднина на Марго.

— Но файловете са от клиника в Германия, психиатрична болница. Как са се озовали тук?

— Не знам. Трябва ни някой, който да преведе тези медицински досиета, но предполагам, че не са били прехвърлени тук по причини, свързани с психичното здраве.

Колкото повече гледа Елин, толкова по-зловещи й се виждат изображенията.

Безпокоят я няколко детайла — начинът, по който са наредени мъжете с маските, в редица. Позите им загатват за непропорционалност на силите — жените лежат уязвими, а хирурзи с маски стоят зад тях, контролират.

Заплаха.

И после гробът — фактът, че няма надгробна плоча, нито следа от церемония. Тайно ли е било погребението?

Елин приглажда назад косата си.

— За това става въпрос, Айзак. Отмъщение. Марго някак се е сдобила със съдържанието на медицинските досиета и снимките и сега отмъщава.

Изражението му се променя и чертите му се изопват.

— Ако си права… — той посочва фигурите с маските, — и тя действа по тези снимки, на тази има петима души, Елин — Айзак вдига снимката. — Ако включим Даниел, досега Марго е убила трима. И това означава, че…

— Остават двама — довършва мисълта му Елин.

Настъпва кратко мълчание.

— Но не разбирам защо Марго ги е взела на прицел — казва той. — Адел и Лори… Даниел. Случилото се на тези снимки е било преди много години. Ужасяващо е и травмиращо, но трябва да има и нещо друго, което се е случило наскоро, за да ги набележи за жертви сега.

— Съгласна съм, но е невъзможно да кажем, докато не научим повече.

— И какво ще правим сега? — Айзак насочва очи към плика в ръката й. — Имаме тази информация, но тя не ни казва къде е Марго и какво планира.

— Прав си — съгласява се Елин и в същия момент забелязва нещо в самия край на плика. Малка тъмносива люспа.

Лакът за нокти на Марго.

От подсъзнанието й изведнъж изплува образ — люспи лак върху бюрото. Марго посяга да ги избърше и събаря чантата си. Съдържанието се разпилява на пода.

Мисълта, която досега беше безформена и неуловима, придобива очертания. Нещо, което съзнателният й ум не беше схванал тогава, но сега подсъзнанието й направи.

Страх пронизва стомаха й.

— Трябва да намерим Сесил и Лукас. Мисля, че знам къде може да е Марго, Айзак. Мисля, че тя е била в хотела през цялото време.

80

— Архивната стая? — недоверчиво пита Лукас и плъзга чашата с кафето си по бюрото. — Там няма нищо.

Елин усеща напрежението, което се излъчва от него — сковани рамене, вирната брадичка.

Раздразнен е. Но не защото го събудих, а защото не му се подчиних. Защото продължавам да разследвам, мисли си тя.

— Сигурен ли си? Няма ли други врати? Друг изход от стаята?

— Не — гласът на Лукас е рязък. Той затваря лаптопа и поглежда Елин. В очите му блести предизвикателност. — Защо си толкова сигурна, че Марго е там?

— Интуиция.

Идва й да се срита. Интуиция. Звучи като аматьор.

— Искаш да се изложиш на риск заради интуиция? — Лукас изкривява устни и двамата със Сесил се споглеждат. — Полицията може да се качи днес. Времето се оправя. Предпочитам да ги изчакаме, както ни посъветваха.

Той не споменава какво е научил за работата й, лъжата й, но и не е необходимо. Разкритието е там, натежало във въздуха между тях.

— Чакането може да се окаже проблем — Елин внимава с думите и запазва тона монотонен и неемоционален. — Тревожа се, че Марго е излязла от контрол. Онова, което направи на Уил, беше непланирано, спонтанно. Има голяма вероятност Марго да направи същото отново. Щом разбере, че е дошла полицията, ситуацията може да ескалира.

Порив на вятъра заглушава края на изречението й.

Тя усеща, че мобилният телефон вибрира в джоба й. Изважда го и вижда, че я търси Айзак. Елин прибира телефона си. После ще му се обади.

— Наистина ли мислиш, че Марго е способна на това? — пита Сесил.

Елин оставя плика. Ръцете й леко треперят.

Това чака — реакцията им към снимките.

— Мисля, че е способна — тихо отговаря тя. — Заради тези неща — Елин изважда първата снимка и я слага на бюрото. — Това е мотивът на Марго. Не се сещам за по-силен мотив.

Сесил се дръпва назад и закрива с ръка устата си. Лукас е по-трудно разгадаем. Изражението му е каменно.

— Какво е това? — той потърква челюстта си и разрошва брадата си.

— Тази снимка е направена тук. Едната от тези жени е роднина на Марто — Елин обръща фотографията. — Един от номерата на гърба съвпада с номера на пациент в медицинското досие, което намерих в същия плик, както и с номера на една от гривните.

— Но какво им правят на тези жени? — Сесил взима снимката. Очите й са безизразни. — Не прилича на нормална операция.

— Не мисля, че е такава. Тези жени са дошли от психиатрична клиника в Германия. Доколкото разбирам, няма законово основание да бъдат прехвърлени тук, в санаториум за туберкулозно болни — Елин взима плика и изважда медицинското досие на роднината на Марго. — Ще научим повече от това тук. Не можах да разбера нищо.

— Аз ще го преведа — Сесил чете мълчаливо и после започва да говори: — Тук пише, че жената била приета в клиниката заради психични проблеми след раждането на четвъртото й дете. Семейният лекар й препоръчал да постъпи там, след като се консултирал със съпруга й. Описани са медикаментите и лечението — тя се намръщва. — Но не се споменава за прехвърляне тук.

— Не мисля, че ще се споменава. Смятам, че са го правели тайно. Неофициално — Елин обръща снимката. — Написано е ясно. Санаториум дю Плюмашит — тя отново взима плика, изважда снимката на гроба и им я дава. — Намерих и тази. Изглежда, че е правена тук. Близо до хотела.

— Гроб… — бавно изрича Сесил. — Мислиш, че тези жени са били погребани тук?

Елин кимва.

— Не знаеше ли, че тук са ставали такива неща?

— Не — лицето на Сесил помръква. — В архива няма нищо за това.

— Лукас? — Елин чака реакцията му. Някакъв издайнически знак, че той лъже. — Ти нямаше ли информация за гробовете, когато планира строежа?

Лукас откъсва очи от снимката и поклаща глава.

Елин осъзнава, че в реакцията му има нещо странно. Изражението му е твърде безпристрастно и незаинтересовано.

Тя се съсредоточава върху него. Умът й работи трескаво и Елин не чува какво й казва Сесил.

— Моля?

— Казах, че това се е случило много отдавна — Сесил се намръщва. — Какво общо има с Адел и Лори? С Даниел? Защо ще ги убива?

— Не знам — признава Елин. — Само Марго може да ни каже.

Сесил все още разглежда снимката.

— Като я гледам, мисля, че си права. Ако става въпрос за случилото се на тези снимки, не се знае какво може да направи Марго. Мисля, че трябва да се опиташ да я намериш. Да поискаш обяснение.

Лукас изглежда притеснен.

— Не знам…

Елин го поглежда в очите, без да трепне.

— Това може да е единственият ни шанс да преминем в настъпление и да я хванем неподготвена. Дотук тя е една крачка пред нас. Ако действаме сега, може да имаме предимството на изненадата.

Лукас кимва и се обръща към Сесил.

— Може да отидеш в трапезарията, докато всички закусват, да ги наглеждаш. Аз ще придружа Елин.

— Тогава да тръгваме… — Елин млъква, когато усеща, че телефонът й отново вибрира в джоба. Тя го изважда. Пак й звъни Айзак. — Само ще отговоря на обаждането — казва Елин и се отправя към ъгъла на стаята. — Ало?

— Къде си? Не вдигаш телефона.

— Показвах на Лукас и Айзак снимките.

— Трябва да имам връзка с теб, Елин. Знаеш го.

Тя се готви да отговори, но после се отказва, долавяйки мрачния му тон.

— Какво има?

Мълчание.

— Айзак? За Уил ли става дума?

— Кръвното му налягане… — гласът му заглъхва, сякаш се мъчи да намери думи. Елин изведнъж изпитва чувство на гадене, облива я горещина. — Спаднало е малко. Сара не е сигурна дали е инфекция или вътрешен кръвоизлив. Тя каза, че това е малко вероятно, като се има предвид местоположението на раната, но мисли, че трябва да го закараме в болница.

Обръч на напрежение стяга като менгеме главата на Елин.

Това не може да се случва. Тя не може да допусне това да се случи. Не и отново.

— Как? Не можем да мръднем от тук — Елин съзнава, че гласът й звучи неконтролируемо. Невъздържано. — Няма как да го закараме.

Лукас я поглежда.

— Знам — отговаря Айзак. — Само исках да знаеш какво каза Сара.

Елин долавя усилието, което полага той, за да говори със спокоен глас. Айзак не знае какво да направи с информацията за Уил, как да реагира и как да й каже.

— Ще се кача горе да го видя, преди да тръгна с Лукас.

— Добре.

Елин обяснява на Лукас какво е положението и после с разтуптяно сърце излиза от кабинета му.

Запази спокойствие, казва си тя, но единствената й мисъл е, че може да загуби Уил.

Не може да си позволи да загуби още някой, когото обича.

81

Елин затваря след себе си вратата на тяхната стая. Очите й са пълни със сълзи. Мъчи се да ги преглътне, докато сяда до Уил. Иска да бъде силна, да не показва страх, но това е само фасада.

Уил изглежда по-зле. Крехък. На ярката светлина на лампите от тавана кожата му е станала прозрачна и сега се виждат синкавите ивици на вена на слепоочието му. Дишането му е повърхностно, сякаш полага херкулесови усилия да поддържа дори основните си жизнени функции.

Въпреки уверенията на Сара, че кръвното му налягане се е нормализирало, умът й непрекъснато прехвърля различни сценарии, един от друг по-лоши.

Ами ако кръвното му налягане отново спадне?

Ами ако Сара крие от нея най-лошото, защото знае, че не могат да направят нищо, докато не пристигне помощ?

Наясно е обаче, че не може да позволи страховете да я завладеят. Направи ли го, на везните ще бъде не само животът на Уил, но и на всички останали.

Елин тръгва бързо по коридора и бърше сълзите от очите си.

Съсредоточи се, казва си. Запази хладнокръвие.

Лукас чака пред архивната стая.

— Как е Уил?

Очите му са изпълнени с искрена загриженост. Той отваря вратата.

— Кръвното му налягане… спаднало е рязко, но това е било, когато излязох. Сара мисли, че може да е началото на инфекция. Уил се нуждае от антибиотици.

Елин млъква, отново изпитвайки прилив на вина.

Наистина ли се налагаше да остави Уил?

Лукас я поглежда смутено.

— Виж… — тонът му омеква. — С удоволствие ще го направя сам, ако искаш да останеш с него.

Елин влиза по-навътре в стаята.

— Не, трябва да го направя.

Не е само защото Елин иска да бъде сигурна, че Марго няма да нарани още някого, но и защото сега чувства нещата дълбоко лични. Марго рани Уил и уби Лори. Тя трябва да бъде спряна. Елин прикляква в средата на архивната стая и прокарва пръсти по рогозката на пода.

Погледът й се приковава в ромбовидните дупки и малкото парче метал, украсено със сребристи звезди, заклещило се в тях.

— Какво е това? — Лукас прикляква до нея.

