Ивченко Владислав Валерьевич

Третій фронт

Владислав Івченко

Третій фронт

Головні дійові особи

Розділ 1

Призовник

— А що це у тебе за прізвище, Бар-Кончалаба? Га?

Військком, огрядний дядько з великою сивою головою і червоним обличчям, подивився на мене з-за своїх окулярів.

— У мене мама з міста Бар на Вінниччині, там у половини такі прізвища, а тато зі старовинного козацького роду. Ось і вийшло Бар-Кончалаба, — збрехав я, бо не хотів розповідати про історію свого прізвища.

— А я подумав, чи єврей, чи татарин, — кивнув військком.

— А що, євреїв чи татар не беруть до армії?

— Та чого ж не беруть? Беруть, усіх беремо. Чужопланетника — і того візьмемо. — Військком зареготав.

Він роздивлявся мою особову справу. Я вже пройшов медкомісію, яка визнала мене цілком придатним до військової служби, попри численні травми, переломи й рани. Та навіть якби я прискочив на милицях, із рукою в гіпсі й діркою в черепі, вони б усе одно назвали мене придатним. Бо Журбівська область пасла задніх у виконанні плану призову, з Адміністрації Президента пообіцяли почати звільняти керівників районів, погрожували губернаторові, і тепер військкомати гребли до лав армії і мертвих, і живих, і ненароджених, аби тільки виконати план.

— Є щось, що може завадити проходженню служби? — несподівано спитав військком. Я вдруге здивувався. Спочатку з того, що цей військком запросив мене до себе в кабінет. До кабінету стояли великі черги охочих «порішати», а мене провели поза чергою. І ось іще питає, чи може щось мені завадити. Хоча кого це хвилювало на конвеєрі? Придатний? Пензлюй до армії, а ми поставимо собі черговий плюс і виконаємо план. Але військком чомусь спитав.

— Є, — кивнув я. Не те щоб сподівався, що мене почують і не призвуть. Якщо вже потрапив у ці жорна, то готуйся до перетворення на борошно, просто так вони не відпустять. Але ж я був щиро впевнений, що мій призов — дурня, шкідлива для країни. І мусив заявити бодай про це.

— Розповідай.

— Я — найкращий у цій країні спеціаліст із чудовиськ. Ніхто, крім мене, систематично ними не займався. І ось мене призивають до армії, зроблять солдатом, я буду ремонтувати БТРи, підносити снаряди, чистити картоплю на кухні, бігати з автоматом в атаку, робити те, що, крім мене, може робити хто завгодно. Але це наче забивати цвяхи електронним мікроскопом. Бо ж я найкращий у цій країні фахівець із чудовиськ, і призивати мене звичайним солдатом — марнотратство, яке в умовах війни межує зі злочином, — зітхнув я. Я вже заморився дратуватися на цей безлад.

— Ти звертався кудись із цим питанням?

— Звісно, звертався. В Адміністрацію Президента, у РНБО, у Генштаб, у СБУ, — кивнув я. — Усюди особисто заносив своє звернення з пропозицією допомогти країні у цей непростий час. Я ж у Києві живу, за один день пройшовся і розніс.

— У Києві? А як тут опинився?

— У мене тут квартира залишилася від батьків. Я здаю її в оренду. Останнім часом у ній жили африканські студенти, але потім у їхній країні відбувся заколот і батька одного з них, який оплачував навчання та житло, вбили. Вони вимушені були виїхати, а я приїхав, щоб зробити косметичний ремонт і знайти нових пожильців. На квартирі мене і вирахував дільничний.

— Сусіди здали, — посміхнувся військком.

— Ага, на поверх вище. Вони мене два роки тому затопили, я подав до суду і вибив із них компенсацію. Тепер ворог. Побачили, що я приїхав, свиснули дільничному, той одразу прибіг із вашими і повісткою.

— І що звернення? Були відповіді?

— З РНБО лише прийшла відписка — прийнято до розгляду. Це ж іще на початку минулого літа було. Досі розглядають, мабуть. А з Адміністрації Президента, Генштабу та СБУ навіть не відповіли. Ідіоти такі.

Я ж усе чітко та зрозуміло виклав у зверненні. Пояснив важливість напряму, яким займаюся, запевнив, що готовий допомогти захищати країну. Будь-хто може рити окопи чи бігати з автоматом, а ось на чудовиськах знаюся лише я. Але державний механізм в Україні досяг такого ступеня деградації, що моїх звернень просто не помітили. Чиновники помічали лише можливість заробітку, а питання безпеки країни їх зовсім не цікавили.

— Слухай, а вони справді існують? — спитав військком. Він важив центнер із гаком, мав товсту шию, діжкоподібний тулуб, довгі товсті руки й черевце, що випиналося з-під кітеля. Цілий ведмідь у формі. Але у нього несподівано затремтів голос. Я відчув це хвилювання і задоволено усміхнувся.

— Стикалися з ними!

— Звідки ти знаєш? — Військком перелякано подивився на мене.

— Бо люди, які стикалися з чудовиськами, значно відрізняються від тих, у кого це ще попереду.

Військком закивав, на його лобі виступив піт, хоч у будівлі було досить-таки прохолодно. Але він сидів укритий потом, наче в сауні, і весь тремтів.

— Що це було? — поцікавився я.

— Шпиль, — тихенько прошепотів він.

— О, та ви знаєте, як його звуть! — Я здивувався, бо зазвичай люди не знали, як звати чудовисько, з яким вони зустрілися.

— Знаю. Ось. — Військком вийняв з-під стола якісь аркуші. Я придивився до них. Усміхнувся. Це була відксерена книга «Сто чудовиськ України», заборонена ще за Кучми. Моя книга. Пожовклі, затерті аркуші, видно, що пройшли через руки десятків, якщо не сотень читачів. — Це ж ти — автор?

— Я.

— Ти все точно описав. Ну, про Шпиля. Дуже точно. — Військком витер піт. — Я думав, що Бар-Кончалаба — це псевдо.

— Коли видавав цю книжку, був такий дурний, що поставив справжнє прізвище, — знизав я плечима.

— Тебе ж тоді посадили?

— Так, на три роки у СІЗО.

— І як ти звідти вийшов?

— Помаранчева революція. Мене випустили через тиждень після третього туру.

— Ти ж сам стикався з ними? — пошепки спитав військком.

— А як би ще я їх вивчив? Із книжок про них не вичитаєш, треба було досліджувати все особисто, у полі.

— Кажуть, ти весь у шрамах.

Мабуть, йому вже доповіли. Коли я вийшов із роздягальні в самих трусах, щоб проходити медкомісію, коридор приголомшено замовк. Півсотні чоловіків ошелешено роздивлялися мене, наче справжнє диво. Розступалися, пропускали всюди без черги. Так само дивувалися і лікарі. Жоден не спитав, звідки ті шрами та опіки. Люди не хочуть знати страшного. Воно їх вабить, але більшість краще втече, ніж ризикне. Таких божевільних, як я, мало.

Закасав рукав на правій руці. З десяток шрамів.

— Ось це — слід від зубів Невидимця. Ось це — від стріли Стрибунця, а це — мене намагався схопити Ведмеслуга. Ось це….

— Досить, досить! — Військком замахав руками. — Опусти рукав!

Я опустив. Військком важко дихав.

— Я розумію, що це дурниці. Такий фахівець, як ти, мусить сидіти при штабі, при Генеральному штабі, і допомагати порадами там. Але я нічого не можу зробити. — Він зітхнув і розвів руками. — Єдине, що від мене залежить, — це військова частина, куди ти потрапиш. І тут ти можеш обрати. Механізована бригада, десантники, артилеристи, зв'язок, прикордонники. Куди скажеш, туди й поїдеш.

— А що б ви порадили?

— Не знаю. Мабуть, артилеристів. Їм хоч в атаку не ходити.

— Тоді давайте до артилеристів.

— Добре. Тільки вони через кілька годин уже від'їжджають. Автобуси тут. Вас повезуть у навчальну частину, кудись під Київ.

— Я готовий, речі зі мною.

Військком підвівся. Обережно, з деяким переляком підійшов до мене, подав руку, потиснув мою. Він поводився так, наче боявся, що я будь-якої миті можу стрибнути і перегризти йому горлянку.

— Слухай, а можеш мені підписати цю книгу? — Він узяв стос аркушів і гарну, мабуть, дорогу, ручку зі столу.

— А де ви її відксерили? — спитав я. Весь наклад знищили. Навіть у мене «Ста чудовиськ» не залишилося. Була схованка з десятком книжок на дачі, але есбеушники, які вели справу, знайшли і її.

— Я за цю копію заплатив сто баксів. За сто баксів у цій країні все знайдеться, — нервово посміхнувся військком. Тримав переді мною аркуші ксерокопій. Знайома обкладинка, яка мені колись так подобалася. Я на човні з чудовою білявкою відбиваюся веслом від рептилоїдів. Вивів чорнилом: «Бажаю ніколи не зустрітися з героями цієї книги. Владюша» — і поставив гарний підпис, схожий на пагоду.

— Дякую! — прохрипів військком, нахилившись до мене. — Якби міг, я б допоміг, але зараз нас дуже душать, щоб давали план призову. Нічого не можу зробити. — Він зітхнув і знизав плечима.

Я кивнув. Уже не було сил дратуватися від цієї країни. Він іще раз потиснув мені руку, і я пішов. Вийшов на вулицю, присів там на гранітний парапет, закурив. Був у старому камуфляжі, який використовував під час експедицій. І подумати не міг, що камуфляж згодиться для армії. Поруч стовбичили інші призовники, теж здебільшого у камуфляжі. Дехто пиячив. Пили пиво або горілку з крамниці через дорогу. Прапорщики просили дуже не напиватися, просили родичів дивитися за своїми. Але ті напивалися. Вже кілька ледь стояло, кілька дрімало на дерев’яних лавах під парканом.

— Забирайте їх швидше, поки вони ще транспортабельні! — хвилювався військком, що вибіг керувати відправкою чергової групи. Підійшов до мене, теж закурив. — Сама алкашня. Ну от уяви, прийшов один, на медкомісії каже: готовий служити, тільки мені потрібна пляшка пива кожні дві години. Інакше не можу!

Я кивнув. Подумав, що разом зі мною медкомісію проходив пацан, який попросив, щоб йому давали в армії метадон, бо сидів на ньому вже кілька років. Мобілізація скаламутила такі людські прошарки, що я вже ні з чого не дивувався. Трохи було ідейних, патріотів, а всі інші — ті, хто не зміг або сховатися, або відкупитися. Тобто сміття. Не дуже розумів, як із таким людським матеріалом можна було успішно воювати, але зараз же було перемир’я, а там їх, може, чогось і навчать.

Військком пішов у справах, утретє підійшов, уже коли майбутнім артилеристам наказали сідати в автобуси. Приніс камуфляжну куртку.

— Ти вбраний легко, а воно ж весна холодна, на ось, візьми. Це тобі від мене і моїх товаришів, які твою енциклопедію читали. Не мерзни.

Куртка була нова і досить тепла, я здивовано подякував. Все-таки не звик отримувати прямий матеріальний зиск від своєї наукової діяльності.

— Накинь, — порадив військком. Я залюбки погодився.

— Ну, щасливої дороги.

— Дякую.

Невдовзі вже сидів в автобусі. Там було прохолодно, салон вимерз, водія попросили ввімкнути пічку, але той сказав, що зламана.

— Нічого, мужики, набздите ще так, що дихати нічим буде.

Новобранці зареготали. Більшість були п’яні, деяких заносили товариші. Повантажилися, розклали речі на полицях і в проходах, рушили. Автобус старий, їхав важко, двигун надсадно ревів, підлога дірява. Я вкутався у куртку і хотів позгадувати минулі пригоди. Їх у мене було достатньо.

— Ти чим займаєшся? — спитав хлопець, що сидів поруч. Він був напідпитку, але в нормі, і далі не продовжував, як інші.

— Учений.

— Який учений? — здивувався хлопець.

— Альтернативний біолог.

Звісно, держава й офіційна наука не визнавали ані мене, ані мого напряму, але мені було на них начхати так само, як і їм на мене.

— А що, у вчених броні від призову немає?

— Як бачиш.

— А я ремонтами займаюся.

Розмовляти мені з ним не хотілося. Я б відвернувся чи ще якось дав це зрозуміти — дивився б у вікна, з яких щезали журбівські вулиці, — але подумав, що мені з цими хлопцями служити мінімум рік і треба налагоджувати стосунки, щоб не подумали, що я пихате чмо. Вирішив підтримати бесіду.

— І як, робота є?

— Та не дуже, криза ж. Будинки нові здають, квартири в них люди купують, щоб гроші зберегти. Гроші знецінюються. Так-от, квартири купують, а ремонти не дуже роблять. Цілі будинки нових квартир без ремонтів. Бо ремонт роблять, коли жити треба, а житло у всіх є, нові квартири нехай почекають, що там далі буде. Малувато роботи.

Був він якийсь сумний. Я розумів, що радіти особливо нема з чого. На рік відривають від родини, друзів, роботи. І це ще в кращому разі, бо в гіршому можна опинитися на фронті, отримати поранення, а то й узагалі померти героєм. Але цей хлопець був аж занадто сумний.

— Владюша, — подав я руку.

— Віктор, — сказав хлопець і потиснув. Одразу помітно, що робоча людина: міцний потиск, груба, схожа на наждак шкіра. Такої в офісних хом’ячків не буває.

— Ну, розповідай, що тебе тривожить. Бачу, що неспокійно тобі, — сказав я. Віктор аж трохи перелякано на мене подивився.

— Звідки ти знаєш? — спитав пошепки.

— Ну, я ж учений. Я всіх наскрізь бачу.

Він придивився до мене. Мабуть, хотів побачити усмішку — підтвердження того, що я жартую. Але не побачив. Я був серйозний.

— Розповідай, розповідай, — наказав я. Віктор почервонів, розгубився.

— Ти думки читаєш? — спитав він пошепки.

— Читаю, але в тебе дуже нерозбірливий мозковий почерк. Важко читати. Розповідай. — Я не те щоб його розігрував, просто хотів одразу заробити репутацію незвичайної людини. Віктор кивнув і почав розповідати про подругу. Дуже хвилювався, що вона його не дочекається.