— Шнола. На Марго е. Когато бях тук по-рано, я видях на пода. Направих връзката чак когато видях лака й за нокти върху плика. Спомних си, че тя чоплеше ноктите си върху бюрото. Когато избърса люспите, Марго неволно събори чантата си. Няколко шноли се разпиляха на пода…

Очите й откриват още нещо — няколко мънички тъмносиви люспи лак в дупките на рогозката. Тя облизва пръст и го допира до тях. Няколко люспи полепват за пръста й. Елин се втренчва и се замисля.

Лакът на Марго. Този специфичен сив цвят…

— Какво е това?

— Лак за нокти — Елин вече не изпитва никакво съмнение. — Марго е била тук. Наскоро.

Тя се вглежда по-внимателно. Върху рогозката ясно се виждат няколко по-големи люспи. Ако Марго само е чоплила ноктите си, люспите щяха да са разпръснати на по-голяма площ, не събрани само тук. Нещо е олющило лака на това място.

— Подът не е оригиналният, нали?

Лукас се изправя.

— Не. Оригиналният под беше неизползваем. Това покритие трябваше да е само временно, но после плановете за тази стая се промениха и го зарязахме.

Елин продължава да оглежда рогозката. И после я забелязва — малка тънка линия, очертана върху повърхността. Очите й я проследяват. Линията описва голям квадрат със страни един метър.

Тя прокарва ръка по линията. Пръстите й треперят.

Това не може да е случайно.

— Какво има? — Лукас я поглежда въпросително.

— Все още не знам. Дай ми минутка — Елин изважда джобното си ножче, навежда се и пъха края на острието в ъгъла на издълбаната линия. Натиска силно, докато ъгълът на рогозката се повдига.

Елин дърпа края и разкрива секцията. Под рогозката има тънък пласт винилово покритие. С нищо незабележително, с изключение на това, че също е осеяно с мънички люспи лак за нокти. И там има същите очертания — голям квадрат с абсолютно същата големина като в рогозката.

Елин чувства неравномерното потрепване на пулса си. Попадна на нещо.

Тя забива ножчето в линията, очертана във винила, и дръпва квадрата, който се повдига с лекота, сякаш някой го е отмествал и преди. Елин застава неподвижно и се втренчва.

Под винила го няма солидният бетонен под, какъвто би се очаквало да видиш, а нещо съвсем друго. Дървен капак с две метални дръжки. Повърхността е покрита с прах, но Елин забелязва още няколко тъмносиви люспи.

Марго е била тук. Много пъти е повдигала капака и рогозката отгоре и лакът и се е олющил.

Елин вдига глава и поглежда Лукас.

— Знаеш ли какво е това?

— Не — без колебание отговаря той. — Никога не съм го виждал.

— Дори по време на строежа?

— Не. Когато започнахме обновлението, навсякъде имаше винилова настилка. Стара и мръсна. Неравна. Казахме на строителите да я покрият с рогозка, докато решим какво да правим с нея — Лукас поглежда капака. — Мислиш ли, че тук…

— Възможно е — гласът на Елин е неуверен.

Ако там долу има стая, това би било идеалното място, където да държиш някого. Лесен достъп до хотела и в същото време пълно уединение.

Елин хваща дръжките и повдига капака. Капакът поддава с лекота и към тях повява застоял въздух с миризма на мухъл.

Елин се навежда и наднича в дупката. Мастилен мрак. Не вижда нищо.

Тя изважда фенерчето от чантата си и го запалва. Лъчът осветява стъпала, грубо изсечени в камъка.

— Слизам долу.

— Сега ли? — Лукас я поглежда изненадано.

— Не можем да чакаме. Трябва да спрем Марго, преди да нарани още някого.

— Добре, но ще дойда с теб. Не е безопасно да отиваш сама.

— Хубаво — Елин го поглежда в очите. — Но аз ще вървя първа.

82

Стиснала фенерчето в дясната си ръка, Елин тръгва надолу по стъпалата. Лукас слиза след нея. Миризмата на мухъл е неописуемо силна. Въздухът е неподвижен, изпълнен с прах.

Няколко стъпала по-надолу Елин се обръща към Лукас и прошепва:

— Преди да продължим по-нататък, би ли проверил дали има дръжка от долната страна на капака?

Той се връща по първите няколко стъпала и оглежда капака отдолу.

— Има.

— Тогава Марго е влизала и излизала от тук… — казва Елин, разсъждавайки на глас.

След като камерата за наблюдение е била повредена, Марго лесно е можела да влиза и излиза необезпокоявана от тази стая, когато наоколо не е имало никой, дори и ако капакът е бил спуснат.

— Възможно е — отговаря Лукас.

Елин стига до края на стълбите и осъзнава, че светлината от архивната стая е избледняла. Тя запалва фенерчето и го движи в кръг, за да добие представа за пространството. Обширно е, но не много. Пред нея се простира тъмна бездна.

Тунел.

Не е мазе, както предполагаше. Сигурно продължава до предната страна на хотела, под спа центъра и паркинга. Вероятно дори още по-нататък.

Елин обхожда стените с лъча на фенерчето и вижда, че също като стъпалата, и те са грубо изсечени в камъка. По повърхността се стичат струйки вода.

Тя насочва фенерчето нагоре и вижда старомодна тръбовидна флуоресцентна лампа, закрепена на тавана. Изглежда, не работи отдавна. Покрита е с прах и външната й обвивка е напукана.

Елин я оглежда. Осветлението означава, че тунелът е част от сградата, а не е направен допълнително в по-късен период. Тя поглежда Лукас.

— Сигурен ли си, че тунелът не е в строителните планове?

— Няма го — той също изважда фенерче от джоба си и го включва. — Не фигурира и в топографското проучване, което направихме преди обновлението.

Лукас се опитва да не показва страха си, но Елин го усеща. Нервното движение на гърдите му издава повърхностното му дишане.

— И не си забелязвал да има изход навън? Някакви необичайни постройки?

— Нищо. Изходът сигурно е блокиран, освен ако не е на няколко километра, но няма логика, предвид на това, за което е използван.

— Тогава знаеш за какво е използван?

— Не мога да кажа със сигурност, но в Лейзин е имало няколко санаториума с тунели. Използвали са ги да носят храна и запаси право в сградата, но също и… — чертите на лицето му се изопват — да изнасят мъртъвците, за да ги скрият от очите на другите пациенти.

Елин се замисля върху думите му. Ако това е вярно, тогава как така Лукас не знае за съществуването на този тунел? Със сигурност би трябвало да е отбелязан някъде и да са говорили за него. Освен ако тунелът не е бил потулен по някаква причина.

— Може би и лекарите, които видяхме на онези снимки, са го използвали — казва тя и изпитва чувство на гадене при мисълта. — Затова не е отбелязан никъде.

— Възможно е.

Елин тръгва. Усещането на тревожност се засилва с всяка измината крачка.

Няколко метра по-нататък ясно се вижда, че тунелът се разделя на две. В дясната страна са изсечени стъпала, а вляво — равна пътека.

— Знаеш ли защо е построен така?

Лукас кимва. Вратът му е толкова изопнат, че вените сякаш ще изскочат от кожата.

— Тази страна, пътеката, ако е същата като онази в Лейзин, е била използвана за изнасяне на труповете с моторизирани вагонетки. Стъпалата отстрани са за персонала.

Иска й се да не беше питала. Елин продължава да върви. Лъчът на фенерчето едва пронизва мрака. Все още не вижда нищо, никакви следи от обитаване. Никакви следи Марго да е била тук.

Погрешно ли е преценила? Ами ако тунелът изобщо не е свързан с убийствата?

И после забелязва, че лъчът на фенерчето на Лукас е престанал да се движи.

Спрял е, фокусиран върху нещо отпред.

— Тунелът — прошепва той. — Разширява се, тук.

Елин пристъпва няколко крачки напред, като размахва фенерчето наляво и надясно.

Лукас е прав. Тунелът се разширява и после отново се стеснява по-нататък. Елин се приготвя да тръгне, когато светлината на фенерчето улавя нещо — проблясък на метал, на половин метър от нея на земята.

Тя се приближава и насочва лъча на фенерчето. Обзема я тревога. Сцената пред нея се осветява. Металът е част от вагонетка. Отгоре има гумено покривало, грубо отметнато назад. Отстрани е прикрепено въже и има още две в горната и в долната част.

Елин застава абсолютно неподвижно и преценява онова, което вижда. На дъното на вагонетката са разхвърляни няколко брезентови чувала, хавлии и бутилки вода, а вляво от нея — масичка, отрупана с метални инструменти — клещи, ножици, нож.

По повърхността им има петна от кръв, тъмни, лъскави.

Елин закрива с ръка устата си. Тук се е случило. Тук е била осакатена Лори, преди да умре. И Адел.

Тя се втренчва. Образ след образ изпълват съзнанието й. Дланите й са потни и хлъзгави около фенерчето.

— Тук… — Лукас не довършва изречението, изглежда ужасен.

— Да — гласът на Елин трепери. — Идеалното място. Достатъчно пространство, уединение. Лесен достъп до… — тя млъква, когато долавя нещо — друга, по-силна миризма.

Зловонието на мухъл през последните няколко метра в тунела се заменя с нещо друго — смрад на разложение. На плът и нещо металическо.

Елин пристъпва напред. Дишането й е повърхностно и учестено.

Миризмата сигурно е от кръвта по инструментите, която Марго се е опитала да почисти, но без вентилация се е задържала в пукнатините.

Елин се готви да се обърне към Лукас, когато я забелязва — напъхана в завоя на тунела в най-широката му част.

Тя се смразява и я разтърсва силна вълна на гадене.

Не е възможно.

83

Елин закрива с ръка устата си. Киселините вече се надигат и изпълват гърлото и устата й.

Марго.

Повдигната е на странна система от макари, прикрепена към дървена рамка.

Уродливата гумена маска е увиснала на лицето й, затова профилът й се вижда ясно. Едното й око е затворено, а другото — отворено, безучастно и безжизнено.

Елин трепери, докато я гледа, и се опитва да проумее онова, което вижда.

Самоубила ли се е? Сложила е край на живота си, защото е разбрала, че са я разкрили?

Когато обаче погледът й се плъзва надолу, Елин вижда, че тялото на Марго е разпънато чрез сложна система от въжета, завързани за китките и глезените й. Въжето около глезените й е свързано с някакво причудливо колело.

Няма как да е направила сама това със себе си.

Елин поглежда наляво, към главата на Марго. На челото й е прикрепена метална скоба и по лицето й се стича кръв от мястото, където е пробита кожата. На скобата има метални куки, за които е завързано въже. Въжето, на свой ред, е свързано с друго колело.

Кръвта пулсира шумно в ушите на Елин, когато очите й се отместват към шията на Марго. На кожата има следи, там, където е опъвана и разкъсана.

Ако металната скоба, която е пробила челото й, не я е убила първа, тогава силата на тази диба в средновековен стил от времето на Инквизицията е била достатъчна, за да откъсне главата й от гръбначния стълб.

Мигновена смърт.

В съзнанието на Елин като телеграфна лента преминават различни образи — Марго, каквато я видя за пръв път само преди няколко дни, и сега — в това състояние. Това е варварство.

Елин знае с абсолютна сигурност, че никога няма да забрави тази картина и че ще я помни до края на живота си.

Тя си поема дълбоко дъх и чака да я обземе познатата паника, но напразно. Съзнанието й е ясно и будно и възприема сцената пред очите й, но мисълта, която я осенява, я кара да й се иска да не бъде така.