— Вона ж гарна, біля неї так всі і в’ються. Одна справа, коли я поруч, а зараз що? — Віктор ледь не заплакав. Поліз у кишеню, дістав гаманець, розкрив і показав фотографію. — Ось вона.

Дівчина була справді гарна — невисока білявка з обличчям ляльки.

— Якщо вона не дочекається, я жити не хочу.

— Дочекається, — запевнив я.

— Правда? — Він аж підхопився. Майже у всіх людей є це бажання — обдурювати себе, щоб вірити у краще.

— Правда. Я бачу. Вона дочекається тебе, і у вас буде донька. — Я не знущався з нього, а хотів заспокоїти, хотів, щоб він трохи побув щасливий, а там уже як буде. Якщо вона не дочекається, я завжди можу вигадати причину власної помилки.

Віктор щось розповідав про свою кохану, я дивився за вікно, там сутеніло. Ми вже виїхали за місто, покотили на захід. Дорога була погана, частенько підскакували на вибоїнах. Хлопці в автобусі спочатку ґелґотали, наче череда гусей, але потім горілку допили, вгрілися й поснули. Кому треба було — просили водія зупинитися і швиденько блювали на узбіччі. Через дві години автобус зупинився на десять хвилин, мужики вийшли розім’ятися, відлити й покурити. Коли вже посідали, прапорщик, що їхав із нами, уважно перерахував пасажирів і виявив, що двох бракує.

— Ану стояти! — крикнув і побіг до лісосмуги. Привів звідти двох бійців. Ті твердили, що в них запор, але прапорщик був упевнений, що по п’яні хлопці вирішили податися в дезертири, аби тільки в армію не їхати.

Рушили далі. Я дрімав під вікном, у подарованій куртці було приємно й тепло. Раптом водій різко крутнув кермом. Автобус на швидкості ледь не перекинувся, об щось зачепився, водій гучно вилаявся і вдарив по гальмах.

— Командир, ти чого? — закричали ті, хто випав із крісел у прохід. Я підхопився, бо відчув, як автобус балансує перед перекиданням. Дуже пощастило, що не покотилися.

— Там той! Летіло! — розгублено крикнув водій.

— Що летіло? Пити менше треба! Ти що — бахнувся? — закричали призовники.

— Ану мовчати! — гримнув прапорщик. Підійшов до водія. — Що трапилося?

— Та той, їду наче нормально, а потім переді мною щось як пролетить! Я кермо смикнув, а так би зіштовхнулися! І удар же був!

Водій з’їхав на узбіччя, виліз подивитися на автобус іззовні. З десяток бійців вийшли покурити.

— Ось, дивіться! — Водій світив ліхтарем і показував добрячу вм’ятину на даху. — Я ж кажу, щось було!

— Мужики, підсадіть мене! — попросив я. — Хочу подивитися.

Охочих не знайшлося, але тут якраз вийшов Віктор. Вони з водієм підняли мене, я виліз нагору.

— Так, удар був, — сказав я. — Мабуть, якась гілка, досить важка.

Гілки по дорогах не літають, але таке пояснення всіх влаштувало. Люди намагаються триматися звичних уявлень, тому часто просто ігнорують дивовижне і надзвичайне, що нас оточує.

— Ну, ти той, обережніше, — сказав прапорщик водію. — Бо ледь не злетіли з дороги.

— Та буду. — Водій здавався переляканим.

Ми повантажилися в автобус і рушили далі. Я тримав у руці шматок тканини, який знайшов на даху. Ударившись, хтось зачепився за іржавий болт і втратив трохи одягу. Я пом’яв тканину, принюхався. Стало якось неспокійно. Автобус їхав далі. Машин меншало. Я м’яв тканину і прислухався. Один раз здалося, що автобус труснуло. Так, наче поруч проїхала вантажівка. Але дорога була порожня.

— Вікторе, а давай поміняємося місцями. Моїм ногам тісно, у прохід виставлю.

Віктор міг би замислитися, чому це у мене, людини середнього зросту, ноги не вміщаються, але добре до мене ставився й одразу погодився. Ми пересіли й поїхали далі. Я побачив, що попереду стоїть перший автобус із нашої колони. Ми його наздогнали. Зупинилися поруч. Виходячи, вимкнув у телефоні звук і сховав на полиці, серед речей. Сходив у кущі, коли повертався, помітив бійця — такого п’яного, що не міг видертися на насип. Допоміг йому. Він щось белькотав. Був не з нашого автобуса, але я повів у наш, посадив на своє місце. Мій сусід Віктор спав зі щасливим обличчям. Мабуть, йому снилася кохана.

Я вийшов. Поруч стояли водії. Наш розповідав, як щось випірнуло з темряви й ледь не вдарило в лоб.

— Колода, чи щось таке. Я кермо смикнув, ледь із дороги не злетів. Капець! — важко зітхнув водій. Потім ліхтариком підсвітив ум’ятину на даху. — Ну, що це могло бути, що? — спитав у колег. Ті мовчки знизали плечима. — Скільки років проїздив, а такого ще не було! — Водій затягнувся.

Я дочекався, поки в перший автобус, звідки був п’яний хлопець, повантажаться майже всі, потім зайшов сам, сів на вільне місце. Усередині було темно, всі були нетверезі й заспані, ніхто мене ні про що не питав. Керував тут офіцер. Пройшовся салоном, перерахував солдатів.

— Так, усі. — Офіцер зателефонував до ще двох автобусів із колони. Вислухав доповідь. — Комплект. Рушаємо!

Ми їхали, я прислухався. Інший би ще сумнівався, але я чітко розумів, що на мене полюють. Не здивувався, коли почув гуркіт гвинтокрила.

— Що за херня? — спитав водій.

— Ні хера собі! — здивувався офіцер.

Прямо над нами пролетів гвинтокрил. Він знижувався і подавав сигнали, щоб ми зупинилися.

— Що робити? — спитав водій і почав гальмувати. В офіцера задзеленчав телефон.

— Чорт! — вилаявся офіцер, коли з екрана прочитав, хто телефонує. — Слухаю, пане полковнику! Так точно! Гвинтокрили? Бачу. Слухаю зупинитися! Зупиняйся!

Ми вже й так стояли. Позаду автобуси, попереду гвинтокрил. Усі прокинулися, дивилися у прохід, шепотіли, що б це могло бути.

— Пацани, може, війна? — спитав хтось. Йому не відповіли. З гвинтокрила вийшло кілька людей. Двоє офіцерів і солдати. При зброї. Стали наближатися. Десь позаду пролунав удар. Хтось закричав. Умить заволав і наш автобус. Незрозуміло чому, але всі кричали. Крім мене. Я втиснувся в крісло і прислухався.

— Відчиняй двері! — наказав офіцер. Хлопці почали вистрибувати. Я не поспішав. Побачив, як офіцери з гвинтокрила побігли дорогою до нас. Пробігли повз автобус, далі. Я вийшов на дорогу, побачив метрів за п’ятдесят автобус, у якому їхав раніше. Від удару його аж розвернуло. А в центрі, приблизно там, де сидів я, була величезна дірка діаметром десь півтора метра.

— Бля, що це таке? — спитав хтось.

Біля мого колишнього автобуса стояв переляканий натовп призовників. Прапорщик щось доповідав офіцерам із гвинтокрила. Я підійшов, щоб було чутно.

— Спокійно їхали, а тут удар! Один чоловік загинув, а один зник! — доповів прапорщик із побілілим обличчям. Весь тремтів.

— Хто зник? — спитав офіцер. Не офіцер — генерал! Генерал! Генерал, із ним полковник і чотири солдати з автоматами. Всі у бронежилетах і в шоломах, наче на передовій, а не в глибокому тилу.

— Не знаю, — перелякано відповів прапорщик.

— Де список особового складу? — гримнув генерал. Офіцер, який нас віз, перелякано подав аркуш із прізвищами. Навпроти них олівцем було написано, у якому автобусі хто їде. Генерал почав читати, полковник підсвічував йому маленьким ліхтариком.

Я підійшов до дірки. Якраз навпроти мого сидіння. Кров і тіло. Віктор. Він так і помер зі щасливим обличчям. Його п’яного сусіда не було. Спробував розпитати бійців, що сталося, але ніхто сказати не міг. Спали, потім удар, автобус розвернуло, він знову дивом не перекинувся. Один пацан зник, одного вбило, і жодних думок, що ж сталося.

— Так, Бар-Кончалаба, другий автобус, — прочитав генерал і подивився навколо. — Боєць Бар-Кончалаба, до мене!

Усі стояли. Я теж. Не поспішав.

— Бар-Кончалаба! — гримнув генерал. Голос у нього був командирський, я аж смикнувся, щоб таки підійти, та зміг утриматися, бо не знав, для чого мене викликають. — Є чи немає? Він був у вашому автобусі! — Генерал дивився на хлопців, ті мовчали. — Чорт забирай! З’ясувати прізвища того, хто загинув, і того, хто зник!

— Слухаюся, — крикнув наш офіцер, узяв список особового складу, вибирав тих, хто з другого автобуса, зачитував прізвища і позначав, коли солдат був на місці.

Генерал відійшов і комусь телефонував. Я хотів підійти ближче, щоб чути розмову, але мене не пропустили охоронці. Вони тримали зброю напоготові — таке враження, що чекали нападу, нервові були, злі. Я став осторонь, прислухався. Здається, генерал доповідав комусь про зникнення рядового Бар-Кончалаби. Потім кивав — мабуть, слухав наказ.

— Пане генерале, дозвольте звернутися! — попросив я.

— Іди звідси! — гримнув на мене один з охоронців. Штовхнув, не хотів, щоб я заважав його начальникові.

— Чого тобі? — спитав полковник, який супроводжував генерала.

— Можна підійти ближче? Маю інформацію для пана генерала. — Я витримав підозрілий полковників погляд.

— Що за інформація? — полковник таки підійшов.

— Я — Бар-Кончалаба, — тихо сказав йому.

— Що? — Він підійшов ближче.

— Я — Владюша Бар-Кончалаба, якого ви шукаєте. Але про це бажано не кричати і по телефону теж не говорити — ризиковано. На мене полюють.

Поки я говорив, полковник принюхувався. Хотів зрозуміти, чи не п’яний я.

— Але ти ж зник? — Він кивнув на пошкоджений автобус.

— Я помінявся місцями з іншим хлопцем.

— Документи в тебе якісь є?

Показав йому паспорт. Він придивився до фотографії, присвітив в обличчя. Помітно захвилювався.

— Стій тут.

— Не говоріть про мене по телефону, — попросив я.

— Дивіться за ним, — сказав полковник охоронцям. Мабуть, боявся, що я можу зникнути. Побіг до генерала, доповів. Той вислухав і прибіг до мене.

— Ти? — спитав пошепки.

— Я.

— Що то було? — Він кивнув у бік дірявого автобуса.

— На мене полюють.

— Для чого? — спитав генерал.

— Мабуть, для чогось я їм потрібний. Так само, як і вам. — Я усміхнувся.

— За мною! — наказав генерал.

Я пішов за ним в оточенні автоматників. Офіцер, який супроводжував нас, нічого не спитав. Усі були надто приголомшені тим, що сталося. Ми сіли у гвинтокрил. Військовий Мі-2 одразу злетів.

— На Київ! — наказав генерал. Сам присів біля мене. — Дайте йому шолом і бронежилет!

Мені принесли шолом і бронежилет. Я одягнув їх, а потім іще й подаровану військкомом куртку.

Генерал уважно дивився на мене.

— Я — генерал Свенцицький.

— Владюша Бар-Кончалаба, вчений, — відповів я. — Пане генерале, може, ви поясните, хто так зацікавився моєю скромною особою, що аж гвинтокрил надіслав?

Генерал спочатку трохи роздратувався — мабуть, не звик, щоб рядові в нього щось питали, — але стримався.

— Маю наказ доставити тебе до Києва. Там тобі все розкажуть. Ти можеш пояснити, що сталося з автобусом?

— На нас напали.

— Я розумію. Але що це було? Звідки ця дірка? Це не схоже на зброю. Принаймні на звичайну! — Генерал дуже уважно дивився на мене.

— Це незвичайна зброя, — погодився я.

— Ти знущаєшся?

— Анітрохи. Я не знаю, чим по нас ударили, але чимось досить потужним і небезпечним.

— Чим саме? Я не бачив зброї з такими наслідками! — роздратувався генерал.

— Ви не знайомі з такими видами зброї. Взагалі це й не зброя в чистому вигляді, це щось, що може використовуватися, як зброя, — спробував пояснити я.

Генерал подивився на мене перелякано і здивовано.

— Хто ти, в біса, такий?

— Я — вчений.

— Вчений? Щось я не чув, щоб по вчених надсилали генерала й гвинтокрил!

— Це через недооцінку сили науки. А ось коли смажений півень у дупу дзьобнув, то й надіслали, — посміхнувся я.

— На тебе полюють росіяни?

— А які ще є варіанти? — я спитав у відповідь. У гвинтокрилі було тепло, я розстебнув камуфляжну куртку.

— Чому вони не знищили тебе раніше?

— Не знаю. Можливо, вам допоможе інформація про те, що мене спробували вбити, лише коли мною зацікавилися в Києві.

— Вони не могли знати, це надсекретна інформація! — запевнив генерал.

— Ну, тоді збіг випадковий. — Я посміхнувся.

— Вони думають, що викрали тебе?

— Так. Але вони швидко з’ясують, що помилилися, і почнуть знову шукати.

— Ми будемо вже далеко.

— Сподіваюся, — кивнув я. Гвинтокрил дуже хитнуло. Я ледь не впав із крісла.

— Що таке? — крикнув генерал.

— Та незрозуміло! — крикнув пілот у відповідь. Судячи з голосу, досить-таки переляканий. — Порив вітру, чи що?

— Приземляйся! — закричав я, бо розумів, що в таку тиху погоду, як зараз, ніяких поривів вітру бути не може. — Приземляйся!

Генерал здивовано подивився на мене. Підбіг полковник.

— Я не можу! — крикнув пілот.

— Накажіть йому приземлятися, інакше нам кранти! — закричав я генералові. Той вагався. — Хоч би маневруй! Тебе зараз зіб’ють! — заволав я. Пілот чомусь послухався, гвинтокрил різко пішов ліворуч і вниз, потім праворуч і вгору, потім почав вихилясувати у повітрі. — Накажіть йому приземлитися. Там у нас буде шанс, а тут ні! — сказав я генералові. Той зблід і заблимав.

— Чорт! — закричав пілот, і гвинтокрил розвернуло від удару. Солдати з автоматами попадали з крісел, кинулися до ілюмінаторів, аби щось роздивитися, але там була ніч.

— У нас у кращому разі кілька секунд! — прошипів я.

— Сідай! Терміново сідай! — крикнув генерал.

— Куди? — заволав пілот.

— Куди завгодно!

Генерал закричав і поліз до пістолета в кобурі. Пілота переконувати не треба було, і ми різко пішли на зниження. Потім був потужний удар. Я чекав чогось такого. Щосили схопився за сидіння, але мене легко викинуло геть. Ударився головою і знепритомнів. Чув якісь голоси. Хтось штовхався. Кудись тягнули. Все було наче уві сні. Потім запалили світло. Великий вогонь, якісь маленькі вогники.

Опритомнів від того, що мені дали по обличчю. Полковник.

— Підводься! Ну! — Він шепотів, геть переляканий, і важко дихав. Ми були в кущах, неподалік чулися постріли. — Опритомнів? Ходімо! — Полковник говорив пошепки. У правій руці тримав пістолет. Поруч був охоронець.

— Де генерал? — спитав я.

— Там. — Полковник кивнув кудись убік. Я побачив полум’я. Мабуть, палав гвинтокрил. Ще постріли, потім крики. Охоронець підняв автомат. Мабуть, хотів стріляти.

— Ні! — Я схопив його за руку. — Не треба, бо нас помітять!

— Відступаємо! Швидше!

Ми підхопилися і побігли. Бігти вдавалося не дуже, бо ноги не слухалися. Боєць мені допомагав не впасти, в голові паморочилося. Я намагався йти, потім різко зупинився. Боєць здивовано подивився на мене. Я швидко почав знімати куртку. Пальці не слухалися, не могли розстебнути ґудзики. Полковник, що вже пробіг уперед, повернувся.

— Ти що робиш? — прошепотів мені. — Холодно!

— Цить! — прошипів я. Скинув куртку. — Граната в тебе є?

— Що? — ошелешено спитав полковник.

— Є, — кивнув боєць.

— Для чого тобі? — спитав полковник.

— Треба. Давай! — наказав я. Боєць здивувався.

— Ти вмієш із нею поводитися? — спитав полковник.

— Зараз побачите.

Узяв гранату з рук бійця. РГД-5. Мабуть-таки, в Києві передбачали ускладнення, коли відправили генерала з добре озброєною охороною. Дістав із кишені складаний ніж. Відрізав шматок шнурка зі свого кросівка. Обв’язав тим шматком гранату, а кінчик прив’язав до камуфляжної куртки. Якщо хтось різко смикне її, шнурок злізе, важіль звільниться, і ударник розіб’є капсуль. Обережно поклав. Полковник і боєць дивилися за мною. Спочатку схвильовано, а потім уже захоплено.

— Ходімо!

І ми побігли. Здається, лісосмугою. Позаду пролунав вибух. Може, баки гвинтокрила, а може, там був якийсь боєзапас. Бігли далі. Я потроху отямлювався, пришвидшувався. Раптом новий вибух — і ревіння. Хтось поспішав і смикнув знайдену камуфляжну куртку. Отримайте і розпишіться, дорогі друзі!

— Сюди! — прошепотів я. Ми повернули праворуч, до іншої лісосмуги. Потім забігли в невеличкий ярок між ланами. Було темно і холодно. Зима. Трохи відпочили, прислухалися. — Що з генералом?

— Він наказав узяти тебе і відступати. А сам залишився затримати ворога. Що то було? — спитав полковник. У нього тремтіли руки. Боєць зайняв позицію, готовий відкрити вогонь. Мені сподобалася ця діловитість.

— Не знаю, — відповів я.

— Це ж на тебе полюють! — прошипів полковник.

— Полюють зараз на нас усіх.

— Генерал загинув? — спитав полковник.

— Ну, судячи з того, що стрілянини не чутно, — мабуть, так.

— І що ми будемо робити далі?

— Спробуємо вижити. Але для цього треба бути дуже обережними. В тебе є телефон?

— Ні. Нам наказали здати їх іще перед вильотом з Києва.

— Правильно зробили. Ходімо!

Ми побігли лісосмугою далі. За кілька хвилин добігли до місця, де лісосмуга розходилася у два боки. Там я встановив розтяжку. Боєць мені допомагав, а полковник тремтів поруч.

— Заспокойся, — наказав я йому. — Опануй себе! Інакше нас знайдуть!

— Й-й-й-як? — спитав полковник, якого трясло, наче у лихоманці.

— Чудовиська відчувають страх. За твоїм страхом вони вийдуть на нас.

— Ч-ч-ч-чудовиська? — Полковник закляк. Боєць здивовано подивився на мене.

— А ти думав, це спецура ГРУ напала спочатку на автобус, а потім збила гвинтокрил? — спитав я. Розтяжка була готова. — Ходімо!

— 3-з-з-зачекай! — Полковник схопив мене за руку. — В-в-в-вони п-п-п-полюють з-з-з-за т-т-т-тобою.

— І як ти здогадався? Нам треба відступати! Інакше вони нас таки вполюють!

— Т-т-т-тебе! Їм п-п-п-п-потрібен т-т-т-ти! Я н-н-н-не хочу! Я п-п-п-піду! — прошепотів полковник.

— Іди. Скажи тільки, куди ви мусили мене привезти.

— Д-д-до ад-д-д-міністрації п-п-президента.

— Добре. Обирай, куди підеш, — запропонував я. Полковник пішов праворуч. Навіть не пішов, а побіг. Ламався через кущі, як кабан. Я подивився на бійця. — А ти як?

— У мене наказ. Доставити вас до Києва. Я з вами.

Йому було років тридцять, вище середнього зросту плечистий.

— Тоді вперед.

Ми побігли лісосмугою. Пробігли метрів триста, а потім я побачив яму. Здається, те що треба. Пробігли ще метрів п’ятдесят, а потім я різко стрибнув убік. — За мною! — прошепотів бійцю. Той теж стрибнув. Вийшли з лісосмуги і краєм поля побігли назад. Сніг уже розтанув, лише де-не-де біліли плямки. Підбігли до ями.

— Нагрібай листя! — сказав бійцю. Він почав нагрібати. Не питав, для чого, довіряв мені. Нагребли, залізли в яму, нагорнули листя на себе.

— Слухай сюди. Заплющ очі й думай, про щось приємне. Ти відчуєш страх, але муситимеш здолати його. Тобі буде страшно, страшенно страшно, тобі хотітиметься підхопитись і бігти геть від того страху, який наче палитиме тебе. Але ти мусиш витримати. Не рухатися й не боятися. Як би не було страшно — не боятися. Думай про щось смішне. Якийсь випадок із життя, коли ти реготав як божевільний. Або про секс. Щось, що запам’яталося. Тільки не бійся. Якщо ти злякаєшся, ми загинемо. Зрозумів?

Він ледь помітно кивнув. Мені подобалися його небагатослівність і спокій. Він приготував автомат, завмер, наче неживий. Чекав. А я — ні. У своїх експедиціях я навчився перемагати час. Інколи мені доводилося чекати тижнями. Зараз думав, що відбувалося. Мене зрадив військком. Не знаю, як його прихопили, але коли він вийшов до мене востаннє, то помітно нервував. Подарував ту куртку. Я мав би зрозуміти, що тут щось нечисте. Чого б це він щось мені дарував? Але він підкупив мене тим, що читав мою енциклопедію. Спіймав на марнославстві. Однак у куртці був маячок. Вони вели мій телефон, але продублювали систему спостереження. Спочатку орієнтувалися на телефон, а коли зрозуміли, що викрали не того, почали діяти за маячком. Знайшли гвинтокрил, атакували, ледь не вбили. Голова досі гула. Коли ми впали на землю, я сильно вдарився, аж шолом тріснув. Якби не він, я б уже був трупом. Дяка генералові, який наказав дати мені бронежилет і шолом.

Крик. Два постріли з пістолета, тиша. Полковник не втік. Нічого дивного. Бо треба було зачаїтися, ось як ми зараз. Бо вони дивилися зараз у інфрачервоному діапазоні. Полковник біг що було сили, йому стало спекотно, розстебнув куртку — і його засікли. А як же розтяжка? Невже вона залишиться непоміченою? Вибух. І ревіння. Це вам іще один гостинчик, друзі. Думали, ось так просто можна прийти й замочити найкращого в Україні фахівця з чудовиськ? Е ні, я ж дещо бачив у цьому житті.

Відчув, як боєць напружився. Щось наближалося до нас. Я був тренований, а він усе відчував уперше, і зараз йому було дуже страшно. Я стиснув його за лікоть. Мусило допомогти. Спокійно, друже, спокійно. Вони зараз роздмухують твій страх, намагаються підштовхнути тебе до жаху, до паніки, до помилок. Але ні, цей хлопець має мужність. Саме його генерал відправив зі мною — мабуть, вважав найкращим. І боєць показав, що генерал не помилявся.

Тепер і я відчув страх. У мене було дуже багато нагод натренувати вміння не програвати страху. Я знав, що буде зараз і що я робитиму. Спокійно зустрічав страх, відганяв його від себе, захищався приємними думками. Страху ставало більше, повітря аж загусало. Я сильніше стиснув лікоть хлопця, бо той трохи засмикався. Спокійно, тримаймося, ще трохи — і все це закінчиться. Згадай щось смішне. Страх не любить сміху. Коли мені було пекельно страшно, я реготав, щоб урятуватися. Смішні історії, анекдоти, жарти.

Спокійно! Я щосили стиснув лікоть, а потім відчув, що хлопець знепритомнів. Його м’язи на руці розслабилися. Молодець, це теж варіант. У цьому випадку, мабуть, іще й найкращий. Бо страху ставало більше. Десь тридцять за стобальною шкалою. Якщо хочете зрозуміти, скільки це, згадайте найжахливіший випадок зі свого життя. Згадали? Так-от, це не більше п’ятнадцяти, а найпевніше — менше десяти. А тепер уявіть утричі більший страх. Я затамував подих. Зрозумів, що треба готуватися до найгіршого. Ще більше страху. Добре, я мав резерви. Ще більше. Згадував берег річки. Ранок, літо, тиша, вже трохи нагріті сонцем дошки маленького причалу. Дивитися в нескінченне блакитне небо, а потім підхопитися, розбігтися й пірнути сторчголов. У прохолодній глибині розплющити очі серед риб і водоростей. А потім відштовхнутися ногами від дна, випірнути на поверхню і жадібно вдихнути. Молотити руками, плисти до протилежного берега, потім бігти стежкою серед верболозу, дертися на високий берег, де стояла бабусина хата. А там уже свіже молоко і ще гарячі млинці з варенням. Рай!

Я відчував смак млинців і сиродою, бачив посмішку бабусі, яка просила не кидати млинці як за себе, а хоч трохи пережовувати. Бабуся у відривному календарі прочитала про надзвичайну користь ретельного пережовування для здоров’я, відтоді навіть звичайний огірок їла хвилин зо п’ять, а вже котлету могла розтягти й на чверть години.

Страх почав зменшуватися. Де-не-де ще були його шматки, наче вцілілі плями снігу в кущах, але це вже було не страшно. Я усміхнувся. Ні, я розумів, що розслаблятися не можна, що це тільки перший бій, — я й не розслаблявся. Лежав далі. Треба було дочекатися світанку, потім спробувати дістатися Києва. Навіщось же я був там потрібний, що за мною прилетів гвинтокрил із генералом і охороною. Ось у Києві й дізнаюся навіщо. Я не тішив себе якимись ілюзіями, я розумів, що державний механізм України роз’ївся настільки, що не може не те що працювати ефективно, а працювати взагалі. Але якимось дивом цей механізм зацікавився мною. Ну, подивимося.

Я відчув, що боєць опритомнів. Знову стиснув йому лікоть, щоб він не рухався і не говорив. Він усе зрозумів. Ставало холодно. Вночі було трохи нижче нуля, а тут іще промерзла земля і сире листя. Охоронець був у куртці, я без — відчув, що замерзаю. Став напружувати м’язи в різних частинах тіла, щоб підвищити вироблення тепла й хоч так зігрітися. Протримався з півгодини. Потім почав кахикати. Тихенько.

— Візьми мою куртку, — прошепотів боєць.

— Не треба.

— Візьми, ти мусиш бути здоровий.

— Не рухайся. Лежимо і чекаємо.

У своїх експедиціях я навчився переживати не тільки страх, але й холод. Головне — не зосереджуватися. Думати про щось приємне. Про тепло. Я заплющив очі, згадав пахуче сіно в кінці городу, де любив спати. Відключився на деякий час, навіть кахикати припинив.

— Світає, — прошепотів боєць. Справді, почало розвиднюватися. Але поспішати я не збирався. Нас шукали, і це була не міфічна нечиста сила, що боялася сонячного світла. Ці товариші нічого не боялися.

— Гуркотить.

— Що? — не зрозумів я. Прислухався, боєць кивнув. Ну ось і я почув гуркіт гвинтокрилів. Їх було кілька, вони стрімко наближалися із заходу. Летіли з Києва. Почали знижуватися, потім сіли десь там, де лежав збитий.

— І що? — тихенько спитав хлопець.

— Чекаймо далі.

Гвинтокрили розлетілися в різні боки, один пролетів над нами. Здавалося, аж чіпляв верхівки дерев. Я прибрав трохи листя з обличчя, подивився вгору. З гвинтокрила виглядали озброєні бійці. Але нас вони помітити не могли. Пролетіли, потім повернулися, висадили десант. Невеликі групи автоматників нишпорили лісосмугами.

— Це наші, — прошепотів боєць.

— Я знаю. Але ми почекаємо.

Нас шукали близько години, потім десант повантажився у гвинтокрили і полетів геть. Боєць більше нічого не питав, мовчки лежав, хоча не дуже це приємна річ — лежати в ямі серед ранньовесняного лісу. Я відчув, що таки остаточно змерз. Ризикував захворіти. Треба було грітися.