— Марго е действала с някой друг — Елин се обръща към Лукас. — През цялото време е действала с някой друг.

84

Няма отговор.

Елин се завърта в кръг и предпазливо се оглежда наоколо.

— Лукас? — повтаря тя и думата отеква в мрака в тунела.

Пак няма отговор.

Пронизва я страх. Елин се завърта отново, този път бавно, движейки в кръг фенерчето.

Вижда металната вагонетка, изхвърленото оборудване, каменните стени, по които се стичат струйки вода.

Но няма следа от Лукас.

Къде може да е?

Той беше точно зад нея само допреди няколко минути. Елин обмисля вероятностите — може би е видял или чул нещо и е навлязъл по-навътре в тунела?

Тя изминава няколко метра и претърсва пространството пред себе си. Устата й е пресъхнала.

Няма следа от него.

Елин започва да се връща, когато чува далечно глухо тупване. Веднага разпознава звука.

Капакът в пода.

Лукас е избягал. По пътя, по който дойдоха.

Внезапно я връхлита ужасяващо прозрение — има само една причина той да избяга в този момент.

Умът й стига до следващото заключение — Лукас е човекът, с когото е действала Марго. Той е убиецът.

Но ако е така, защо не я уби в тунела, когато имаше възможност?

Елин се обръща и хуква обратно назад. Трудно е — лекият наклон, надморската височина, всяка крачка сякаш е непохватна и безполезна, все едно изобщо не се движи. По челото й се стича пот. Тя нетърпеливо я избърсва и продължава да бяга.

Мислите й отново се насочват към Марго. Защо Лукас ще я убива?

Объркало ли се е нещо, или планът е бил такъв от самото начало? Инсценирал ли е нещата така, че Марго да бъде идеалната изкупителна жертва? Искал ли е да изглежда като отмъщение, за да осъществи безпрепятствено останалата част на плана си?

В съзнанието й пробягват различни мисли — какво й каза Сесил, отношенията между Лукас и Лори, неговата обсебеност от хотела. Лъжите му.

Има логика. Мотивът му може да е онзи, за който Елин си помисли преди, вероятно най-силният мотив от всички — да защити хотела. Тя си спомня как Сесил говореше за страстта му към това място — да построи паметник на себе си.

Нима това е някакъв заблуден опит да защити наследството си? Възможно е — убийствата са опит да прикрие истината за тъмното минало на санаториума.

Знаели ли са нещо за това хората, които Лукас е убил?

Трезвата логика би трябвало да му каже, че това няма да проработи, но Елин знае, че убийците не разсъждават трезво. За него в действията му е имало абсолютна логика — единственото осъществимо решение. Именно това чувство на пълна убеденост прави способен убиеца да извърши деянието си — безмилостната целеустременост.

Какъвто и да е отговорът, Елин трябва да действа бързо.

Най-после стига до стъпалата. Изкачва първите няколко и вдига глава. Тъмно е. Няма светлина от архивната стая.

Подозрението й се оказва вярно. Лукас е затворил капака в пода. Елин захапва със зъби фенерчето, протяга ръце и бута с всички сили дръжката в долната страна, но капакът не помръдва.

Тя опитва отново и този път опипва с пръсти повърхността, мъчейки се да открие слабо място, но няма такова.

Елин сменя тактиката. Отстъпва на по-долното стъпало, прикляква и се изстрелва към капака с цялата тежест на тялото си.

Няма резултат. Дървото помръдва само няколко милиметра и разкрива тънка ивица светлина.

Залитайки леко, докато се приземява с гръб на тясното стъпало, Елин се оглежда наоколо със засилващо се чувство на паника.

Лукас я е затиснал тук долу.

Отлитат няколко минути, докато се опитва да измисли план. Никой освен Лукас и Сесил не знае, че Елин е тук. Сесил може все още да не дойде да я търси, а това ще даде на Лукас достатъчно време да осъществи намеренията си.

Може би няма смисъл да се връща обратно в тунела и да търси изхода, защото Лукас каза, че по всяка вероятност е блокиран.

Мисли, Елин, мисли.

Хрумва й идея — нещо елементарно, за което дори не е помислила.

Телефонът й.

Елин се завърта на стъпалото и го изважда от джоба си. Екранът светва, но Елин не се чувства толкова умна — има само една чертичка сигнал, която ту проблясва, ту угасва. Елин движи телефона напред и назад. Нищо. Проблясването продължава и после се заменя с две думи — няма сигнал.

Този път тя го вдига високо, доколкото може, докато стои приведена на най-горното стъпало. Поглежда екрана и вижда, че се е появило името на „Суиском“. Чертичката не примигва.

Сигналът е слаб, но може да е достатъчен. Елин сяда на стъпалото и написва съобщение на Айзак.

Заключена съм в архивната стая. В средата има капак в пода — сякаш някой е изрязал квадрат в рогозката. Вдигни го, и винила под него, и ще го видиш.

Айзак отговаря незабавно: Тръгвам.

Няколко минути по-късно Елин чува забързано тупкане на стъпки и стържене над главата си.

Разнася се силно изскърцване и изведнъж нахлува светлина.

Елин примигва, заслепена за момент, и вижда Айзак. Лицето му е зачервено и изпотено. Той прикляка, подава й ръка и й помага да се измъкне през дупката.

— Добре ли си? — гласът му е дрезгав, изпълнен с чувства.

Елин се изправя и си поема дълбоко дъх.

— Марго е мъртва, Айзак.

— Мъртва? Но ти мислеше…

Елин въздъхва тежко.

— Знам. Намерих я долу, в тунела — тя се запъва, когато в съзнанието й изплува образът на осакатеното тяло на Марго. Ужасяваща, потресаваща гледка.

— Значи не е била тя?

Елин се поколебава и се опитва да изясни мислите в главата си.

— Не съм сигурна. Убедена съм, че Марго е замесена, но мисля, че е действала заедно с някой друг. Човекът, който ме заключи тук долу.

Айзак се намръщва.

— Какво искаш да кажеш?

— Лукас — без заобикалки изтърсва тя. — Той слезе долу с мен да търсим Марго. Лукас беше с мен по целия път и докато оглеждах трупа на Марго, изчезна.

Айзак издува бузи и бавно подсвирва с уста.

— Наистина ли мислиш, че Лукас е замесен?

— Защо иначе ще ме оставя там долу и ще ме заключва?

— Но защо просто не те е убил? Не те е премахнал от пътя си?

— Не знам — отговаря Елин. — Мисля си за това. Марго ме разсея… Може би той е решил, че не се налага да ме убива.

Айзак поглежда разтревожено към вратата.

— Какво ще правиш сега?

— Трябва да намерим Лукас, преди да е осакатил още някого.

85

Елин влиза в големия салон на хотела. По-светъл е, но не кой знае колко. Прозорците разкриват млечно сребристо небе, прилича по-скоро на зазоряване, отколкото на късна сутрин.

На масите до бара са се събрали две малки групи, но не говорят. Занимават се с телефоните си или отпиват от питиетата.

Елин вижда Сесил на първата маса. Държи в ръка малка чаша кафе.

Елин тръгва към нея, стомахът й се свива от нерви. Как ще реагира Сесил, когато й каже за Лукас?

Сесил вдига глава. Лицето й е изопнато и изморено.

— Как е Уил?

— Засега е стабилен.

— Хубаво.

— Сесил, трябва да поговорим насаме — казва тихо Елин.

— Добре.

Сесил става и блъска назад стола си. Двете се преместват на маса в другия край на салона, за да не ги чуват другите.

Елин сяда и подръпва блузата си, горещо е. Огънят, само на метър и нещо от тях, бумти в камината.

Елин разказва на пресекулки какво се е случило, изненадана от противоречивите изражения, които се изписват по лицето на Сесил — озадаченост, отказ да повярва и още нещо, неочаквано примирение. Лицето й изразява нещо особено, сякаш се е освободило нещо, отприщило се е.

Подозирала ли е през цялото време?

— Наистина ли мислиш, че Лукас е замесен? — пита Сесил, когато Елин приключва, очите й са някак хлътнали, като издълбани.

Елин въздъхва продължително.

— Той избяга, Сесил. Заключи ме. Може да има и друго обяснение, но не знам какво е.

Сесил мълчи и погледът й се насочва към стъклената кутия, окачена на тавана близо до тях. Елин я е виждала и преди. Кутията съдържа стар манометър, направен от стъкло и дърво. Бележката вътре обяснява, че е бил използван за измерване на въздушното налягане, когато хирургът е колабирал белите дробове на пациенти, болни от туберкулоза.

Виждайки го сега, след онова, което откри, Елин изпитва абсолютно отвращение. Лукас съзнателно го е включил в дизайна на хотела, направил го е, за да подчертае, че е характерна особеност.

— Е, какво смяташ да направиш сега? — пита накрая Сесил.

Отражението й в огледалото зад бара сякаш се изкривява и напрегнатите й черти се удължават.

— Две неща. Трябва да държим всички заедно и да се погрижим никой да не напуска тази стая. И след това трябва да намерим Лукас.

— Но той може да е къде ли не. Хотелът е огромен и е възможно да има друго скривалище, например тунелът.

— Да, но ако Лукас възнамерява да направи още нещо скоро, по-вероятно е да е в главната сграда.

Сесил кимва рязко и погледът й става твърд.

— Хайде да започнем с кабинета му.

* * *

Пространството е неузнаваемо. Безупречното дизайнерско съвършенство е съсипано.

Бюрото на Лукас е в пълен безпорядък, върху лакираната дървена повърхност са пръснати листове, на пода са паднали няколко тетрадки. Чекмеджетата са издърпани и столът му е отместен от бюрото.

Кабинетът сякаш е бил нападнат. Сякаш някой е влязъл с взлом, за да го обере.

През Елин сякаш преминава хладна вълна и едно сковаващо прозрение — той се е върнал тук. Търсил е нещо.

Тя се приближава до бюрото и започва да разглежда разхвърляните листове. Предимно документи са, свързани са с бизнеса на Лукас, копия от презентации.

Очите й попадат на нещо познато сред купчината папки.

Писмата — заплашителните анонимни писма, които й показа Лукас. Писмата от Лори.

Те са повече от дузина и Елин ги събира.

Той спомена само за три.

По-дълго ли е продължила тази история с писмата, отколкото каза Лукас? Ако е така, възможно е писмата да са изиграли роля в провокирането на първото убийство, ако се е почувствал заплашен.

— Какво е това? — пита Сесил, обръщайки се към бюрото.

— Намерих още писма. От онези, които му е изпращала Лори.

Сесил се намръщва.

— Защо Лукас ще ги търси?

— Не знам.

Елин поклаща глава и ги поглежда отново и този път нещо проблясва в съзнанието й.

Нещо в стаята не е наред.

След минута тя разбира какво е. Шкафовете.

Те са единственото, което не е докоснато. Има дълга редица шкафове, само на половин метър над нивото на пода.

В средата на всяка вратичка е вграден малък заключващ механизъм.

Елин се приближава до тях, навежда се и разглежда ключалката.

— Имаш ли ключ за тях?

— Не. Вероятно е в Лукас.

Елин се изправя и оглежда стаята, търсейки нещо, с което да разбие ключалката.

В ъгъла на бюрото има голямо стъклено преспапие. Тя го грабва и коленичи. Вдига преспапието над ключалката на първото и най-голямо шкафче и удря силно механизма.

Не става. Дланите й са влажни от пот и изпускат стъкленото преспапие, което се плъзга по повърхността и после тупва на пода.

Елин избърсва длани в панталона си и опитва пак. Този път удря точно в средата ключалката, тя изщраква силно и се разбива.

Елин пъха пръст под вратичката, отваря я и се дръпва назад.

В шкафчето има само едно нещо — маска.

Същата черна гумена маска, която хвърля зловеща сянка върху последните няколко дни. Сега, когато не е опъната на нечие лице, маската е отпусната и деформирана.

Елин не може да откъсне очи от нея. Моментът се удължава и някъде дълбоко в съзнанието й се завърта колелце.

Сега няма съмнение. Това е същата маска, която Елин видя на труповете на Адел, Лори и Марго.

Лукас стои зад всичко.

Сесил застава до нея.

— Това тук вътре ли беше?

— Да.

Елин взима маската и внимателно оглежда всеки детайл — тънките пукнатини в гумата, широкия маркуч, свързваш носа и устата.

Тя я обръща в ръцете си и в главата й започва да се оформя мисъл, но преди Елин да успее да я улови, мисълта се разпада и изчезва.

Сесил прикляква до нея.

— Знам как изглежда това, но няма логика — думите й се застъпват. — Защо Лукас ще саботира хотела и всичко, което е похарчил, за да го преустрои? Той знае, че това няма да оцелее — Сесил протяга ръка и докосва маската. — Сигурна съм, че е някаква грешка. Недоразумение.

В стомаха на Елин зейва яма. Сесил би направила всичко, за да обясни присъствието на маската. Тя все още защитава Лукас, дори и сега.

И все пак Елин не може да я вини, защото я разбира. Нали това беше правил и Айзак за нея толкова много години? Криеше истината. Предпазваше Елин.

— Сесил, аз…

— Ще проверя в другите шкафчета — прекъсва я Сесил и протяга ръка към преспапието. — Сигурна съм, че Лукас има всевъзможни неща тук — тя посочва стаята. — Погледни стените, картините. Той се интересува от историята на това място, нищо повече.

— Сесил, знам, че е трудно, но…

Елин не успява да довърши изречението си. Сесил изпуска преспапието, което се изтърколва от скута й и тупва на пода.

— Всичко това… — започва тя с треперещ глас. — Аз съм виновна. Аз съм виновна за всичко.

Елин вижда примирението в очите й.

Сесил знае. Знае какво е направил брат й.

— Вината не е твоя, Сесил — тя слага ръка на рамото й. — Ти не си виновна за нищо.

— Напротив — Сесил се обръща към нея. Очите й са зачервени, кръвясали. — Има нещо, за което не бях откровена. Нещо, което трябва да знаеш.

86

Сесил се изправя и се приближава до прозореца.

— Свързано е с Даниел. Със случилото се с него.

Тя свежда поглед към пода.

Още лъжи, мисли си Елин и се подготвя. Лъжа след лъжа след лъжа.

— Преди да изчезне, Даниел беше на съвещание в санаториума с Лукас и строителните предприемачи. Тогава никой не знаеше, че нещо не е наред. Съпругата му беше получила съобщение от него, в което Даниел пишеше, че отишъл да вечеря в града, изпил твърде много питиета, за да шофира до дома си, и смятал да пренощува при родителите си в Кранс.

Елин кимва мълчаливо.

— На другия ден дойде пазачът. Беше младеж, проверяваше сградата веднъж в седмицата. Сградата беше изоставена. Непрекъснато влизаха разни хора.

Сесил млъква и очите й се отместват към прозореца.

— В онзи следобед Лукас получи обаждане. Младежът започнал да проверява стаите и в едно от старите отделения намерил труп.

Тя спира да говори и си поема продължително дъх.

— Осакатен, с маска на лицето.

— Като тази ли? — Елин поглежда маската в ръцете си.

— Да. Изглежда същата. Лукас беше в офиса в Лозана, когато младежът се обадил. Предупредил го да не казва на никого и го уверил, че ще дойде колкото е възможно по-бързо. По-късно Лукас ми каза, че се надявал това да е някаква глупава шега на някой от протестиращите, но не… — лицето на Сесил помръква. — Младежът бил прав. Наистина имало труп. Трупът на Даниел.

— Предполагам, че Лукас не се е обадил на полицията.

Елин прехапва устни, докато умът й отчаяно се опитва да анализира думите на Сесил. Елин има толкова много въпроси, че не знае кой да зададе първо.

— Не. Лукас се обади на мен, изпаднал в паника. Аз бях в дома на родителите ми в града. Срещнахме се тук.

Сесил вдига ръка към устата си и от гърлото й се изтръгва странен звук — неравномерно, задавено издишване.

— Даниел беше поставен на инвалидна количка и ужасната маска все още стоеше на лицето му.

От очите й бликват сълзи. Тя вдига ръка и ги избърсва.

— И пак ли не повикахте полицията? — Елин чува обвинителната нотка в гласа си, но не може да се сдържи. Част от нея не иска да чуе онова, което следва, но се заставя да слуша.

— Не. Лукас не искаше, беше изпаднал в паника и каза, че това ще погуби проекта — Сесил повдига рамене. — Той беше прав. Вече имаше голяма съпротива срещу обновлението и проектът нямаше да оцелее.

Тя се поколебава.

— Знаех какво означава това за него. Лукас вложи всичко в хотела — не само пари, капитал, но и живота си. Пожертва брака си. Даде всичко за този проект.

— И какво направихте?

— Лукас се отърва от трупа на Даниел. Отстрани го от сцената.

— И ти не го ли попита какво е направил с него? — гласът на Елин все още е обвинителен и потреперва.

— Не — изражението на Сесил се втвърдява за момент. — Не исках да знам. Аз изпълних своята част. Обещах да запазя тайната му.

— Ами местопрестъплението, мястото, където е бил убит Даниел? Полицията сигурно го е претърсила, когато сте съобщили за изчезването му. Както ти го описа, трябвало е да има кръв, улики.

— Лукас го почисти и направи да изглежда така, сякаш никога не се е случило. Размести мебелите, разхвърля боклуци тук-там. Не беше трудно. Мястото и без това беше в пълен безпорядък — Сесил навежда глава към ръцете си. — Полицаите не бяха много щателни. Тогава основната им версия беше, че Даниел е заминал по собствено желание.

— Ами пазачът, който е открил Даниел? Той сигурно е искал да каже на полицията.

— Лукас го подкупи — гласът на Сесил прозвучава глухо, тенекиено. — Плати му много пари с надеждата, че той ще замине. И младежът го направи.

Елин се опитва да събере мислите си.

— Говори ли с Лукас, след като беше открит трупът на Адел? Обсъдихте ли приликите?

— Да, но той смяташе, че ако ти разкажем какво се случи с Даниел, ще бъдем арестувани. Скрихме труп, не съобщихме за него, укрихме улики… — гласът на Сесил е слаб и раменете й са приведени, изглежда някак смалена. — Лукас се надяваше, че ще намерим убиеца и че никой няма да свърже случая на Адел със смъртта на Даниел. И през ум не ми е минавало, че Лукас може да е… — гласът й заглъхва.

Елин я поглежда, изведнъж е нащрек. Още колко лъжи ще се появят?

Всички й казват само половината история… Елин е в неблагоприятно положение през цялото време.

Сесил мълчи известно време и после отново заговаря:

— Знаеш ли, когато най-после излезе от болницата, Лукас каза нещо, което се запечата в паметта ми. Каза, че му е писнало да бъде безпомощен и хората да му казват какво да прави.

Тя млъква, запъвайки се с думите.

— Той каза: „Отсега нататък ще правя каквото искам. Да върви по дяволите всеки, който се изпречи на пътя ми.“

Елин гледа как снежинките танцуват по стъклото.

Желанието му се е сбъднало, мисли си тя. Сега никой не може да го нарече безпомощен.

Елин отново се обръща към Сесил.

— Ще започна да претърсвам стая по стая. Би ли отишла в салона да провериш дали всички са там?

— Не искаш ли да дойда с теб?

— Не. Ако види повече от един човек, Лукас може да се уплаши и да избяга. Трябва да го изиграем внимателно.

— Щом си сигурна — Сесил се отправя към вратата. — Обади ми се, ако се нуждаеш от нещо.

— Добре — отговаря Елин, оставя маската в шкафчето, взима чантата си и осъзнава, че думите на Сесил за Лукас все още отекват в съзнанието й.

Отсега нататък ще правя каквото искам. Да върви по дяволите всеки, който се изпречи на пътя ми.

Нещо прещраква в мозъка й, завърта се колелце… Елин спира, втренчва се в пода и се опитва да обработи мисълта.

Възможно ли е да е права? Или изтощеният й преуморен мозък си въобразява разни неща? Прескача на погрешно място и открива погрешно заключение.

Има само един начин да провери — да потърси доказателство. Нещо конкретно, неопровержимо.

Елин взима телефона си и за секунди намира сайта, който й трябва. Ръцете й са лепкави и пръстът й оставя влажни отпечатъци върху екрана, докато превърта и търси секцията, която й трябва.

Твърде бързо — отиде твърде далеч.

Тя полага усилия да забави темпото и внимателно превърта обратно нагоре.

Думите изскачат на екрана.

Теорията й е правилна.

И в същия момент, докато гледа, нещо друго нахлува в съзнанието й. Нещо едва доловимо, което можеше никога да не й хрумне, ако не беше направила другата връзка.

Елин се връща до шкафчето и отваря вратичката. Коленичи, изважда маската и я доближава до носа си. Вдъхва дълбоко миризмата. Маската се изплъзва в скута й.

Права е. Права е.

Нещата най-после се връзват. Малките парчета се съединяват — откъслеци от разговор, език на тялото…

Сега вече няма съмнение.

Елин се надява само да не е закъсняла.

Някъде в далечината се затръшва врата с приглушен трясък.

Гади й се и тялото й е изпълнено с адреналин.

Времето я притиска, сведено е до минимум. Колко минути ще отнеме? Три? Четири?

Елин хуква.

87

Плъзгащите се врати се отварят и Елин изскача във вихрушката от гъст сняг.

Леко задъхана, тя пристъпва по дървената пътека. Не е престанала да бяга, откакто излезе от кабинета на Лукас.

Елин спира, присвива очи и оглежда района пред себе си. Покривалото на басейна е дръпнато. Водата е отблъскваща, неприятно ярка над прожекторите на дъното. Във въздуха змиевидно се вият талази пара, но докато прииждат и спадат, Елин съзира фигура до главния басейн.

Лукас. Тя беше права. Знаеше, че ако той не е край вътрешния басейн, ще бъде тук.

Лукас обаче не е сам. Всички заключения, до които е стигнала Елин, са верни.

Тя тръгва, газейки в снега. Снежинките се забиват в лицето и очите й като мънички пухкави куршуми. Приливът на адреналин се засилва и я прави непохватна, краката й затъват в мекия сняг. Елин трябва да премести тежестта си назад, за да не се подхлъзне.

Най-после стига до главния басейн. Лукас седи прегърбен на шезлонг в отсрещната страна вдясно. Опитва се да обърне глава към нея, но движението му е като на кукла, рязко. Очите му се завъртат и разкриват белезникави кръвясали еклери.

Закъснях ли?

Елин се забързва, минава покрай басейна и стига до него.

— Всичко е наред, той се съвзема — Сесил се е навела над него и се опитва да го изправи. Държи се като медицинска сестра — грижовно, майчински, — но Елин не се заблуждава.