— Усе, вперед.

Спробував підхопитись, але не зміг. Тіло затерпло, ноги не слухалися. Ледь почовпали, але розім’ялися і вже за кілька хвилин швидко пересувалися лісосмугою. Майже бігли. Я поступово зігрівався. Боєць іще раз запропонував куртку. Я взяв. Проминули невеличке село, потім хутір на кілька дворів, покинуту ферму. Вийшли до дороги — розбитої, як усі українські сільські дороги. Я вибрав місце, де були найглибші ями.

— Сидимо в кущах. Чекаємо вантажівку і намагаємося залізти в кузов.

Боєць кивнув.

Спочатку проїхав легковик — старі зелені «Жигулі». Потім цистерна з молоком. Нарешті вантажівка, «ГАЗ» із відкритим кузовом. Боєць подивився на мене, я кивнув. Вантажівка загальмувала перед ямами — тут усі гальмували, бо ями були глибоченькі. Водій стежив за дорогою й не мав часу дивитися в бокове дзеркало. До того ж ми забігали з правого боку.

Боєць стрибнув, вправно піднявся на руках і ось уже був у кузові. Допоміг мені. Машина була навантажена, це я бачив із того, як важко їхала. Везла кукурудзу. Ми миттєво зарилися в зерно. Кращого вантажу годі вигадати. Поїхали. У кукурудзі знову стало холодно, але їхати краще, ніж лежати у ямі.

Коли заїхали в якесь містечко, водій загальмував біля великого зерносховища. Пішов щось з’ясовувати, ми вилізли. Я віддав куртку бійцю, наказав сховати автомат. У країні війна, люди в камуфляжі нікого б не здивували, а ось автомат міг викликати запитання. Шоломи сховали у кущах, бо в тил із шоломами не їздять. Знайшли в невеличкому магазині кавовий автомат. Я випив аж три склянки американо з цукром. Потім розпитали місцевих про транспорт. Із містечка ходили маршрутки на Київ, але мені такий варіант здавався не найкращим.

Залізниця видавалася надійнішою. Я купив квитки, і ми відразу пішли з вокзалу. Встигли поснідати, а потім поїхали. У потязі попили чаю й поснули на верхніх полицях плацкарту. Вийшли на Дарниці. На центральному вокзалі нас могли чекати. Доїхали маршруткою до метро «Лівобережна», далі до «Арсенальної». Там розділилися. Я з автоматом у куртці залишився чекати в Марийському парку, а боєць мусив піти в Адміністрацію Президента і доповісти, що я в місті.

— Це звучить по-дурному, але ти розумієш, що справа серйозна, — пояснив я бійцеві. Той кивнув. — Як тебе звати?

— Ім’я чи позивний?

— А як ти звик?

— Позивний.

— Тоді позивний.

— Мовчун.

— Навіть не питаю, чого саме такий позивний, — усміхнувся я. — Тепер серйозно. Будь обережним, мене не світи, спочатку скажи, що з групи генерала Свенцицького. Вимагай зустрічі з Пастором. Він має знати. Скажеш, де я, лише йому. Більше нікому. Скажи, що чекатиму тільки тебе. І одну машину, щоб не було кортежів. У тебе є шапка?

Мовчун показав чорну в’язану шапку.

— Тоді так: якщо все добре, будь у шапці, якщо ні, то без неї. Добре?

Він кивнув.

— З Богом, — сказав я, і Мовчун пішов.

Звісно, я не залишився стовбичити в парку. Перейшов дорогу, зайшов у двір. На під’їзді був кодовий замок, набрав навмання номер, сказав, що газовики. Мені відчинили. Піднявся на останній поверх. Люк на горище зачинений на замок. Звичайний, дешевенький навісний замок. Я легко його зламав, піднявся нагору. Знайшов слухове вікно, з якого можна було спостерігати за парком. Не минуло й години, як біля входу в парк зупинилася машина. Біла «Шкода» зі звичайними, зовсім не блатними номерами. З неї вийшов Мовчун. У шапці. Озирнувся, не побачив мене. Не став панікувати, просто пішов алеями. Молодець, розумів, що я спостерігаю. Я дивився, чи немає хвоста. Нічого підозрілого. Ну й добре. Я спустився, вийшов із двору, сховавши автомат під куртку. Перейшов дорогу. Мовчун побачив мене, але не став кричати чи махати руками. Просто спокійно пішов до машини, сів на переднє сидіння. Я сів на заднє. Там уже був пасажир, якийсь чоловік у цивільному. Вони з водієм подивилися на мене.

— Ви — Владюша Бар-Кончалаба? — спитав пасажир.

— Так.

— Поїхали на базу, — наказав пасажир. Подав мені руку. — Сергій Анатолійович. Я радник Пастора.

— Це ви мене шукали?

— Ми. Чесно кажучи, думали, що втратили.

— Поки що ні.

Я помітив, що ми поїхали не на Банкову, а в протилежний бік, до Лаври.

— Куди це ми? — спитав я.

— Туди, де ви зможете таємно зустрітися з моїм шефом, — пояснив Сергій Анатолійович. Він трохи нервував. — Що сталося в дорозі?

— Нас атакували.

— Я розумію, але хто? Я бачив фотографії автобуса і знищеного гелікоптера, кілька вбитих охоронців, яких наче розчавило. Що це було?

— Не радив би їхати в бік Лаври, — сказав я, коли ми вже минули парк Слави.

— Чому?

— Не радив би, — повторив я. Сергій Анатолійович уважно подивився на мене, кивнув.

— Толік, розвернися.

Водій розвернувся, і ми поїхали геть. Повернули ліворуч.

— Нас пасуть, — сказав я.

— Дайте автомат, — попросив мене Мовчун.

— Цього не може бути! — аж образився Сергій Анатолійович. — Ми все тримали у секреті!

— Можливо. Але нас пасуть.

— Заспокойтеся! — твердо сказав Сергій Анатолійович. Цієї миті щось вибухнуло попереду. Машини почали зупинятися, наш водій вилаявся і вдарив по гальмах. Машина, яка їхала за нами, ввігналася в передню. Машини навколо зіштовхувалися одна з одною, утворювали величезний затор.

— Відходимо! — крикнув я Мовчуну. Спробував відчинити двері, але їх заблокувала машина, що зупинилася поруч. Двері на іншому боці теж заблоковані. Мовчун вихопив автомат і вдарив прикладом по лобовому склу. Вивалив його і поліз геть.

— Давайте! — крикнув мені, коли вже стояв на капоті.

— Стійте! — крикнув Сергій Анатолійович, спробував зупинити мене, але отримав кулаком в обличчя і відпустив. Я виліз і відчув, як затремтіла земля. Пасажири, хто міг, вилізали з машин і тікали. Те саме робили пішоходи.

— Лайно! — тихо сказав Мовчун.

— Тікаймо! — крикнув я. І ми побігли геть. Стрибали по машинах, не озиралися. Чули ревіння, потім скрегіт металу. Земля знову струснулася.

— Лягай! — крикнув я.

Упав у щілину між автомобілями, Мовчун стрибнув десь поруч. За мить над нами пролетів легковик. Сантиметрів двадцять — якби не сховалися, збив би нас, наче кеглі. Вилетів із дороги і вдарився об дерево, зрубавши його. Мовчун виліз зі своєї щілини і дав пару коротких черг із автомата. Від ревіння закладало вуха.

— За мною! — Я підхопився і побіг. Мовчун дав іще одну чергу. Я зістрибнув із машин на тротуар і озирнувся.

Побачив велетня метри чотири заввишки, що височів серед забитої машинами вулиці. Він був у формі радянського солдата часів Другої світової, з кривавими патьоками на грудях. Гігант розгублено протирав очі й морщив губасте широконосе обличчя. Мабуть, саме туди потрапили кулі Мовчуна. А потім заревів і кинувся в наш бік. Зробив величезний стрибок, метрів на вісім, через машини, приземлився на якийсь легковик і розчавив його.

— За мною! — наказав я Мовчуну, який став на коліно, щоб прицільно стріляти.

Він не став сперечатися, ми побігли, заскочили у двір житлового будинку, кинулися до дверей під’їзду. Вони були зачинені. Я побачив віконце в підвал, куди шмигнув переляканий кіт. Кинувся туди, уперед ногами, вибив дерев’яний щит, провалився у темне підземелля. За мною гепнувся Мовчун. Ревіння велетня вже чулося у дворі. Від кожного кроку тремтіла земля.

— Тихо! — прошепотів я Мовчуну. Не дав лізти до віконця і стріляти. — Він осліплений, може, не побачить, де ми ділися.

— Сукі, бля! Где ви єсть? — проревіло чудовисько, і ми почули, як воно потягнуло повітря. Принюхувалося. — Ах ви ж криси грьобаниє! — загиготіла тварюка і пішла до нас.

Ми полізли подалі темним коридором.

— Тут не дістане, — прошепотів Мовчун.

— У нього рука подовжується, — попередив я.

— Як?

— Зараз побачиш!

Удар від якого будівля аж затремтіла. Іскри, пилюка. Чудовисько пробило стіну, засунуло руку в підвал. Завдовжки рука була метрів два з половиною, завтовшки як тулуб дорослого чоловіка. Але несподівано почала подовжуватися, ось уже, наче величезна змія, полізла коридором, уважно перебираючи товстезними пальцями всі кутки, щоб ми не сховалися. Рука шукала нас. Мовчун показав мені гранату. У підвалі було темно, але я роздивився її і кивнув. Будь-хто на його місці злякався б, але Мовчун був спокійний. Показав мені на двері поруч. У нас не було часу домовлятися, але ми одразу зрозуміли один одного. Я розігнався і вдарив у двері плечима. Вибив їх. Мовчун кинув гранату й поцілив у долоню. Чудовисько схопило гранату, почало м'яти. Пролунав вибух. Осколки засвистіли в підземеллі, але ми з Мовчуном були у безпеці. Чудовисько почало матюкатися.

— Тікайте! — Мовчун показав на брудне віконце, що виходило на вулицю. — Я прикрию.

— Тримай! — я подав йому штикову лопату. У цій підвальній кімнатці було багато інструменту. Мабуть, тут його поскладали двірники. Я схопив сокиру. Ми почули, що рука, яку трохи зупинив вибух, знову рушила вперед. Вона видовжилася метрів на десять, і це була не межа.

— Ось це краще! — Мовчун показав на металічну каністру. Пахло бензином.

— Те що треба! — прошепотів я.

У цей момент рука, мабуть, почула нашу розмову, полізла не прямо коридором, а заповзла до кімнати. Я побачив, що вибухом відірвало один палець, іще один пошкодило. Але вона залишалася вкрай небезпечною. Коли залізла до приміщення, несподівано піднялася дибки, так, що вцілілі пальці аж впиралися у стелю.

— Давай! — сказав Мовчун, замахнувся і увігнав лопату в руку. Пирснула кров, чудовисько заревіло, рука вирвала лопату, легко зламала руків'я, а потім ударила кулаком у стіну. Мала б розчавити Мовчуна, але той устиг відстрибнути. Схопив гострий лом, яким узимку збивають лід, і вдарив. Пробив наскрізь, ще й увігнав у підлогу. Я розкрив каністру і почав виливати бензин. Рука смикнулася й полізла до виходу, але лом став поперек дверей і зупинив її. Я чиркнув запальничкою і кинув у коридор. Бензин, розлитий по руці, спалахнув. Страшно ревучи, чудовисько смикало руку, але не могло її вирвати.

— До вікна! — крикнув я. Мовчун підсадив мене, я відчинив вікно, він випхнув мене на вулицю, виліз сам. Нас побачили перелякані громадяни, які почали розбігатися, бо злякалися автомата. Те саме зробили кілька міліціонерів.

— Треба добити! — крикнув я.

Ми побігли у двір. Побачили там чудовисько, що ревіло і смикало руку з підвалу, звідки валив чорний дим.

— У голову! — закричав я, хоча можна було обійтися й без цього. Мовчун і так розумів, прицілився і став сікти короткими чергами в голову. Чудовисько заревіло, схопило себе за руку і відгризло її, після чого кинулося до нас. Воно вже було не таким великим, як раніше. Але його цілком би вистачило, щоб нас убити. Мовчун перезаряджав автомат, у мене зброї не було, втекти ми б не встигли. Але я звик, що боротися треба до останнього, тому кинувся убік. Розраховував, що хоч одному з нас удасться врятуватися. Чудовисько мало б погнатися за Мовчуном, бо в того був автомат, але кинулося за мною. Я біг якомога швидше, а потім відчув удар у землю. За мить щось схопило мою ногу. Я впав, намагався вирватися, але чудовисько міцно тримало мене лівою рукою. Якби права в нього залишилася, воно б розчавило мене, але рука була тільки одна. Чудовисько потягнуло мене до себе. Я знав, що буде далі: воно схопить мене своєю пащею і перекусить навпіл. Я кричав, виривався, я звик, що боротися треба до останнього, байдуже, чи є хоч маленький шанс урятуватися. Пролунали постріли. Це Мовчун перезарядив автомат і стріляв довгою чергою. Кулі потрапляли в голову, дірявили її, але чудовисько наче не помічало. Воно підтягло мене, підняло і відкрило пащу, з якої смерділо стервом. У Мовчуна закінчилися набої.

Цієї миті пролунав постріл із гранатомета. Я не військова людина, але специфіка моїх наукових інтересів призвела до того, що я почав знатися на легкій та важкій стрілецькій зброї. Ручний протитанковий гранатомет. Вибух. Я з подивом побачив, що голова чудовиська дивно затремтіла. Воно захиталося, а потім голова впала прямо на мене, і я знепритомнів.

(Більше про Шпиля можна дізнатися в романі «Одного разу на Дикому Заході», книжці оповідань «Івченко об'єднує Україну», а також в енциклопедії українського жаху «Сто чудовиськ України»).

Розділ 2

План дій

Прокинувся у лікарняній палаті. Щоправда, трохи дивній, без вікон. Двері були, а вікон — жодного. Але це я помітив потім. Наді мною стояв чоловік у білому халаті й плескав мене по щоках.

— Він прокинувся, — сказав чоловік у халаті — мабуть, лікар. Дивився кудись убік. Там я помітив іще одного — в костюмі й краватці. Лисуватий, із неголеною пикою і уважним поглядом. Лікар вийшов.

— Добрий вечір, — сказав чоловік у костюмі.

— Хто ви? — спитав я.

— Не впізнаєте? — Він здивувався, аж, здається, трохи образився. — Що, телевізора не дивитеся?

— Немає часу, — розвів я руками.

— А про Пастора чули?

— Про Кривавого Пастора?

Так звали одного з київських можновладців, героя анекдотів і мемів.

— Чув. А що?

— Так я ж і є — Кривавий Пастор. — Він посміхнувся.

— Ви?

— Я. Як почуваєтеся?

— Де я?

— У бункері, глибоко під землею, тут ми можемо бути в безпеці.

— Я б не був такий самовпевнений. Що з моїм охоронцем?

— Усе добре, він живий і здоровий.

— Він виявив героїзм.

— Я знаю. — Пастор кивнув.

— Звідки взявся гранатомет? — я згадав бій у центрі Києва.

— Вам просто шалено пощастило. Боєць повернувся з АТО і, порушивши закон, привіз із собою трохи зброї, яку зберігав на квартирі в коханки. Коли почув стрілянину, втрутився.

— Він урятував мене.

— Так, пане Владюшо, я знаю.

— У нього ж не буде неприємностей через ту зброю?

— Ні, ми все оформили так, ніби він виконував бойове завдання. Знешкоджував російських терористів, які хотіли захопити заручників у центрі нашої столиці.

— Що це за маячня?

— Нам же треба було якось пояснювати. Не розповідати ж про чотириметрове одоробло, яке кидалося машинами! До речі, що це було?

— Для чого я вам потрібен?

Пастор замовк. Витримав довгу паузу, уважно подивився на мене.

— Я — віруюча людина.

— Добрий початок, — усміхнувся я.

— Тут немає нічого смішного! — образився Пастор. Я промовчав. Він невдоволено дивився на мене й чекав. Я теж чекав. — Мені огидна вся ця маячня з чудовиськами!

— Це і все, що ви хотіли мені сказати?

— Ні! — Він аж гримнув на мене. — Не все! Я чесно скажу, що до останнього був проти вашого залучення. Віруюча людина не може визнавати чудовиськ! Я вірую в Христа, а не в цей непотріб!

— І хто ж вас переконав?

— Наші західні союзники. Вони попередили, що Росія розгортає сили духовної оборони, щоб спробувати нас перемогти. Я поважаю наших союзників, тому мусив дослухатися до їх застережень. Саме вони запропонували нам вашу кандидатуру як найкращу для протидії російським планам. Ми знайшли листи, де ви описували приблизно те саме, про що говорили союзники. Це змусило нас розшукати вас і привезти до Києва.

— Я приїхав до Києва сам. Що ви хотіли мені запропонувати?

— Ми мобілізуємо вас для організації протидії російським силам духовної оборони.

Я зареготав. Одразу заболів бік.

— Я знову не сказав нічого смішного! — гримнув Пастор.

— Ви можете мобілізувати простого громадянина Бар-Кончалабу. Але якщо ви хочете, щоб вам допоміг учений Владюша Бар-Кончалаба, про це треба попросити.

— Ви нахабнієте! — крикнув Пастор.

— Я — єдиний у цій країні фахівець із чудовиськ. — Я говорив тихо і посміхався. — Вам більше немає до кого звернутися!

— Є ще професор Чеснаков!

Тут я вже зовсім розреготався.

— Ви, бачу, якийсь занадто веселий.

— Ну, бо ви ж жартувати вирішили.

— Професор Чеснаков — доктор наук, на відміну від вас, людини, яку виключили з третього курсу інституту!

— О, радий, що знаєте мою біографію. Але, по-перше, Чеснаков — доктор педагогічних наук, а це, вибачте, дно. По-друге, він знається на чудовиськах не більше, ніж дика свиня на апельсинах.

— Ви просто йому заздрите!

Я хотів розреготатися знову, але просто подивився на Пастора.

— Не хочу сперечатися. Якщо вважаєте за потрібне, звертайтеся до Чеснакова, та й годі.

Пастор мовчав. Я теж.

— А ви самовпевнений, — нарешті сказав він.

— Я знаю свою справу. Знаю найкраще за всіх у країні. І я знаю, що в нас залишилося небагато часу. Або берімося до справи, або я піду.

— Що ви знаєте про події?

— Нічого. Я ж не читав доповідей союзників. Думаю, це були американці. Що вони знають?

— Вони твердять, що Хуйло спробує здолати нас нетрадиційними засобами. Зокрема він наказав розпочати активацію сил духовної оборони, які можуть завдати Україні болючих ударів. — Пастор так скривився, наче лимон жував.

— Бачу, ви в це не дуже вірите.

— Не вірив, аж поки не побачив фотографії пошкодженого автобуса, знищеного гвинтокрила, а потім і бійні в центрі Києва. Тепер я мушу на це зважати. Я дуже не хотів, але мушу.

— Гаразд, це вже крок уперед. Отже, що ще кажуть американці?

— Що ми маємо підготуватися до протидії силам духовної оборони.

— Ви не просили допомоги в американців? У них же ціла купа заточених під це супергероїв.

— Вони відмовили нам. Навіть у Конгресі немає більшості голосів за надання нам супергероїв. Не кажучи вже про адміністрацію Обами, яка категорично проти. Ми мусимо відбиватися самі. Це остаточне рішення.

— Херово.

— Чому? Що за панічні настрої? Ми не гірші за Росію!

— Ми не гірші, але в нас гола дупа. Ми на нулі. У нас немає розробок, немає фахівців, окрім мене, немає досвіду, немає більш-менш готових до виконання проектів.

— А в Росії?

— А в Росії все це є. Кремлядь почала займатися цим іще на початку тридцятих. Дещо використовували під час Другої світової війни, коли вдалося знешкодити воїнів Вальгалли. Розробки тривали, потім була перерва після розпаду СРСР, а останніми роками кремлядь почала вкладати у ці проекти великі кошти.

— Кремлядь — це Хуйло?

— Кремлядь — це пухлина, осердя якої в Кремлі. Менш важливо, хто саме там сидить, Хуйло, Пердло чи ще хтось. Бо тут роль особистості в історії невелика, і хто б не сидів у Кремлі, він буде виконувати те, що вимагає кремлядь, — пояснив я. Здається, Пастор не дуже добре зрозумів, про що я. Мовчав і думав.

— Звідки ви знаєте, що Росія продовжує ті проекти? — спитав він нарешті.

— Мені пропонували роботу. Цілу лабораторію в одному з секретних інститутів Зеленограда, що працюють на СДО — сили духовної оборони.

— А як вам могли пропонувати? — здивувався Пастор. — Ви ж громадянин іншої країни.

— Їм начхати на паспорти. Їм потрібен був фахівець, найкращий фахівець у цій царині, і вони намагалися залучити мене. Обіцяли великі гроші. Йшлося про десятки тисяч доларів на рік.

— І що ви?

— Відмовився.

— Чому?

— Бо з кремляддю не можна мати справу. Ну, звісно, якщо хочеш жити. До того ж я не люблю жорстких ієрархічних структур, а там були саме вони.

— Ви — вільний стрілець?

— Вільний учений.

Пастор усміхнувся.

— У нас є шанс? — спитав несподівано. Серйозно дивився мені в очі.

— Не знаю. Але боротися треба незалежно від того, є шанс чи немає. Так я звик і ще жодного разу не пожалкував про цю звичку.

— Радий це чути. Тоді будемо боротися. Вас призначать моїм секретним радником, у вас буде штат своїх співробітників, із якими ви будете розробляти план протидії росіянам.

— У нас немає часу на плани, — закрутив я головою. — Нам потрібно діяти вже зараз. В ідеалі ми мусили почати ще кілька років тому, щоб підготуватися. Але маємо те, що маємо.

— Але…

— Послухайте мене. Я більш-менш усе обміркував. Зараз я розповім свої умови. Вони остаточні, жодного торгу не буде. Ви або погоджуєтеся з ними, або ні. Якщо погоджуєтеся, я формую команду і починаю працювати над створенням третього фронту.

— Кого?

— Третього фронту — лінії містично-ментального захисту.

— Чому третього?

— Перший фронт — безпосередньо на Донбасі. Другий фронт — дипломатичний та економічний тиск Заходу. Ну а те, чим я хотів би займатися, — це третій фронт, фронт захисту душі країни.

— І як його організувати?

— За допомогою мобілізації наявних ресурсів.

— Але ж ви кажете, що ми на нулі.

— До мобілізації — так, а після мобілізації в нас будуть деякі сили.

— Як провести мобілізацію?

— Я цим займуся. Але я одразу попереджаю: я не працюю на державу. На країну — так, на державу — ні. Я нікому не підкоряюся. Я роблю свою справу, як вважаю за потрібне, і ніхто не може мені наказувати. Я сам створюю свою команду, яка отримуватиме всі необхідні ресурси. Я…

— Так не буває, — перервав мене Пастор і закрутив головою. — Не можна бути самостійним, коли держава тебе утримує. Не…

— Я вже наголошував, що мої умови — не привід для обговорення чи торгу. Так або ні. Або ви погоджуєтеся, або я не працюю.

— Це занадто серйозна ланка, щоб віддати її в руки однієї людини!

— Пасторе… — Тут уже я витримав паузу. — Про серйозність третього фронту я знаю. Так само, як знаю, що мене дуже хочуть убити і вб’ють, якщо я припущуся хоч найменшої помилки. Якщо ми почнемо працювати, я поставлю на кін своє життя. Ви мусите довіряти мені.

— Я довіряю, але…

— У нас є у кращому разі тиждень. Найімовірніше — лише кілька днів. Це я не те щоб хочу налякати чи чогось вимагаю, це я кажу як є. Думаю, американці теж називали такі строки.

— Вони казали про місяць.

— Бачите, їхня розвідка погано працює в цьому напрямі.

— А може, це ви наганяєте паніку?

— Ну, почекайте кілька днів, і на власні очі все побачите. — Я посміхнувся.

Пастор знову подивився мені в очі. Він наче хотів помітити в них якусь відповідь. Але дарма.

— Звідки нам знати, що вас не завербували? А, Владюшо? Що всі ці спроби викрасти вас — не цирк, щоб обдурити нас, переконати, що ви не працюєте на Москву?

— Ніяк. Ви або вірите мені, або ні. Якщо я завербований, Україна загине.

— Не смійте так говорити! — гримнув Пастор.

— Це факт. Якщо в нас не буде третього фронту, кремлядь змете нас. Можливо, не повністю, а до Дніпра чи до Збруча, але все буде в її руках і вона вирішуватиме, де зупинятися і чи зупинятися взагалі.

— Захід не дозволить…

— Захід не втрутиться, — запевнив я. — Одна річ, коли вторгнуться танкові колони, авіація та артилерія, і зовсім інша — коли воюватимуть чудовиська. Їх же навіть по телевізору нормально не покажеш. Західні ЗМІ не можуть сказати, що Харків захопили «пєльмєшкі», а Дніпропетровськ нищать «сєкєль» та «артем». Просто повідомлять, що проросійські сили якось змогли захопити найбільші українські міста. Мабуть, завдяки тактиці блискавичних ударів танкових армій. Ось і все. Захід не втрутиться, тут уже не сумнівайтеся. Вся надія тільки на ті сили, які ми зможемо зібрати.

— Скільки ми можемо їх зібрати?

— Скільки вдасться. Я спробую залучити все, що варто залучати.

— Вони, ну, ці… ті, кого ви будете залучати… — почав мимрити Пастор.

— Чудовиська. Я буду залучати чудовиськ, — допоміг я йому. Пастор скривився. Саме це слово було йому неприємне.

— Чи не будуть вони небезпечні для країни?

— Коли ти працюєш із чудовиськами, мусиш бути готовим до того, що щось піде не так. Це не роботи, які виконують закладену в них програму, це — живі істоти, з якими можливі ексцеси. Але я спробую тримати ситуацію під контролем.

— А немає якогось іншого способу?

— Іншого? — здивувався я.

— Так, іншого. Щоб перемогти російських чудовиськ без залучення наших.

— Є, — кивнув я. Пастор здивовано подивився на мене.

— І який це спосіб?

— Необхідно знайти Українського героя і дати йому Шаблю та Хрест. Тоді можна не напружуватися, Український герой зробить свою справу самотужки, знищить усіх чудовиськ і подарує Україні перемогу.

— Де його можна знайти, цього героя? — Пастор аж підхопився. І очі загорілися.

— Не знаю, — чесно сказав я. — Гадки не маю. Навіть немає впевненості, чи той герой узагалі існує.

— Це як?

— Ну як, просто. Є легенда, що Український герой мусить прийти і врятувати Україну. Досі він не приходив. Нагоди рятувати країну були, але герой не з’являвся. Хтозна, чи з’явиться зараз.

— А що за Шабля та Хрест?

— Це надпотужні обереги України. Шабля може захистити країну від збройного нападу, а Хрест — від ментальної агресії.

— Так це те, що нам потрібно! — скрикнув Пастор.

— Ні, — закрутив я головою. Нещодавно мене розпитували про Шаблю та Хрест знайомі з Оклункова, я детально все їм розповів, але знав, що то шлях у нікуди.

— Чому ні?

— Тому, що і Шаблею, і Хрестом може скористатися лише Український герой. Немає його — і Шабля з Хрестом — просто шматки металу та дерева. Ось і все. Якби в мене був хоча б натяк на те, що Український герой існує, я б шукав його, шукав би Шаблю та Хрест. Але натяків немає. Я не можу ризикувати, шукати те, чого немає. Піду іншим шляхом.

— А що як той герой таки є?

— Ви граєте у покер?

— Ні. Але правила знаю.

— Ну так-от вам ситуація. У вас дві карти, вам роздають іще три. У вас одна пара. Можна сподіватися, що наступні дві карти принесуть вам фулхаус. Але яка ймовірність? Мала, дуже мала. Я б не поставив на це ані копійки. Боюся, що з героєм ситуація ще ризикованіша. Його чекали під час визвольних змагань, але він не прийшов. 1948 року УПА провела секретну операцію «Давид», сподіваючись на героя. Але його знову не було. Чому він мусить з’явитися зараз? Нема жодних передумов.

— То будете залучати чудовиськ?