— Зарежи преструвките, Сесил — гласът й е бавен и спокоен. Непринудените й думи излъчват увереност, каквато Елин всъщност не чувства. — Знам, че си ти. Ти си действала заедно с Марго, не Лукас.

Сесил я поглежда замислено и смръщва чело.

Тя отговаря със същия преднамерено бавен тон като на Елин, но примесен със снизхождение, сякаш говори на дете.

— Не. Намерих го тук в това състояние. Опитвам се да му помогна.

Елин веднага разбира, че Сесил е избрала погрешна реакция. Изправена пред обвинение, Сесил би трябвало да е стъписана и вбесена, в отбранителна позиция, но не и това добре дозирано превъзходство.

Издава я.

От Лукас се изтръгва някакъв звук, дълбок и гърлен.

Елин се вглежда в него. Той е сменил позата си и сега се вижда лявата страна на лицето му. Челото над веждата е лепкаво от кръв, която се е съсирила на слепоочието. Кожата му е бледа и влажна или от пот, или от снега. Елин се прокашля, устата й е пресъхнала, няма слюнка.

Трябва да печели време.

— Знам, че си ти, Сесил. Ти се издаде. Беше умна, но само до последните няколко минути.

Изражението на Сесил е неразгадаемо.

— Издала съм се? — повтаря тя.

— Да. Онова, което каза в кабинета на Лукас. Отсега нататък ще правя каквото искам. Да върви по дяволите всеки, който се изпречи на пътя ми. Този израз… осъзнах, че съм го чела някъде. В блог, протестиращ срещу строителството на хотела. Някой беше написал, че Лукас е употребил същите тези думи. Същият коментар имаше и в „Туитър“.

Елин се поколебава.

— Ти си писала срещу собствения си брат, защото за това става въпрос, нали? За него.

Думите се разнасят из пространството между тях, но сякаш не намират Сесил. Тя изглежда неуязвима за тях, недостижима.

— Израз? — лицето й се изкривява в мимика на недоверие. — Обвиняваш ме заради някакъв си израз?

— Не е само това — Елин се изправя в пълния си ръст. — Долових миризма на хлор върху маската в кабинета на Лукас. Долових я на места, където не би трябвало да бъде… когато открих Лори в асансьора и когато ме нападнаха на стълбището на мансардата, но едва днес разбрах какво означава. Ти плуваш всеки ден, нали?

Сесил я поглежда мълчаливо, вятърът развява косата около лицето й. Все още не показва никакво чувство.

— Затова предположих, че ще доведеш Лукас тук, при басейна. Това е твоята зона на комфорт, нали? Единственото място, където се чувстваш като у дома си.

— Не знам за какво говориш — гласът на Сесил е монотонен. — Всичко, което казваш, са догадки, нищо повече.

— Не. Бях права за онова, което казах преди малко, нали? Не става дума само за хотела и миналото му като санаториум, а е лично. Между теб и Лукас. Той е направил нещо, което ти не можеш да му простиш. Нещо, което те е накарало да потърсиш отмъщение.

— Не, аз…

Елин долавя слабост и продължава:

— Случилото се, всички, които ти уби, да, беше хитро. Направи го така, че да изглежда сякаш е за санаториума, за миналото, но не е така — тя приковава поглед в Лукас. — Заради него е, нали? Той е започнал всичко това.

Сесил отстъпва крачка назад и сега вече фасадата й се пропуква. Тя трепва, но после веднага се овладява.

— Не, виж, аз…

Елин тръгва към нея. Ботушите й затъват дълбоко в снега.

— Какво направи Лукас, Сесил? Кажи ми какво направи той?

Лицето на Сесил помръква. Чертите й се изкривяват, сякаш някой ги е стъпкал. Дълбоко от гърлото й се изтръгва странен звук на огорчение.

— Не става въпрос какво е направил, а какво не е направил. Всичко това започна не с Лукас, а с Даниел. Даниел Льометр. Той ме изнасили.

Сесил посочва Лукас. Ръката й трепери неудържимо.

— Лукас знаеше и не направи нищо.

88

Възцарява се напрегнато тягостно мълчание. Мълчание, каквото Елин не е преживявала, откакто е тук. Вятърът утихва и снегът за пръв път пада право върху земята.

— Няма ли да кажеш нещо? — Сесил стрелка поглед към Лукас.

Водата до нея проблясва и във въздуха се вие пара.

Той я поглежда изпод натежалите клепачи.

— Хайде, ти беше там в онази нощ, нали, Лукас? След купона за рождения ден на Даниел, в Сион. Тогава той навърши осемнайсет години. Ти ни закара, цялата група, в дома на Даниел. Пренощувахме там, всички, в дневната.

Тонът на Сесил е лишен от чувства, прилича на кънтяща пуста бездна.

Елин знае, че това е много е опасно. За разлика от страстната ярост, студеният горчив гняв като този не може да изтлее сам. Преминал е точката и се е втвърдил в нещо неразбиваемо.

— Не беше просто едно от онези клишета — продължава Сесил, — някой непознат да ме завлече в тъмна уличка… Даниел беше мой приятел. Беше твоят най-добър приятел. На практика член на семейството. Бях на шестнайсет, Лукас, хлапе.

— Сесил, недей… — последните му думи са неясни.

— Какво, Лукас? Не ти харесва да чуеш какво си пренебрегнал? — изражението й се втвърдява. — Даниел и аз се целувахме и се смеехме тихо, за да не събудим някого. И после той надигна роклята ми и разтвори краката ми. Опитах се да кажа „не“, но Даниел запуши с ръка устата ми и след това ме изнасили — Сесил поклаща глава самоупрекващо се. — Не направих нищо. Парализирах се. Точно обратното на онова, което мислех, че бих направила в такава ситуация. Просто го оставих да ме изнасили…

Лукас не откъсва очи от нея. Върху косата му се сипят малки снежинки.

— Когато Дани най-после се отдръпна от мен, аз обърнах глава към теб. Ти се преструваше, че спиш, но аз видях, че очите ти са отворени. Разбрах, че си буден и че си видял какво направи Даниел.

Лукас се прокашля.

— Не е така, Сесил. Знаеш, че не е така.

— Така е, Лукас. Звучи невероятно, нали? Ти не направи нищо. Не се опита да му попречиш. Мислех, че ще го сториш. На другия ден мислих само за това и се питах защо не го дръпна, но се опитах да те оправдая. Реших, че не си бил сигурен какво си видял или че не си искал да ме поставяш в неудобно положение.

Сесил пристъпва към него.

Елин се напряга. Въпреки студа, тя усеща, че на челото й избива пот.

— Не мислех, че това ще бъде всичко, Лукас. Чаках те да кажеш нещо, да ме попиташ какво се е случило и дали всичко е наред — Сесил се поколебава и после думите й придобиват друг ритъм, странен, автоматичен. — Бях планирала всичко — какво ще се случи, след като разговаряме, как ще отидем при родителите ни и ще кажем на полицията.

Лукас явно също бе доловил нещо неестествено в монотонния й механичен глас. Той се размърдва леко, опитва се да промени позата си и да се надигне по-високо, но опиатът, който му е дала Сесил, прави движенията му бавни и затруднени.

— Но това не се случи, нали, Лукас?

— Сесил, аз бях хлапе. И двамата бяхме хлапета. Не знаех какво точно се е случило и какво да направя.

— Не — погледът й се втвърдява. — Ти не беше хлапе. Едно хлапе може да излъже веднъж, но не и два пъти.

Тя се обръща към Елин.

— Няколко седмици по-късно събрах сили и казах на родителите ни.

Думите й са отривисти, точно премерени.

— Те са попитали теб, нали, Лукас? Знам, че са те попитали. Попитали са те и ти си излъгал. Престорил си се, че не си видял нищо.

Елин вижда първия проблясък на чувство и заедно с него съзира нещо в ръката на Сесил — нож. Лампите на тавана се отразяват в метала. Пръстите й се разтреперват при вида на оръжието и Елин трябва да ги свие в юмрук.

— След всичко, което направих за теб… всичките онези часове в болницата и после в училище. Подкрепях те и те защитавах от подигравките. Исках да направиш само едно нещо за мен, но ти не го стори. Не пожела да рискуваш.

Изражението на Лукас се променя от рязко нервно трепване във вина. Кръвясалите му очи обхождат лицето на Сесил и после той навежда глава.

— Съжалявам.

— Не — решително казва Сесил и стиска по-силно ножа. Кокалчетата на пръстите й побеляват. — Извинението няма да свърши работа сега, Лукас. Защото ти не ме защити и не каза истината. Мама и татко се опитаха да потулят цялата история. Мислеха, че има „обяснение“.

Тя иронично завърта очи.

— Знаеха, че аз харесвам Даниел, затова така и не разбрах дали просто не ми вярват, или избраха лесното решение. Предпочетоха да не клатят лодката, защото бяха приятели със семейството на Даниел и той беше златното момче на татко. Само казаха, че всичко е свършило, че понякога се случват лоши неща и че няма смисъл да мисля за това и да се разстройвам.

Сесил разтяга устни в ледена усмивка.

— Дори когато установих, че съм бременна, те ми казаха да не се тревожа. Направих аборт и това беше всичко в техните очи.

Лукас затваря очи и обляга глава назад на шезлонга. Елин знае защо го прави — усеща вина. Той се опитва да блокира вината си и Сесил.

— След това нещата вече не бяха същите.

Сесил си поема дъх.

— Когато се опитвах да плувам, с всеки замах виждах лицето на Даниел, който застрашително надвисва над мен. Всяка негова пора, всяка луничка. Тялото му притиска моето и доказва, че е по-силно от мен — тя замълчава за момент. — Това ме караше да се чувствам… мъничка. Че всичката сила, която имах в басейна… е въображаема. Нищожна в сравнение с неговата сила.

Сесил отново пристъпва към Лукас, като върти дръжката на ножа между пръстите си.

Очите му явно долавят движението и изведнъж се отварят.

— Така ме караше да се чувствам Даниел. Като нищожество.

Сесил вдига ръка. Показва с палеца и показалеца нещо има съвсем малко.

— Толкова малка… Човек, който не оправдава надеждите. Не можех да плувам добре. Състезанията, кариерата ми… приключиха.

— Но ти никога не си ми казвала за това… — Лукас все още изрича думите бавно и неясно. — Не знаех, че ти е въздействало.

— Ти не ме попита, Лукас. Не попита, защото беше по-лесно да извърнеш поглед. Даниел беше твой приятел и ти избра приятеля си пред мен.

Сесил млъква. Елин я наблюдава внимателно и усеща, че тя още не е приключила.

— Потиснах го, опитах се да живея нормално. Отказах се от плуването и отидох да уча хотелиерство в Лозана. Започнах да се убеждавам, че може да имам различно бъдеще и че животът ми няма да се определя от онова, което направи Даниел — Сесил ритва в снега на пода. — И тогава срещнах Микел. Година и нещо по-късно се опитах да забременея. Не стана. Направихме си изследвания и специалистът каза, че не мога да забременея. Получила съм инфекция след аборта… и вследствие на това съм безплодна.

Елин се изпълва с напрежение. Тонът на Сесил, неестествената последователност, дисциплината в думите й не вещаят нищо добро.

— И бракът ни започна да се разпада. Микел ме напусна осем месеца по-късно. Каза, че съм се променила, но аз знаех, че е защото съм увредена. Той искаше пълноценна жена, която функционира правилно.