— Не кривіться так! — аж образився я. — Чудовиськ треба поважати, інакше вони можуть помститися.

— Я не боюся чудовиськ, я — віруюча людина! — твердо й урочисто відповів він.

— Чудовиська — надто примітивні істоти, щоб цікавитися релігійними поглядами своїх жертв, — пояснив я. — Вони вбивають, не зважаючи на вашу віру.

— Маячня! Господь захищає від цієї нечисті! — скрикнув Пастор.

— Ви помиляєтеся, коли сприймаєте чудовиськ занадто духовно. Вони створені з плоті та крові, вони існують, їдять, пердять і вбивають. Спробуйте піти з вірою до левів, і вони з’їдять вас. Із чудовиськами так само.

Пастор махнув рукою. Він не міг змиритися з тим, що у світі є чудовиська, а тим паче з їх залученням до нашої боротьби.

— То ми працюємо? — спитав я.

— У мене немає іншого виходу, — неохоче визнав Пастор, трохи подумавши.

— Добре. Тоді мої умови. Повна незалежність. Я працюю сам, на чолі своєї команди, яка отримує всю потрібну допомогу від держави. Для людей моєї команди необхідні зброя та гроші. Я ні з ким не буду узгоджувати свої дії, обіцяю лише намагатися не порушувати закону й уникати людських жертв. Про результати роботи я буду сповіщати вас особисто. Здебільшого електронною поштою, бо мобільному зв’язку не довіряю.

— Ми підготували для вас бункер. Його дуже добре охороняють. Це неприступна фортеця. Ви можете працювати там.

— Я мало що можу зробити у фортеці. Мені треба працювати в полі, біля чудовиськ.

— Вас буде охороняти загін спецназу СБУ.

— Ні, свою охорону я наберу сам.

— Це професіонали найвищого ґатунку!

— Пасторе, я впевнений, що державний механізм в Україні досяг останнього ступеня розпаду і все в ньому просякнуте трупною отрутою. Не виключаю, що до вашого спецназу брали за хабарі або по знайомству. Якщо там великі зарплати, то навіть упевнений у цьому. До того ж у мене є сумніви щодо мотивованості ваших бійців. Тому свою охорону набиратиму сам. Ціна питання надто висока, я не маю права на помилку.

— Для вас створили робочу групу в РНБО і…

— Скільки у групі людей? — перервав я Пастора.

— Дванадцять наших найкращих аналітиків і…

— Мінімум четверо з них — зрадники, а ще четверо найближчим часом стануть ними.

— У вас немає доказів!

— У мене є приклади. Як мене вирахували в автобусі з призовниками? Військком зрадив мене і підклав маячок у подаровану куртку.

— Ми наказали його арештувати, але він застрелився.

— Радше, його застрелили. Не вірю, щоб та свиня вбила себе. Це кремлядь замітає сліди. Ідемо далі. Як вони вирахували мене тут, у Києві?

— Ми перевіряємо того охоронця, який був із вами.

— Це не він зрадив. Він міг би просто пристрелити мене.

— Він, ніхто більше не знав про ваше перебування у Києві.

— А ваш радник і його водій?

— Водій узагалі нічого не знав. Йому сказали їхати, і він поїхав. А мій покійний радник був відданим патріотом України! — У Пастора аж голос затремтів.

— Я не люблю говорити погане про людей, щодо яких не маю доказів. Тим паче про мертвих. Але тут ситуація проста. Хтось доповів кремляді про те, що я в Києві. Це міг бути і охоронець, але він реально ризикував життям, кілька разів рятував мене і сам був на межі смерті. Якби він хотів мене вбити, йому б навіть не треба було вбивати самому, він міг просто не рятувати мене, і чудовисько б мене знищило. І в полях, і в Києві. Але він урятував, тому не думаю, що він зраджує. А от у вас є кріт, і, найімовірніше, не один. Хтось довідався про появу охоронця, про те, що я в Києві, і дізнався, куди мене повезуть. Мабуть, вони чекали нас в іншому місці, але я наказав змінити маршрут, тому їм довелося змінювати план на ходу, і це дало шанс урятуватися. Але кроти у вас залишилися. Шукайте їх — це моя порада.

— Хто напав на вас?

— У полях чи в Києві?

— І там, і там.

— У полях я напевно не знаю, бо жодного разу не бачив нападників, але думаю, що одне з летючих чудовиськ.

— Типу Змія Горинича?

— Ні, дракони надто недисципліновані, їх давно зняли з озброєння. Думаю, що це був або «Гастелло», або «гагарін».

Кривавий Пастор придивився до мене.

— Ви знущаєтесь? До чого тут Гагарін?

— Ну, це ж два найсучасніші летючі чудовиська СДО.

— Ви божевільний? — Пастор закричав.

— Ні. І ви це добре знаєте. Хіба б американці порадили вам божевільного? Гаразд, я поясню, щоб більше не було непорозумінь.

Усіх чудовиськ ділять на природних і штучних. Перші виникають унаслідок еволюції, а других хтось створює. Останнім часом чудовиськ створюють люди. Штучні чудовиська можуть бути дуже потужні, але через своє походження вони позбавлені можливості виживати в диких умовах. Їм постійно потрібне енергетичне підживлення. Найлегше його забезпечити через постійне згадування тисячами людей. Ще з радянських часів наявна практика створення так званих героїв, яким вигадують біографію, що зазвичай закінчується героїчною смертю. Про цих героїв читають у школах, на їх честь називають вулиці, вони входять у культурний багаж нації. Про них згадують і дають можливість існувати. Скажімо, «Гастелло» — це начебто радянський льотчик, що пішов на таран і загинув. Цілком можливо, що ніякого тарана не було, але це не важливо. Головне, що про цей подвиг знають мільйони росіян, час від часу згадують про нього і тим самим підживлюють чудовисько, створене на його основі, ментальною енергією. Ну, про «гагаріна», думаю, зайве казати. Це успішний проект, бо він збирає енергію не тільки з Росії, але і з деяких інших країн. Енергії вистачає не тільки на польоти, але й на атаки.

Пастор, який весь час стояв, тепер сів. Закрутив головою, махнув руками.

— Це якась маячня! — Він не обурювався, а радше скаржився.

— Звучить досить незвичайно, але це справді так. Ми не можемо ігнорувати реальність.

— Гастелло? — Пастор перелякано подивився на мене.

— «Гастелло». Він охоче йде на таран, а не розстрілює. Думаю, принаймні автобус атакував він. Та й гвинтокрил, мабуть, теж він.

— А хто був у Києві?

— «Матросов».

— Що? — заморено перепитав Пастор.

— Був такий Сашко Матросов, усім нам добре відомий із радянської школи. На базі цієї легенди виник «матросов», одне з дуже потужних чудовиськ СДО. Він падає на своїх жертв і чавить їх. Для цього треба мати велику вагу. Він її має — так само, як і велику силу.

— Він кидався машинами! Я бачив відео!

— Я бачив це на власні очі. А ще він простягнув у підвал десятиметрову руку.

— Як це могло бути?

— Матросов — дуже пластичне чудовисько. Він може весь ставати кінцівкою і в такому вигляді нищити суперників. Нам дуже пощастило, що ми змогли його вбити. Надзвичайно пощастило, бо ми отримали допомогу. Це ж треба — в центрі Києва чувак із гранатометом! — Я закрутив головою. — До речі, мені він потрібен. Хочу запросити його в команду.

— Він інвалід. Втратив на війні ногу, ходить із протезом.

— Мені потрібні такі браві інваліди! — Я спустив ноги з ліжка.

— Вам треба лежати, пане Владюшо.

— У нас немає часу. Мені треба братися до справ.

— Ви будете в безпеці лише тут, у бункері, — застеріг Пастор.

— Я, може, й буду, але Україна — ні. А коли кремлядь знищить Україну, вона прийде і сюди. Я не хочу просто сидіти й чекати, коли мене вб’ють. Тут є оргтехніка?

— Що?

— Комп’ютер і принтер. Ми мусимо укласти договір.

— Який договір? — здивувався Пастор.

— Між державою Україна в особі голови Ради національної безпеки та оборони і громадянином Владюшею Бар-Кончалабою про умови співпраці в організації третього фронту.

— Договір?

— Ну а як же! Це серйозна справа. На кону моє життя і доля України! Ми мусимо чітко все виписати, щоб потім у нас не було питань один до одного. Нормальна, цивілізована практика. Хіба ні?

Пастор кивнув.

— Так, ви праві. Зараз я накажу принести сюди комп’ютер.

— І одяг для мене. Цивільний. І бронежилет. Також мені знадобиться охоронець і той доброволець, що вистрелив із гранатомета. І тисяч сто готівки на перші витрати.

— Тисяч сто?

— Так, тисяч сто. Не новими й не крупними купюрами. Не більше сотні. Що ви на мене дивитеся? Чи ви думаєте, що я вирішив таким нехитрим чином підзаробити? Про всяк випадок нагадаю вам, що мене вже кілька разів хотіли вбити і цих спроб стане тільки більше!

Пастор кивнув, вийшов, потім повернувся. Він був трохи приголомшений, але намагався триматися.

— Так, і ще один момент, — продовжив я. — У моїй команді буде Біла вбивця. Держава мусить забезпечити її недоторканність.

— Що? Та ви зовсім збожеволіли! — Пастор закричав. — Та це ж найрозшукуваніша злочинка країни, жорстока вбивця, на руках якої кров сотень людей!

— Хоч за одного з них вам прикро? — спитав я. — За всіх цих міністрів, олігархів, нардепів — хоч за одного?

— Від рук Білої вбивці гинули і невинні люди!

— Охоронці? Вони були озброєні, це чесне змагання.

— А випадкові свідки?

— Слухайте, я займався темою Білої вбивці. Я знаю — щоразу, коли гинули непричетні люди, винна була охорона, яка з переляку починала стріляти абикуди. Звісно, потім усі казали, що це саме Біла вбивця постріляла бідних посполитих, але ми знаємо, як було насправді. — Я подивився в очі Пастору. Той відвів погляд.

— На неї полює сам Богославський, власник корпорації «S. S. А.»! — пошепки сказав він.

— Я знаю. Хай зупиниться. Бо інакше Україна загине. І він разом зі своєю корпорацією.

— Він не з тих, хто зупиняється!

— Але він і не з тих, хто не вміє рахувати. Він або зупиниться, або втратить усе.

— Вона вбила кількох його близьких людей, а йому відрізала руку!

— Ну, він теж багато років полював за нею. Тепер досить?

— Для чого вона вам, пане Владюшо?

— Біла вбивця — найкращий фахівець країни у своїй царині. Я збираю команду найкращих, бо тільки тоді в нас буде шанс виграти цю війну і створити третій фронт.

— Ви з нею знайомі?

— На жаль, особисто ні, хоча я присвятив їй цілий розділ у своїй енциклопедії.

— Вам не було страшно, що вона вб’є вас?

— Ні, бо я був чесний. У кожному з розділів я писав лише правду, жодного разу не прибрехав і не прикрасив. А за правду й померти не страшно. — Я задоволено усміхнувся. Любив думати про Білу вбивцю.

— Ви знаєте, як на неї вийти?

— Звісно, ні, інакше б вороги Білої вбивці давно порізали мене на смужки. Я напишу в два-мережу. Якщо Біла вбивця відгукнеться, вона сама зможе вийти на мене. А як ні, то ні. Але без неї мені буде важко.

— Вона вбиватиме для вас?

— Ні, вона слідкуватиме, щоб мене не вбили. Не хочу перебільшувати, але найближчими тижнями я буду найважливішою персоною для майбутнього України. Усім конче потрібно, щоб я був живий і бажано здоровий.

Двоє охоронців занесли в палату ноутбук і принтер. Підключили й пішли.

— Я покличу секретаря, — запропонував Пастор.

— Що менше людей знає, то краще.

Ми склали угоду удвох. Спочатку Пастор сперечався стосовно кожного пункту, але потім я нагадав йому, що час спливає і наші шанси на виграш стрімко тануть. Тоді робота пішла швидше, угоду було складено з урахуванням усіх моїх вимог. І щодо самостійності, і щодо непідзвітності, і навіть щодо Білої вбивці. Ми роздрукували угоду в двох примірниках, підписали. Потім я дістав лезо.

— Варварський звичай, але для мене це важливо. Скріпимо кров’ю.

Зробивши надрізи на великих пальцях правиць, ми приклали їх до аркушів. Я забрав свій екземпляр, Пастор — свій.

— Що ж, побажайте мені успіхів. — Я усміхнувся. Знав, що, найімовірніше, вже за кілька днів буду мертвий і мені не буде чого усміхатися. Але попереду була дуже цікава боротьба. Я завжди більше цінував пригоди, ніж спокій. Тому і вивчав чудовиськ.

— Бажаю вам успіхів. І нехай благословить вас Господь, — тихо сказав Пастор. На його очах несподівано з’явилися сльози. Навряд чи він хвилювався за мене — радше, за Україну.

Ми потиснули один одному руки, і він пішов. Мені принесли одяг, я уважно промацав його, не знайшов нічого підозрілого. Бронежилет теж одягнув. На боці в мене був пістолет. У двері постукали.

— Так.

У палату зайшов Мовчун. Із синцем під оком, але спокійний, як завжди.

— Звідки синець? — спитав я. Мовчун махнув рукою.

— Передали куті меду на допиті? — здогадався я. Мовчун кивнув. Мовляв, проїхали, нічого страшного. — Ну що ж, уперед, друже. Нас чекають великі справи.

І це був не красивий зворот, а найправдивіша правда.

(Про Українського героя можна прочитати в романі «Український герой». Про Шаблю та Хрест можна прочитати у книжці «Стовп самодержавства, або 12 справ Івана Карповича Підіпригори» та в романі «Український герой». Про Білу вбивцю читайте у книжках «Мама буде задоволена» і «Ніч на восьме березня». Про всіх згаданих героїв також можна прочитати в енциклопедії українського жаху «Сто чудовиськ України». Про два-мережу читайте у книжці «Бійці небаченого фронту»).

Розділ З

Людина борщу

Ми вийшли з палати в довгий коридор. Нас перестріла симпатична жінка років за сорок, у строгому костюмі. На голові у неї був чорний обруч.

— Добрий день. Мене звати Тетяна Павлівна. — Жінка подала мені руку. Я потиснув. — Буду забезпечувати зв’язок із шефом і всіма державними органами, розв’язувати проблеми.

Вона була спокійна і зосереджена, сподобалася мені.

— Це ризикована справа, — попередив я. — Швидше за все, нас уб’ють.

— Мій чоловік загинув під Іловайськом. Це моя війна, — відповіла спокійно. Її погляд анітрохи не змінився. Я поважав ось таких людей — випалених горем. Хтось перегоряє на попіл, а хтось кам’яніє. У цій жінці я міг бути впевнений. — Доведеться трохи почекати, поки підготують усі необхідні документи і привезуть гроші.

— Добре. В мене є кілька справ, де знадобиться допомога державних органів.

— Ось поруч мій кабінет. Я тепер буду працювати тут. Ходімо.

Її кабінет був невеличкою кімнатою зі столом і двома стільцями. Жінка відкрила свій ноутбук і подивилася на мене.

— По всій країні треба організувати масове варіння борщів. У всіх містах і селах. Не знаю, як це правильно оформити. Може, влаштуйте Всеукраїнський фестиваль борщу чи щось таке. Борщ мусять варити у всіх бюджетних закладах. Залучіть приватний бізнес, борщ має бути на всіх місцевих заходах. Провели суботник — зварили й поїли борщу. Тисячі, десятки тисяч борщів мають варити щодня. — Я подивився на Тетяну Павлівну вона швидко набирала. — Це справді необхідно. Вся Україна мусить варити борщ.

— Добре. Думаю, ми зможемо це організувати, — кивнула вона. — Але я прошу вас пояснювати мету, якої ми мусимо досягти. Я довіряю вам і знаю, що якщо ви про щось просите, значить, це потрібно, — але нам доведеться пояснювати свої дії першим особам у керівництві. Тому необхідні якісь аргументи.

— Нам потрібне прикриття з повітря.

— ВПС і ППО у вашому повному розпорядженні. Є відповідне розпорядження шефа, доведене до Генштабу. Всі збройні формування з вами співпрацюватимуть.

— ВПС і ППО вчилися воювати з ВПС. У нас ворог іншого характеру, супроти якого ВПС можуть бути безсилі.

— І як ви забезпечите прикриття з повітря?

— Спробуємо активізувати вітчизняних героїв, які можуть літати. По-перше, це Людина борщу. Вона може літати зі швидкістю до двох тисяч кілометрів на годину. Але для цього їй потрібно багато енергії. Її вона може отримати лише з позитивних емоцій, пов’язаних зі споживанням борщу.

— Але в Україні й так їдять борщі! — Тетяна Павлівна була трохи роздратована.

— Їдять, але не звертають уваги на смак. Для більшості це просто рядова, звичайна їжа. Нам треба відчуття свята. Фестивальні заходи викличуть потрібні нам емоції і дадуть змогу зарядити Людину борщу.

Вона уважно подивилася на мене. Я помітив у її очах ненависть.

— Я знаю, що ви зараз думаєте. Ваш чоловік загинув на передовій, країна в небезпеці, а цей блазень верзе якусь ахінею про борщі, на яку витрачатимуться державні ресурси. Але річ у тому, що все серйозно. Незвично, дивно, але серйозно. Від наших дій залежить доля країни. Ми або програємо і перетворимося на Південно-Західний федеральний округ, або дамо відсіч.

Вона подумала, кивнула.

— Всеукраїнське свято борщу?

— Так точно. Масштабне, велелюдне свято. Нехай запалають багаття на центральних площах усіх міст і селищ, борщ мусить варитися у величезних чавунах і роздаватися натовпам. Потрібна потужна інформаційна підтримка. Телебачення, інтернет, усі мусять говорити про цей фестиваль.

— Критики скажуть, що це свято під час чуми.

— Зробіть фестиваль борщу патріотичним дійством, спробою гастрономічного спротиву окупації. Можна супроводжувати акцію збором коштів для АТО, але головне не гроші, головне — побільше варити борщу і вживати його у святковій атмосфері.

— Зрозуміла, зробимо. Вже сьогодні вдень борщ будуть варити. Що ще?

— Поки що все.

— Як ми будемо підтримувати зв’язок?

— Телефони слухають, і розташування абонента легко вирахують, — попередив я.

— Здогадуюся, — кивнула вона. — У мене є скринька у два-мережі.

— Це варіант.

— Американці запропонували допомогу із супутниковим зв’язком. Ми можемо використовувати їх можливості, вони запевняють, що там ми будемо захищені від прослуховування. Вони дали нам рації.

— Але тоді вони будуть відстежувати нас.

— Це на випадок термінового зв’язку.

— Поки що обійдемося без допомоги американців, а там уже як піде.

У двері постукали. Зайшов чоловік у камуфляжі. Високий, широкоплечий, із великим опіком на обличчі.

— Добрий день, — сказав він.

— Це — Олег Зубченко, той боєць, що допоміг у Києві. Ви хотіли його бачити, — пояснила Тетяна Павлівна.

— О, добрий день, пане Олеже. — Я підвівся і подав бійцю руку. — Дуже вдячний вам за допомогу. Без неї, боюся, нам би були кранти.

— Завжди радий допомогти добрим людям. — Він усміхнувся. — Мій позивний — Бухгалтер.

— Ви воювали?

— Так, я командував загоном добровольців, потім потрапив у полон, утік, зараз на лікуванні. — Він показав на праву ногу.

— Що з ногою? — спитав я.

Він задер штанину. Я побачив металевий протез. Ноги не було по коліно.

— Я тепер частково термінатор, як бачите.

Він усміхнувся, а я скривився.

— Хотів вам запропонувати службу… — показав на ногу, мовляв, не знав про поранення.

— Так пропонуйте. Протез дуже хороший, із ним я майже здорова людина. Бігаю щодня, нормально можу керувати автомобілем. Навіть битися можу, вже вивчив кілька прийомів.

— Чому ви втрутилися тоді? Ви ж розуміли, що ризикуєте.

— Та не дуже я ризикував. Той товариш був занадто зосереджений на вас, на мене уваги не звертав. Я став на балконі, добре прицілився і садонув із РПГ просто в голову. Вибачте, що голова впала прямо на вас і ледь не розчавила. Не думав, що так станеться.

— Вам не було тоді страшно? Це ж чудовисько.

— Було, але на війні вчишся контролювати страх.

— Але що примусило втрутитися?

— Я подумав, що то сепар.

— Сепар?

— На ньому була якась дивна військова форма, а ще ж він по-кацапськи лаявся. Схоже лаялися сепари. Ну, а в мене до них є деякі запитання. Та й РПГ був якраз під рукою. От я і вистрелив. — Він усміхнувся.

— Ну що ж, іще раз дякую, ви врятували нас, — сказав я.

— Ви говорили про якусь службу? — спитав Бухгалтер.

— Так. Але я одразу мушу сказати, що це радше схоже на самогубство. Думаю, протягом тижня мене й людей, які працюватимуть зі мною, вб’ють. Це без пафосу — кажу як є. Шансів успіху нашої справи майже немає.

— Тоді для чого за неї братися?

— Бо іншого виходу теж немає. Або ми спробуємо і нам дуже пощастить, або нас буде знищено. Такий, не дуже добрий вибір. На кону майбутнє України.

Бухгалтер спокійно подивився на мене. Я не сумнівався, що він вирішить.

— Ну, коли я був у полоні, шансів було не більше. Я готовий.

— У вас є близькі? Люди, через яких на вас зможуть впливати? Це, до речі, стосується всіх. — Я подивився на Мовчуна і Тетяну Павлівну. — Кремлядь швидко вийде на них і спробує маніпулювати вами. Якщо є змога, їх краще вивезти з країни. Кудись подалі, в Європу, а краще за океан, в Америку.

— Наші союзники в Європі можуть допомогти, — пообіцяла Тетяна Павлівна. — Моя донька вже за кордоном. Якщо у вас є близькі родичі, звертайтеся.

— Моя дівчина вагітна. Восьмий місяць, — сказав Бухгалтер.

— Ми вивеземо її, — пообіцяла Тетяна Павлівна.

— Ну, тоді я в команді.

— А ти? — Я спитав Мовчуна.

— Батьки померли, дружина пішла. Хіба що кота вивезти. — Він розвів руками.

У двері постукали. Зазирнув якийсь хлопець у камуфляжі.

— Усе готово, — доповів він.

— Ходімо.

Тетяна Павлівна повела нас до великого приміщення, в якому на стелажах лежала зброя.

— Вибирайте, кому що потрібне. Дозволи на зброю готуються, але зайвий раз нею краще не світити. Ми не хочемо афішувати вашу діяльність правоохоронним органам, тому не сповіщаємо про вашу групу. Якщо затримають, тоді вже визволятимемо.

Мовчун із Бухгалтером упевнено вибирали зброю, вантажили боєприпаси в наплічники.

— Беріть на кілька днів. Далі зможете замовляти все через мене, — сказала Тетяна Павлівна. Хлопці кивнули.

Невдовзі ми були вже при зброї. Кожен у доброму бронежилет! у всіх каски з тактичними окулярами й набори наколінників та налокітників.

— Нам потрібен одяг. Не хочемо світити камуфляжем, — сказав я.

— Гроші у вас будуть. Заїдете в магазин і купите, що потрібно, — відповіла Тетяна Павлівна. — У вас буде свій мікроавтобус. Він зареєстрований на приватну фірму, звичайні номери. Якщо знадобиться інший транспорт — сповіщайте.

— Гаразд, — кивнув я. Хлопці вручили мені автоматичний пістолет Стєчкіна й кілька гранат.

Потім нам принесли документи, паспорти з нашими фотографіями, але на інші прізвища.

— Вивчайте свої нові ПІБ. — Тетяна Павлівна усміхнулася. Я став Колобовим Ігорем Петровичем, уродженцем Черкащини. Окрім паспортів, нам усім видали водійські посвідчення та посвідчення співробітників Адміністрації Президента. — Так, ось перепустки по всій території України на гербовому папері. У перепустках сказано всім органам влади сприяти вашій діяльності. Так, а ось гроші. Сто тисяч готівкою, купюри не нові, від двадцятки до сотні.

— Дякую, — сказав я.

— Вам потрібна ще охорона? — спитала Тетяна Павлівна. — У нас тут є кілька груп спецпризначенців.

— Ні, поки що будемо діяти невеликим загоном. Ну, що, хлопці, готові?

— Так точно, — відповів Бухгалтер, а Мовчун кивнув.

— Тоді вперед.

Тетяна Павлівна супроводжувала нас до ліфта, який вивіз у довгий напівтемний коридор.

— Пройдете десь сто метрів, побачите ліворуч двері, вийдете. Машина чекає вас за квартал. Білий «Пежо-боксер», — сказала Тетяна Павлівна. Подивилася на нас. — Успіхів, хлопці, зробіть це, будь ласка.

— Спробуємо, — пообіцяв я.

Ми пішли. Мовчун обережно визирнув на вулицю. Показав, що все добре.

— Іди за машиною. — Я віддав йому ключі. Не хотів світитися зі зброєю. — Чому Бухгалтер?

— Бо працював бухгалтером, іще до війни. — Він стояв спокійний, але руку тримав на автоматі.

Під’їхав Мовчун, ми швиденько повантажилися, потім заїхали в один магазин, купили цивільного одягу, і ще в один — там купили зо два десятки дешевих використаних телефонів і сім-картки.

— Тепер на Журби, — наказав я. — Поки можна поспати. Нам потрібні будуть сили.

За кермом сидів Мовчун, ми з Бухгалтером простяглися на сидіннях. Він заснув швидко, а я думав про свій план. Фактично він нездійсненний, але спробувати цікаво. Проганяв його в голові знову і знову, а потім таки задрімав. Почув, що зупинилися. На півдорозі до Журб, у невеличкому селищі, де можна поїсти і сходити в туалет.

— Хлопці, візьміть мені кілька пиріжків і чаю, — попросив я, з крісел не вставав. — Зачиніть машину, ідіть удвох, щоб швидше, мене не треба охороняти.

Вони пішли. Їх автоматичні пістолети були непомітні під куртками. Я обережно визирнув. Навколо стояли машини, ряд яток із їжею, біля них їли, пили, курили. Помітив, що один хлопець роздивляється наш мікроавтобус. Ось він підійшов, зазирнув у вікно. Я встиг скотитися на підлогу, сховатися серед торб зі зброєю. Хлопець відійшов. Чекав, коли повертатимуться Мовчун і Бухгалтер. Потім щось роздивлявся.

Мабуть, фотографію того, кого він шукав. Я був упевнений, що фотографія моя. Хлопець розчаровано подивився на моїх бійців, потім спробував їх сфотографувати, коли купували чай та пиріжки. Я почув ледь помітний стукіт. Поруч із мікроавтобусом пройшов якийсь чоловік. Мої тим часом зайшли всередину.

— Поїхали, у дорозі поїмо, — наказав я. Цього разу за кермо сів Бухгалтер, ми швидко рушили. Я дивився назад. Хвоста наче не було. Від’їхали кілька кілометрів. — Тепер кудись у лісосмугу заїдь.

Бухгалтер заїхав. Я з ліхтариком поліз під мікроавтобус із того боку, де проходив чоловік. Знайшов якусь невеличку штучку на магніті. Здається, радіопередавач.

— Нас хотіли пасти, — показав хлопцям.

— Треба причепити до іншої машини, — запропонував Бухгалтер.

— Так і зробимо, — кивнув я.

Ми доїхали до заправки, купили десять літрів пального, і поки Бухгалтер розплачувався, Мовчун причепив маячок до вантажної «Газелі» з дніпропетровськими номерами. Поїхали, я з’їв пиріжки, запив уже охололим чаєм. В одному із сіл побачив, як біля школи встановлюють чавун і розпалюють багаття. Поруч був транспарант «Всеукраїнський фестиваль „Борщ — патріотична страва“». Я задоволено усміхнувся. Потім дивився на порожні весняні поля навколо. Поля, лісосмуги, ярки, села. Україна. Ця земля надавала мені сили. Я двічі виїздив на кордон. Другий раз на стипендію в Німеччину, там розпочали секретний проект вивчення вкраїнських чудовиськ. А кого ще їм було залучати, як не мене? Цікава робота, чималі гроші, усталене життя, все було добре, але я почав хворіти. Наче рослина, вирвана з ґрунту. Ходив по лікарях, вони не розуміли в чому річ. Мені гіршало, поки одного дня я втік із Німеччини, повернувся в Україну і три тижні жив на Ріці Снів. Хвороби минули, я набрався сил і більше вже ніколи не виїздив за кордон. Я був прив’язаний до цієї землі, тепер буду битися за неї, і вона мене прийме. Смерті я не боявся. Коли вивчаєш чудовиськ, до смерті звикаєш, не помічаєш її. Смерть — так смерть.