— Трябваше да ми кажеш — обажда се Лукас. — Трябваше да ми кажеш всичко това.

Сесил обаче сякаш не го чува и продължава безмилостно.

— И тогава ти ми се обади, разказа ми за плановете си за санаториума и ме помоли да участвам — тя кимва мрачно. — Знаех, че това е шансът ми да потърся сметка на Даниел, да го накарам да признае какво е направил.

— Говорила си с него?

Лукас се размърдва на шезлонга. По лицето му се стича кръв, от веждата към бузата, но той не посяга да я избърше. Цялото му внимание е приковано в Сесил.

Тя се приближава още и застава до него. Позата й би изглеждала небрежна, ако не беше ножът в ръката й.

— Да. Няколко седмици, след като се върнах. Казах му, че ти си ме помолил да работя за теб и го попитах дали има нещо против.

— Какво отговори Даниел?

— Че не възразява. Не показа нищо. Дори не трепна.

Очите на Сесил помръкват.

— Знаеш ли, питах се дали изобщо се сеща за случилото се. Дали онова, което направи, го е измъчвало през годините, дали когато затвори очи нощем си спомня за мен, но когато го видях тогава, разбрах, че не е така. Разбрах, че Даниел никога няма да бъде подведен под отговорност, нито дори ще се почувства виновен. Той беше отхвърлил с пренебрежение случилото се и може би дори си беше внушил, че аз съм го искала, или пък не си го спомняше.

Сесил се двоуми.

— Така или иначе, Даниел ме унижи. Игнорира ме. Така, както са правили лекарите тук. Лекарите, на които хората са имали доверие, че ще ги излекуват — тя се обръща към Елин. — Ето, тук грешиш, че не всичко е заради санаториума и онова, което е ставало тук. Това място, тайните му… те са последната сламка.

Сесил отмества очи към Лукас.

— Ти й кажи, Лукас. Разкажи й истината за това място.

89

Гласът на Лукас е тих и малко неясен.

— Преди да започне строежът, с нас се свърза Марго и попита за една нейна роднина. От клиника в Германия Марго научила, че е била прехвърлена тук, в санаториума. Потърсихме, но не открихме нищо в официалните документи. Отговорих й, че ще проуча въпроса.

— Марго се е свързала директно с теб? — Елин свива ръка и после я отпуска, пръстите й замръзват и се вкочаняват по връхчетата.

— Да, търсихме, както ни помоли Марго, и намерихме нещо в някакъв кашон, в шкафа в едно от старите отделения. Явно не беше отварян от години. В кашона имаше документи, снимки, медицински досиета на пациенти, дневници. Разбрах, че се отнасят само за жени. Започнах да чета и си дадох сметка, че тези пациентки… не са били болни от туберкулоза. Не са били изпратени заради това в санаториума.

Елин възприема думите му с кошмарно чувство на неизбежност, с ужас за онова, което предстои да чуе.

— Изпращани са тук от клиниката в Германия… заради някакви опити. Всичко започнало като експеримент за нови методи на лечение, но изглежда… — гласът на Лукас потреперва, — нещата са ескалирали. Колкото повече ровехме, толкова повече снимки и документи намирахме… но от изображенията и записките се виждаше, че не са се извършвали експерименти. Бяха се превърнали в нещо друго.

— Злоупотреба — гласът на Сесил едва се чува, — извечната злоупотреба с власт. Експлоатация на уязвими жени — тя поглежда Елин. — Жените не са били болни. Бащите, съпрузите им и лекарите са ги изпращали в клиниката в Германия под претекст, че имат заболяване, но често е било само защото поведението им противоречи на общоприетото статукво, на онова, което било приемливо за жените тогава. Те имали твърде много идеи, говорели открито… Не било необичайно да ги пращат в психиатрични клиники — на лицето й се изписва отвращение и Сесил навежда глава. — Някои от тях, онези, които нямали късмет, са прехвърляни тук.

Елин кимва и се опитва да запази спокоен тон.

— Защо не извадихте документите на светло веднага?

— Лукас каза, че негативните отзиви в медиите ще се отразят лошо на идеята за хотела. Той искаше да продължи със строителството — Сесил прави гримаса. — Даниел реагира по същия начин, когато му казахме. Това е в миналото. Забравете го.

— Сесил, не е честно — Лукас се мъчи да се надигне и да седне. — Ако се беше разчуло какво е ставало тук, щеше да има разследване, щеше да се отрази лошо на плановете за хотела.

— Нищо нямаше да те спре, нали? Само хотелът има значение за теб — Сесил поглежда Елин. — Лукас и Даниел знаеха за гроба на снимката, знаеха, че има още гробове. Бяха маркирани при проучването на терена. Лукас предпочете да продължи. Поредният подкуп, поредният човек, предпочел да си затвори очите.

Лукас въздиша тежко и трепва, когато сменя позата.

— Не разбирах защо нещо, случило се толкова отдавна, трябва да повлияе на потенциала на онова, в което щеше да се превърне това място.

— Именно, Лукас, не разбираш ли? Проблемът е, че това все още се случва. Злоупотребата с власт, изнасилванията, тормозът… Все още се случват — Сесил прикляква до него. Лицето й е само на няколко сантиметра от неговото. — Твърде лесно е, нали? Да обърнеш другата буза? Да пренебрегнеш последиците. И още по-лошо, ние сме съучастници… Не само мъжете, но и жените.

— Жените? — Елин пристъпва крачка към тях, надявайки се Сесил да не забележи.

— Да. Адел е била с пазача, когато са открили трупа на Даниел. Била му е гадже. Адел беше подкупена също като него. Лукас й даде работа тук със силно завишена заплата, достатъчно висока, за да си държи устата затворена.

Това обяснява връзката между двамата. Снимката в „Инстаграм“.

— Намерихме снимка на Лукас и Адел, заедно, тук в хотела. На парти са. Изглеждат, сякаш се карат.

— Да, тя искаше още пари — гласът на Лукас е приглушен.

Елин отново се обръща към Сесил.

— Но ти уби Даниел, нали? Умишлено. Защо си искала Адел да проговори?

Сесил я поглежда. Очите й са ясни и блестят. Елин за пръв път съзира неподправено чувство.

— Защото никога не съм искала да бъда анонимна. Когато убих Даниел, очаквах да ме хванат, исках историята ми да бъде разказана, както и историите на онези жени. Исках хората да попитат защо съм го убила, но… всички искаха да потулят случилото се.

— Но ти си могла да се обърнеш към някого — полицията, медиите — и да разкажеш историята си.

Сесил я поглежда учудено.

— Ако изляза в медиите, щеше да бъде моята дума срещу неговата. Навремето никой не ми повярва, защо да го правят и сега? Единственият начин да получа правосъдие, беше да го направя сама. Да ги накарам да си платят.

Елин се втренчва в Сесил и всичко се събира в ясен фокус. Зловеща, жестока логика. Отмъщение в най-бруталната му форма, наклоняване на везните обратно, в другата посока.

— Защо имаше толкова дълъг период между убийствата на Даниел и Адел?

— Изчаквах подходящ момент, когато разбрах, че Адел иска от Лукас повече пари, нещо в мен превъртя, разбрах, че тя трябва да бъде премахната.

— И вече си била привлякла на своя страна Марго, нали? Тя е била уязвима, затова си я убедила.

— Не бих го нарекла убеждаване, тя беше отворена за предложения. Майка й починала наскоро и Марго беше вманиачена…

— Вманиачена? — повтаря Елин с изумление. — Тя е била психично болна, Сесил. Страдала е от сериозна форма на депресия, психотична депресия. Намерих разпечатки в бюрото на Лори. Предположих, че са нейни, но тя всъщност се е тревожила за Марто! Самата Лори е изпадала в депресия и е познавала признаците…

Сесил маха нетърпеливо с ръка, отхвърляйки думите на Елин.

— Няма значение как го наричаш, важна е причината.

— Сесил…

— Не, вярно е. Преди да почине, майката на Марто я помолила да разбере какво се е случило с прабабата на Марго. Изчезването й оставило дълбока следа върху всяко следващо поколение в семейството им. Измъчвало първо баба й и после майка й, искали отговори. Когато Марго разкрила истината, това не й давало покой, отприщило нещо мрачно. Пликът със снимките, който ти намери… тя го носеше в себе си навсякъде, беше обсебена.

— И си използвала тази обсебеност, нали? Уязвимостта й я е направила доброволно кукла на конци. Употребила си я и Марго ти е помагала в убийствата, нали?

— Разбрах го — тихо казва Лукас. — Досетих се в тунела. Осъзнах, че Марго е действала с някой друг и нещо прещрака в главата ми. Разбрах, че другият трябва да е Сесил, само тя можеше да знае за съществуването на тунела и само тя знаеше истината за случилото се с прабабата на Марго и другите жени. Знаех, че може да го е използвала, за да накара Марго да й помага.

— Но кой ме заключи долу? — пита Елин.

— Исках да говоря със Сесил, като брат със сестра… Да й дам възможност да обясни. Но не получих този шанс, тя ме чакаше, не искаше да разговаряме.

Елин се обръща към Сесил.

— Какво трябваше да прави Марго, Сесил?

— Да ги обездвижва, тя нямаше смелост за друго — Сесил се подсмихва. — Но Лукас е виновен, Марго искаше само признание за случилото се в санаториума, искаше историята на прабаба й да бъде оповестена, да бъдат чути гласовете на онези жени… но Лукас не направи нищо.

— Планирах архивната стая…

— Но не я завърши, изобщо не си имал намерение да го правиш. Това беше само за да те остави на мира Марго, дори по-лошо, предложи й работа, за да си успокоиш съвестта. Сякаш това може да е достатъчно — Сесил го поглежда с отвращение. Сега бузите й блестят от смесица от сълзи и сняг. — И постави онези стъклени кутии на разни места в хотела. Направи фетиши от миналото на санаториума, използва ги като някакво развлечение за гостите, след всичко, което знаеше.

Елин си поема дъх.

— И ти реши да обърнеш нещата…

— Да, извадих на показ жертвите като експонати, точно както са правили лекарите от снимките.

— Ами Лори? — гласът на Елин потреперва, когато изрича името й. — Защо я уби? Тя беше приятелка на Марго, твоя колежка.

— Накрая Лори беше същата като останалите, страхливка — Сесил избърсва с ръка лицето си. — Всичко започна с флирта й с Лукас. Той постъпи лошо с нея и тя беше разстроена и огорчена и започна да задава въпроси за строежа, подкупите и приказките за корупция. Смяташе да ги публикува в специален блог, за да го разобличи, но така и не го направи. Когато се върна с брат ти, Лори бе решила да забрави всичко.

— И ти си пристъпила към действие — довършва мисълта й Елин.

В гърлото й пърха безпокойство, докато гледа как ръката на Сесил, която държи ножа, се приближава още повече до лицето на Лукас.

Сесил кимва.

— Тогава вдигнах залозите, преди няколко месеца — Сесил рязко вдига нагоре ножа, за да подчертае думите си. — Накарах Марго да й даде флашката със заличените файлове. Помислихме, че Лори ще се заинтригува и ще иска да разбере какво е ставало, но тя отказа, не искала да се замесва. Дори когато Марго й показа незаличените медицински досиета, цялата история, Лори не прояви интерес.

— Но това е нормално, вероятно се е уплашила.

— Не — лицето на Сесил се изкривява и почервенява. — Не беше това! Лори искаше да си затвори очите. Също като Лукас, като Адел — очите й блестят, направо хвърлят искри. — Дори Марго, дори на нея й писна и искаше да спре.

— Но защо уби Лори? Тя не е била заплаха за теб, Сесил?

Елин се мъчи да си поеме дъх, но гърдите й са се стегнали, не от студа, а от гняв. Въпреки страха си от онова, което се готвеше да направи Сесил, Елин не се трогва от оправданията й, ужасните й деяния имат логика само в нейния мозък.

— Когато с Лукас се върнахме от пътуването ни, Лори разбра, че планирам нещо, обади ми се в нощта, преди да изчезне, искаше да ме спре. Когато отказах, тя ме заплаши, че има коз срещу мен.

— Флашката…

— Да, бях поръчала на един човек да хакне базата данни на клиниката и да възстанови електронните файлове, но знаех, че може да ги проследят до мен. Затова Лори трябваше да изчезне. Тя се надяваше, че ще предположа, че е избягала, но знаех, че е тук, че ме наблюдава, готова да ме разобличи.

— Затова Лори е носила в себе си криптираната флашка — досеща се Елин. — Но ти не си възнамерявала да й дадеш шанс да я използва, нали? Затова си я отвлякла.

— Да, с помощта на Марго. Лори се свърза с Марго по същото време, когато ти й изпрати съобщение, за да се опита да я накара да ме спре. Марго уреди да се срещнат, да говорят.

— Преди аз да отида в мансардата…

— Точно така, това беше клопка. Не я чакаше Марго, чаках я аз.

— И я уби.

— Не беше трудно, Лори не разбра нищо. Мислех, че съм изпипала всичко, но направих грешка.

— Остави флашката в Лори.

Сесил кимва.

— Знаех, че е в нея, но не се сетих, че е прехвърлила файловете на друга флашка, маскирана като запалка… Търсех познатата флашка…

— Затова се забави, докато се качиш в мансардата, така ли?

— Да, но сега това няма значение. Постигнах целта си, така както ще я постигна и сега — Сесил се изправя и дръпва Лукас, за да стане. — Елин, моля те, не искам да те нараня. Ние си приличаме, ти и аз сме като вълци единаци, борци. Настояваме за отговори и справедливост — ръката й трепери около кръста на Лукас. — Търпим нашите братя егоисти… Остави ме да довърша онова, което съм започнала.

Очите й са присвити, все едно са тесни цепки, косата й е мокра от снега и е залепнала за главата й.

Лукас кашля и коленете му се огъват.

Елин не може да помръдне. Вижда блясъка на острието, опряно в шията на Лукас, и предпазливо се приближава. Трябва да е внимателна.

— Не мога да си тръгна — спокойно казва Елин и бавно пристъпва към тях. — Това не е правилният начин, ти може и да мислиш, че е, но не е така.

— Тръгвай, Елин — сега гласът на Сесил е по-силен и по-настойчив, по лицето й се стичат сълзи.

— Не мога, Сесил. Ще поговорим и ще изясним нещата, преди да решиш какво да правиш. Разбирам…

— Разбираш? — нещо в тона на Сесил се променя. Тя губи контрол. — Никой не знае какво съм преживяла, никой! Как е възможно да разбираш?

— Мога да се опитам. Ако поговорим отново…

— Да поговорим? Това не върши работа. Трябва ми действие. Това — Сесил притиска ножа по-силно в гърлото на Лукас и кожата на пръстите й около дръжката побелява и се сбръчква. — Това трябва да направя! Заради мен и заради всички онези жени.

— Сесил…

— Не се опитвай да ме спреш! — гласът на Сесил преминава в писък, очите й са приковани в Лукас. — Всички се опитват да ме накарат да спра, да не казвам истината, да не търся възмездие…

Лицето на Лукас е като застинала маска на страха. Елин усеща, че действието на опиата преминава и сега той напълно разбира какво се случва.

Сега или никога.

Елин се хвърля върху Сесил.

90

Сесил изкривява лице в гримаса и пада настрани, размахвайки лявата си ръка, докато се опитва да остане права.

Ако може да я обездвижи, да я прикове на земята, мисли Елин…

Но ъгълът е неудобен.

Всичко се случва като в забавен каданс. Тялото на Сесил се извива, докато пада към басейна. Държи Лукас достатъчно здраво, за да го повлече със себе си, той се стоварва върху нея и я потопява за миг. Водата се разплисква в дъга.

Сесил обаче след няколко секунди изскача на повърхността, по лицето й се стича вода.

Нахвърля се върху Лукас, размахва яростно ръце и го стиска за гърлото.

Елин осъзнава — Сесил е силен плувец. Достатъчно силна е, за да завлече на дъното и двамата. Очите на Лукас искрят в паника. За Елин това е най-лошият сценарий.

Не може да влезе във водата.

Умът й блокира от ужас, пронизващ като кинжал и заслепяващ.

Завладява я онзи страх. Сцената пред очите й се преобръща; познатото свиване като в тунел на сетивата й. Всичко се разпада парче по парче.

Повърхността на басейна кипва. Лукас размахва ръце и разплисква вода, а Сесил натиска главата му във водата.

Тялото на Елин обаче не помръдва. Тя усеща снега по лицето си, потта, но не може да протегне ръка и да го избърше.

Лукас най-после реагира, сякаш водата прогонва остатъчната летаргия.

Той събира сили, пресята се и блъска настрана Сесил, после започва да плува към стената на басейна.

Без да си поеме дъх, Сесил плува до него. С лакът го удря в гърлото, в трахеята.

Един път, два пъти — резки, бързи удари.

Лукас изкрещява, очите му ще изскочат от ужас, после главата му потъва под водата.

Гледката отключва спомена от онзи летен ден. Сам. Споменът за бездействието на Елин, за страховете й, за парализата.

Тя не може да позволи това да се случи отново.

Елин вдига ръце и увива пръсти около колието си.

Хваща куката и дръпва силно, усеща, че верижката се къса, едната половина пада в мекия пухкав сняг, а другата остава в ръката й.

Елин си поема дълбоко дъх, стиснала медальона, и се гмурка. Изскача на повърхността и без да разсъждава, започва да плува след Сесил.

Сесил дори не се обръща, съсредоточена е да унищожи Лукас.

Елин е срещу нея, стиска куката от колието в ръката си, после я забива в лицето на Сесил.

Ръката й трепери от напрежение, замахва с бързо кръгообразно движение, усеща, че куката раздира бузата на Сесил.

Елин рязко дръпва назад ръка.

Сесил изревава от болка и разхлабва хватката върху Лукас.

Ножът пада от ръката й.

Елин обгръща с дясната си ръка гърдите на Лукас и се опитва да го изтегли, надявайки се, че поне той ще си поеме дъх. Вижда ножа, който потъва във водата и краткия блясък на метал.

Без да се колебае, хвърля се и го сграбчва с лявата ръка.

Сесил също посяга към ножа, от бузата й тече кръв. Пръстите им се сблъскват, но Елин хваща ножа първа, стиска здраво дръжката и го изтръгва от Сесил.

Сесил обаче отново връхлита Лукас. Той се съпротивлява, отскубва се и от двете и се мъчи да остане до ръба на басейна и да се измъкне навън, но ръцете му са мокри и се плъзгат по засипаните със сняг плочки.

Сесил се нахвърля върху него, дръпва го изотзад и отново го натиска под водата.

— Сесил, спри! Пусни го!

— Не! — гласът й е пронизителен. — Той трябва да плати за лъжите си!

— Ще си плати! Знам какво искаш, Сесил, знам какво си искала през цялото време. Справедливост! Признание! — Елин си поема дъх. — Получи всичко, Сесил, не го ли разбираш? Сега знаем какво се е случило с теб и с онези жени, ти изрече тяхната истина. И своята! Убийството на Лукас няма да ти даде нищо повече.

— Той ми обърна гръб! — крещи Сесил, но думите й са загубили силата си, тя се дави в ридания, цялото й тяло се тресе.

— Знам, но Сесил, ти му каза какво чувстваш. Лукас ще трябва да живее с това, не ти. Вече не.

Елин затаява дъх и чака.

Времето сякаш забавя ход, докато Сесил се отдръпва и пуска Лукас.

Елин внимателно го обхваща с ръка около гърдите и го притегля към стълбата. Излиза първа и му помага да се измъкне от водата. Леденият въздух пронизва кожата му и той трепери, цялото му тяло неудържимо се тресе.

Студеният въздух щипе кожата на Елин, но се обръща и поглежда Сесил.

Отпуснала се е по гръб в средата на басейна.

Носи се по повърхността на водата и очите й следят снежинките, които се сипят от небето.

91

Пет седмици по-късно

— Подранихме — Уил поглежда часовника. — Има няколко минути, преди да потегли железницата.

Елин кимва. Лицето й пламти, мисълта, че заминават, й тежи. Нито тя, нито Айзак са особено добри в сбогуването.

Елин е застанала на ръбчето на тротоара и очите й са приковани в гърба на Айзак. От шева на синьото му пухено яке се подава малко перце, ветрецът го подхваща и го развява, перцето се отскубва и отлита.

Задава се автобус, разпръсква сол и пясък, металната решетка отзад е отрупана със ски и сноубордове. Елин го изчаква да мине и тръгва след Айзак, който пресича пътя и тръгва към гарата.

Бетонната постройка е грозна, притъпените ъгли на плоския покрив брутално разсичат природната красота на снежните планини зад нея.

Небето е ослепително синьо. Не е бледосиньото небе на зимен ден в Англия, а тъмен, експлозивен нюанс, от който планината изглежда още по-бяла, а мъгливият облак на ивици — релефен и солиден.

Времето е все такова дни наред, толкова дълго, че Елин не може да си спомни колко пъти пристъпите и стихванията на виелицата я караха да се почувства в лапите на остри, обсебващи вълни на паника, които я пронизваха след всеки час на вятъра и снега.

— Оживено е — отбелязва Айзак, когато влизат в гарата.

Хората се събират на рехави тълпи — възрастна двойка, тийнейджърки с раници, увиснали ниско на гърбовете, голяма група ученици.

Малък павилион вляво продава кафе и сладкиши. Стомахът на Елин изръмжава от силния мирис на масло.

— Вие чакайте тук, аз ще купя билети — Уил тръгва към гишето, влачейки куфарите им.

Въпреки че наистина нямат билети, Елин знае, че той умишлено им дава време и пространство да си кажат довиждане.

Айзак търка носа на обувката си в асфалта, лицето му е измъчено.

— Странно е, че се разделяме, свикнах да си около мен — той млъква и стиска по-силно бутилката вода в ръцете си.

Елин не може да откъсне поглед от него — очите, косата, измъченото тревожно изражение на лицето му… Струва й се несправедливо, че го оставя тук сам.

— Ела с нас — внезапно казва тя. — Ще ти запазим билет, остани няколко седмици с мен и виж как ще се почувстваш.

— Още не, искам да се опитам да се върна към нормалния живот. Да видя как ще потръгне — Айзак стиска устни и отмества поглед. — Знаеш ли, не мога да престана да мисля как се усъмних в Лори. Точно преди ти да ми кажеш, че е мъртва, изгарях снимките й, които държах в портфейла си. Мислех, че Лори ми е изменила, а тя през цялото време е била там. Ако я бяхме намерили… — гласът му потреперва и заглъхва.

— Айзак, няма смисъл да се упрекваш. Ситуацията беше ужасна. Аз се усъмних и в теб, когато разбрах за обвиненията в заплахи, направих прибързани изводи, а трябваше просто да те попитам — дори сега лицето й пламва при мисълта, че се обади в университета.

— Но ние с теб не се бяхме виждали от години, отношенията ни бяха напрегнати. Разбирам защо си се усъмнила, но с Лори бяхме сгодени. Не трябваше да се съмнявам в нея, трябваше да й имам доверие.

— Как би могъл? Лори нарочно се е скрила в пристройката. Знаела е, че не се използва и че няма да я намерим. Там няма камери, няма начин да я открият лесно.

— Знам, но тази мисъл ме тормози и не мога да я избия от главата си. Фактът, че Лори през цялото време е била толкова близо.

— Затова мисля, че трябва да дойдеш с нас, да промениш мястото — Елин се усмихва. — Знаеш как готвя, нали? Предлагам ти да превземеш кухнята, ако искаш.

Тя пристъпва към него и протяга ръка, а после я отдръпва и се упреква.

Прекалявам. Държа се твърде покровителствено.

Изминават няколко секунди.

Айзак повдига раницата си по-нагоре на рамото.

— Ще ти дойда на гости — казва накрая и я поглежда в очите. — И не е празно обещание.

— Знам — Елин прехапва устни.

— Говоря сериозно. Няма да е както преди. Сега вече е различно, ти и аз… Ние сме различни.

— Добре — Елин приема това различни.

— Ще кажа довиждане на Уил и после по-добре да тръгвам — Айзак поглежда към гишето. — Уил, друже, тръгвам — той повишава глас и Уил идва към него с билетите в ръка.

Двамата се прегръщат за миг и удрят юмруци, после Айзак се отдръпва.

Обръща се към Елин и я притегля в прегръдката си. Тя усеща, че в очите й парят сълзи. Защо чувства, че е толкова неправилно да го оставя сам?

Когато се разделят, Елин чува силно механично дрънчене. Зъбчатата железница пристига.

— Преди да тръгна, искам да ти дам нещо — казва Айзак и бърка в раницата си. — Поръчах да направят копие за теб. Уил каза, че нямаш снимки на Сам — на нас тримата — в апартамента ти.

Елин не може да я погледне, но полага усилия.

Тримата са на плажа. По краката им са полепнали ивици пясък. Зад тях има килнат на една страна пясъчен замък, осеян с хартиени знаменца.

Елин приковава поглед в Сам. Малкото й братче.

Най-после истинска снимка, с която да замени фалшивите накъсани проблясъци на спомени в паметта си.

92

Зъбчатата железница потегля и пейзажът наоколо започва да се променя. Небето и снегът отстъпват пред дървета и дървени хижи със заснежени покриви, по тесните планински пътища пълзят джипове, приличат на странни метални змии, които се вият по склона.

Все едно е пощенска картичка.

Елин слага пръсти на стъклото, усеща, че Уил я наблюдава.

— Ще дадеш ли колието на поправка? — пита той.

Елин машинално вдига ръка към шията си, макар да знае, че колието не е там, и вдига рамене.

— Не знам.

Оголената вдлъбнатина на шията й харесва. Чувства се някак по-леко. Свободна.

Уил се прокашля.

— Сигурна ли си, че си готова да се разделиш с Айзак? — той слага ръка върху нейната. Дланта му е топла.

Елин се насилва да го погледне в очите.

— Мисля, че той ще се оправи. След като вече знае, че Сесил е арестувана… Айзак каза, че това помага.

— Знаеш ли какво стана с Лукас?

— Бернд ми каза тази сутрин, че е арестуван, защото е изхвърлил трупа на Даниел и се е отървал от уликите, скрил е истината за миналото на санаториума — Елин замълчава за момент. — Лукас признал, че е знаел за документацията и гробовете и че е подкупвал длъжностни лица, за да мълчат.

— Ами ти? Добре ли се чувстваш, че заминаваме?

— Така мисля — отговаря Елин, макар да се усеща някак странно, че не само напуска това място, но оставя и Айзак, Лори и версията за истината, която толкова дълго носеше в душата си и която беше определила живота й. Беше се сляла с нея. Сега ще трябва да живее с нещо ново.

— Повече се безпокоя за теб — отвръща тя. — Ходещият ранен.

— Оправям се — Уил вдига ръка към стомаха и леко го тупва.

Жестът е толкова типичен за него, толкова въздържан и омаловажаващ проблема, че Елин изведнъж изпитва желание да го прегърне. Да го докосне. Да излее пред него душата си по начин, който винаги е потискала.

Тя го притегля към себе си, притиска го в непохватна прегръдка и вдишва познатото ухание на кожата му.

— Съжалявам за случилото се — гласът й прозвучава странно. — Не исках да преживяваш нищо от това, ти… ти означаваш всичко за мен.

— Знам — прошепва той в косата й. — Всичко свърши. Можем да продължим.

— Като стана дума… — Елин се отдръпва от него, сваля ципа на чантата си и изважда списание, корицата е прегъната и тя я приглажда с пръсти.

Уил разглежда корицата.

— „Ливингетс“? Откъде го взе?

— От супермаркета в Кранс. Струваше ми двайсет лири, но… — тя прелиства страниците и намира онази, която търси. Елин забива пръст в страницата. — Този диван. Какво ще кажеш?

— За какво е?

— За новото ни жилище.

Уил онемява за момент и после се усмихва.

— Харесва ми.

Елин се готви да отговори, когато усеща, че телефонът избръмчава в джоба й.

Тя го изважда и поглежда екрана.

— Какво става? — Уил поглежда над рамото й.

— От работата — очите й проследяват думите на екрана. — Не са имали нищо против, че съм удължила малко повече отпуска си заради Айзак, но искат да знаят решението ми дали ще се върна до идната седмица.

Уил кимва и поглежда през стъклото. Елин проследява погледа му. Наближават дъното на долината. Вместо дървените хижи тук има къщи и засипани със сняг лозя. Виждат се само някои лозички — тънки, тъмни и размазани очертания, подали глави над снега.

Уил се обръща и я поглежда.

— Е, взе ли решение?

— Така мисля.

Пътникът до тях протяга ръка и смъква стъклото. Елин обляга назад глава и усеща как хладният ветрец гали лицето й. Все още е рано, краят на февруари, но й се струва, че долавя аромат на пролет във въздуха.

Нов живот.

Епилог

Мъжът е в съседния вагон.

Ако погледнат натам, може да го видят. Облегнал се е на стъклото, единственият, който не се любува на гледката.

Преди него се вижда малка група туристи от Близкия изток. Подават си бутилка вода и разговарят бързо на арабски.

На всеки няколко минути сочат нещо през изцапаното стъкло — алпийска хижа, църква, порутените останки на дървена пристройка. Не го и забелязват. Никой не го поглежда.

Зад него са семейство швейцарци — майка, баща и две момичета на около десет години. Децата са облечени в скиорски екипи с ярки цветове, ивици на дъга, които се набръчкват, докато се движат. По-малкото момиче, червенокосо и с лунички, отхапва от грамадна багета, облегнало глава на гърдите на сестра си.

Майката ги снима, а бащата въздиша раздразнено. Той е натоварен с щеки и раница и на рамото му е преметнато дебело пухено яке.

Никой не го поглежда до мига, когато мъжът протяга врат над групата пред него.

Оглежда Елин, тя се усмихва и жестикулира, докато говори на гаджето си. Излъчва жизненост, нещо, което не е виждал у нея отдавна.

Ясно е, че Елин не го забелязва, така както не го забеляза в хотела, както не разбра какво се случи до вира за гмуркане и чия ръка беше на кръста й. Натисна я. Бутна я.

Анонимността го устройва. Не бърза за никъде, нали?

Установил е, че е най-добре да изчака, докато някой се отпусне и забрави за предпазливостта.

Именно това е най-приятното.

Това е мъничкият луфт между щастието и страха.

СТАТИЯ: МЕСТНИ НОВИНИ.

ШВЕЙЦАРИЯ (АВГУСТ 2020 Г.)

Швейцарската полиция попадна на 32 човешки трупа близо до преустроен швейцарски санаториум, където жени са били „малтретирани физически и психически“.

• Специални части на швейцарската полиция откриха човешки гробове близо до „Лю Соме“, реновиран луксозен швейцарски хотел, някога бил санаториум за болни от туберкулоза.

• Полицията откри гробовете по време на разследване на три убийства, извършени в хотела през януари тази година.

• Архивни документи показват, че най-малко 32 жени от Германия са били изпратени в „Санаториум дю Плюмашит“ уж за да се възстановят от туберкулоза.

• Сега и други райони и европейски страни проучват архиви и съществуват опасения, че това може да е началото на лавина от разследвания.

Швейцарската полиция откри 32 тела близо до хотел „Лю Соме“ в швейцарския курорт Кранс-Монтана, където се предполага, че в края на двайсетте и през трийсетте години на двайсети век незаконно са били интернирани жени и са малтретирани физически и психически.

„Полицията на кантона Вале попаднала на тях, докато разследвала серия убийства, извършени в хотела“, съобщава „Льо Матен“.

Единият от заподозрените разкри, че мотивът за убийствата се корени в миналото на хотела, когато е бил санаториум, и което накара полицията да изследва по-подробно мястото.

Гробовете са в североизточната част на хотелския комплекс, където се смята, че жените са били погребани преди десетилетия, преди още санаториумът да бъде затворен, тъй като за лечението на туберкулоза започнали да се използват антибиотици.

С помощта на високотехнологична издирвателна техника криминалисти от полицията на Вале и учени от Университета на Лозана откриха 32 трупа, използвайки проникващ в земята лазер и проби от почвата.

Санаториумът не е отбелязал никъде местата на гробовете, открити са фалшиви документи, в които пише, че пациентките са пренасяни другаде, за да бъдат погребани. Досега укривана документация обаче потвърждава, че много жени са починали при неизвестни обстоятелства, по всяка вероятност от наранявания, получени по време на малтретиране, извършено под претекста на лечение.

Смета се, че всички жени са били прехвърлени от клиника „Готердорф“ в Германия. Все още не се знае дали пациентките наистина са били болни от туберкулоза, или диагнозата е била манипулирана, за да бъдат приети там.

По онова време не било нещо необичайно жени да бъдат поверявани на медицински грижи и приемани за лечение против волята им и без клинични основания. Много жени били въдворявани в клиники из цяла Европа по желание на съпрузите си или някой член на семейството, като начин за поемане на контрол върху наследство или заради свободомислие и нестандартни идеи.

Прокурорът Юго Тапарел от Вале каза: „Проучваме разкритията на полицейския доклад. Ще се свържем със семействата на жертвите и ще обсъдим подходящи следващи стъпки, докато работата продължава.“

Роднина на една от жертвите отбеляза: „Мислим, че всичките тези жени са били под грижите на доктор Пиер Йерли, виден хирург пулмолог, известен с експерименталните си лечения. Когато приключи разследването, смятаме да издигнем паметник в памет на жертвите.“

Бележки

1

Добър ден. Полиция. Как се казвате? (фр.); Здравейте. Полиция. Как се казвате, моля? (нем.) — Б. пр.

2

Да (фр.) — Б. пр.

3

Добър ден, как сте? (фр.) — Б. пр.

4

Добър ден, клиника „Готердорф“ (нем.) — Б. пр.

Content

Пиърс Сара Санаториумът

Сара Пиърс  Санаториумът

Пролог

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

55

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

Епилог

Бележки