Ми приїхали до Журб увечері, одразу покотили до місцевого краєзнавчого музею. Перехопили директора вже біля дверей. Директор поспішав до новенької чорної «Тойоти».

— Пане директоре, можна вас на хвилинку? — спитав я.

— А хто ви такий? — Він подивився на мене з презирством, але потім, коли підійшли Бухгалтер і Мовчун, змінив вираз обличчя. — Вибачте, я поспішаю. Робочий день закінчився. Приходьте завтра, я залюбки вас…

— Нам треба поговорити сьогодні. Прошу. — Я показав на музейні двері.

— Я поспішаю, у мене зустріч в облдержадміністрації і…

— Щось незрозуміло? — невдоволено спитав я і відчинив двері. Хлопці поклали руки на пістолети під куртками.

— Ні, ні, все зрозуміло! Звісно, я вас прийму! — Директор намагався вдавати, що він спокійний, але виходило погано. Ми пройшли всередину. Там стояло кілька співробітників і здивовано на нас дивилося. — Що, що ви хотіли?

— Поговоримо у вашому кабінеті, — сказав я. Директор затремтів, але не насмілився суперечити. Пройшли в його кабінет із різними дерев’яними панелями, картинами та статуетками.

— Я слухаю вас. — Директор витер піт.

— Нас цікавить козачий казан. Той, рекордний. Найбільший казан в Україні. Нам він потрібен на кілька днів, — сказав я і побачив, як у директора засмикалося око, а дихання стало хрипким. Якщо раніше він нервував, то зараз злякався. Надзвичайно злякався.

— Що значить «потрібен»? Це музейний експонат! Історична реліквія! Ви взагалі про що? — закричав він.

Я показав йому посвідчення співробітника Адміністрації Президента. Директора аж заціпило.

— Питання важливе. Де казан?

— Він… він… він… експозиція! — видихнув директор.

— Веди.

Нас провели на другий поверх. Там була велика зала з експозицією козацької доби. Раніше тут був зал, присвячений комуністичному підпіллю часів Другої світової, але потім пріоритети змінилися, козаччина стала важливішою за підпілля. Козацькі жупани та шаровари, шаблі, мушкети, гарматки, фрагмент стіни Журбівської фортеці з намальованими захисниками, стяги, монети, горщики. А он і казан — величезний, на кілька тонн. Щоб заперти його до музею, довелося вивалювати стіну. Казан знайшли вже за незалежності чорні археологи. Він був завеликий, хотіли просто розбити його на шматки і здати на брухт. Але я дізнався про казан, повідомив СБУ, і знахідку було врятовано. Потім ще й кампанію в місцевій та загальноукраїнській пресі почав — про те, що казан — символ козацтва, прихований від царату, — нарешті дочекався самостійності України. Казан занесли до музею, і він став окрасою експозиції.

— Стійте, не лізьте! Це ж експозиція! — аж скрикнув директор. Я не звернув уваги, переступив через невеличкий парканчик і підійшов до казана, під яким було червоне картонне багаття. — Ну що ви робите! Ой! — зойкнув директор, отримавши від Мовчуна стусана в бік. Замовк. Я усміхнувся, торкнувся казана. Хотів відчути його чавунну важкість. Не знав, хто й коли зробив його, такого величезного, а потім сховав у землі, але знав, для чого він потрібен.

— Лайно! — аж скрикнув я і забрав руку. Потім знову торкнувся. — Лайно!

Директор кинувся тікати. Мовчун перечепив його ногою, директор покотився, Мовчун стрибнув на нього і притиснув до підлоги. Тітонька-наглядачка перелякано зойкнула. Я перестрибнув парканчик і був уже біля директора.

— Де казан? — спитав тихо.

— Що? — спитав він і отримав ляпаса.

— Де казан?

— Он він! — Директор кивнув на експозицію.

— Це муляж із пофарбованого картону. Добрий, але муляж. Де казан?

— Я не знаю. Як це картон? Він чавунний, він… — почав брехати директор і знову отримав по обличчю.

— Пристрелити тебе прямо тут? — спитав я. Директор затремтів. — Де?

— Вони забрали його! Вони примусили! Примусили! Погрожували вбити!

— Хто?

— Вони! Якісь люди! Я не знаю, хто вони! Вони примусили мене! Погрожували онуці, Машеньці! У них була зброя!

— Коли вони забрали?

— Ще минулої весни! В мене не було іншого виходу! Не було! — Директор почав ридати. — Вони б убили і мене, і Машеньку! Вбили б!

— Куди вони його забрали?

— Не знаю! Не знаю!

— Заберіть його і потримайте, — наказав я хлопцям. Вони витягли директора із зали. Я підійшов до наглядачки, жіночки років під шістдесят, із зачіскою, у строгому костюмі й спідниці. — Ви ж знаєте, що сталося? — спитав у неї.

— Знаю. — Вона кивнула. Я помітив, із яким презирством вона дивилася на свого керівника. — Ті люди не погрожували, а заплатили. Директор одразу купив квартиру для онуки й собі нову машину.

— Хто вони були?

— Не знаю, троє чоловіків, років за сорок. Вони розмовляли російською, не так, як розмовляють у Журбах.

— Росіяни?

— Швидше за все. Вони запропонували гроші, мабуть, великі, бо той покидьок погодився.

— Як вони винесли казан із музею?

— Вони розбили його.

— Розбили?

— Прямо тут, на шматки. Били довго, було чутно на вулиці, але директор збрехав про ремонтні роботи. Потім іще тиждень робили муляж казана з картону. Посадіть цю тварину! Він продав уже половину фондів! Череп неандертальця, акінак скіфських часів, колекцію римських золотих монет і багато ще чого. Він — варвар!

— Він більше тут не працюватиме, — пообіцяв я. — І дякую вам за чесність.

Я вийшов. Дав директорові кілька разів по обличчю. Той тільки стогнав і бурмотів, що йому погрожували і його примусили.

— Ходімо, — сказав я хлопцям. Ми сіли в мікроавтобус, Бухгалтер рушив з місця.

— Щось пішло не так? — спитав він.

— Нам потрібен здоровезний казан. Мінімум на тонну, краще — більший. Він був у музеї, але його знищили. Якісь росіяни, ще рік тому. Ці тварюки вміють працювати на випередження!

— Для чого потрібен казан? — спитав Бухгалтер.

— Щоб зварити якнайбільше борщу, — пояснив я.

— Може, спробувати відлити новий? — спитав Бухгалтер.

— Довго. Борщ мусить бути вже завтра. У чому ще його можна зварити?

— Може, зібрати кілька десятків польових кухонь і варити в них?

— Ні, борщ має варитися в одному посуді.

Треба було знайти вихід.

— Молокозавод, — тихо сказав Мовчун.

— Що молокозавод?

— Цистерни молоковозів, — пояснив Мовчун.

— А це ідея! — зареготав Бухгалтер. — Велика цистерна, в ній же можна варити! Тут десь є молокозавод?

— Є. Поїхали!

Молокозавод у Журбах був на околиці. За парканом побачили кілька старих молоковозів. На воротах стояв охоронець, я спитав керівника заводу.

— А ви хто? — запитав охоронець.

— З Адміністрації Президента, — відповів я. Охоронець доповів секретарці, та сказала, що пити менше треба.

— Дай телефон! — гримнув на секретарку.

За хвилину нас вибіг зустрічати сам голова правління журбівського молокозаводу. Підприємство було приватне, але в Україні будь-який бізнес мусить дослухатися до влади. Голова запопадливо поцікавився моїм посвідченням, а коли побачив його, захвилювався ще більше.

— А що потрібно, ми допоможемо, ми готові! Ми для фронту сир надсилаємо! Техніку ремонтуємо!

— Нам потрібен один зі старих молоковозів. — Я кивнув на стоянку, де вишикувався десяток старих молоковозів із довгими цистернами.

— Вони не їздять! Уже давно. Це раніше, коли були величезні ферми, молоко возили великими цистернами, а зараз це невигідно. Збираємо молоко по селах, а для цього цистерни по кілька тонн, — пояснив голова правління.

— Нам потрібна велика цистерна, — сказав я.

— Це для фронту? — спитав голова правління. — Ми вже виділяли техніку. Дві вантажівки, екскаватор.

— Так, для фронту. А ще екскаватор залишився?

— Є.

— Заберемо на день. Екскаватор, автоцистерну і кран.

— Добре, — без особливого ентузіазму сказав голова.

Ми підійшли до цистерн. Мовчун відчиняв люки, а я залазив усередину, світив ліхтарем, щоб подивитися на стан машин. Стан був такий собі: пилюка, павутиння, іржа, дохлі миші. Обрав найкращу цистерну, старанно перевірив дно, щоб не було дірок.

— Беремо ось цю. Складайте акт передачі, ми його оплатимо, — наказав я і попросив Мовчуна подивитися ходову частину двохосного шасі. Той лазив недовго.

— Гума трухла, треба міняти колеса. А так поїде.

— Колеса на складі є? — спитав у голови правління.

— Зараз дізнаюся. — Він комусь зателефонував. Колеса були.

— Давай їх, ми теж оплатимо, і ремонтників давай, є ж чергові?

— Є.

Поки акт на цистерну оформлювали, ремонтники зняли старі колеса й підігнали тягач. Причепили, рушили з місця. Цистерна поїхала.

— Усі витрати ми компенсуємо, — заспокоїв я.

— Та ми той, ми раді допомогти фронту, — відповів голова правління. — Я спочатку подумав, що ви якісь шахраї, але потім зрозумів, що шахраї вимагали б рефрижератор із маслом, а не стару цистерну.

— Правильно думаєте. Давайте рахунок. Його оплатять протягом тижня. Кран, екскаватор і автоцистерна нехай чекають тут.

— Чекатимуть, — пообіцяв голова правління.

— І нікому ані слова про нас.

— Мовчу.

Не те щоб я дуже вже йому довіряв, але сподівався, що людина розумна. Ми поїхали на інший кінець Журб, у великий автогаражний кооператив. Дорогою нас зупинили даївці, але посвідчення та перепустка подіяли на них невідпорно. Віддали честь і запропонували забезпечити супровід.

— Ні, дякую, — сказав я. — Ми самі.

Приїхали до гаражів уже в сутінках. Але там іще працював один мужичок — зварював раму легковика. Я підійшов до нього.

— Добрий день, робота є, термінова.

Мужик подивився на мене, потім на Бухгалтера з Мовчуном.

— Що за робота?

— З цієї цистерни дах зрізати. На всю довжину. — Я кивнув на наше придбання і вказав, де приблизно треба було різати.

— Нічого собі! — Мужик аж присвиснув. — Я сам не впораюся.

— Телефонуй товаришам, я добре заплачу.

— Та товариші вже грам по чотириста на душу всмоктали. Хоч телефонуй, а хоч у дзвони бий — не допоможе. — Мужик розвів руками.

— Я допоможу, — сказав Мовчун. — Одяг робочий є?

— Знайдемо.

Мовчун швиденько перевдягнувся, і вони вдвох узялися до роботи. Тягач, білий «МАЗ», відігнали, щоб від іскор не загорівся. Я сказав водію відпочивати до ранку.

— Може, додому відпустите? А то дружина телефонує, думає, що загуляв я, — поскаржився водій.

— Набери її, я поговорю.

— Та вона той, вона в мене гаряча! — аж злякався водій.

— Я теж не холодний. Набирай.

Мужик набрав дружину, передав мені слухавку, і я за дві хвилини все пояснив — та так, що дружина й крикнути не встигла. Сказала, що чекатиме, побажала успіхів.

— Господи, як це ви змогли? — спитав водій, ошелешений смиренністю дружини. — Вона ж усіх телефоном на шматки розривала!

— Зміг, — кивнув я. Не розповідати ж йому, що порівняно з чудовиськами його дружина була справжнім янголом. — Відпочивай. А телефон вимкни.

Водій поліз у кабіну, а я підійшов до Бухгалтера.

— У тебе буде важке завдання. Ось список телефонів, це я з інтернету набрав. Перші три з різних лісопилень у Журбах. Нам потрібні дві вантажівки дров. Сухих, якісних, але не дуб, бо той розгоряється довго. Дрова мусять бути готові вранці. Ось іще телефони кількох продовольчих баз. Там треба закупити товари за списком. У мікроавтобус усе не влізе, найми ще машину. Ось список. Нічого не забудь. М’ясо, капуста, картопля, буряки, морква, томатний сік, сіль, спеції, двісті хлібин, чотири ящики горілки, в’язанка гіркого перцю. Все має буде куплено і повантажено до ранку. Справа важлива. Впораєшся?

— Впораюся.

Я віддав йому частину готівки, і він поїхав. Я взяв один із нових телефонів, заправив у нього сім-карту, зателефонував Тетяні Павлівні.

— Це я. — Імені не називав, бо знав, що пошукові системи тих, хто нас слухав, були налаштовані на Владюшу чи Бар-Кончалабу.

— Зрозуміла.

— Нам потрібне прикриття біля Журб. Зенітки та ПЗРК.

— Зараз довідаюся.

Я вимкнув телефон, розібрав, вийняв акумулятор і сімку. Дивився, як мужики працюють над цистерною. Мовчун виявився умілим зварювальником, майже не відставав від ремонтника. Коли під’їхав чорний позашляховик, Мовчун його помітив, зістрибнув до одягу, де була зброя. Він помітно напружився. Я — ні, бо номери у позашляховика були блатні. Я бачив, що даївці нас вели, вони й доповіли начальству, а те вже повідомило керівництву області. Підійшов чоловік років сорока, у костюмі.

— Добрий день.

— Добрий, — кивнув йому.

— Я — голова Журбівської облдержадміністрації Микола Бевзь. Можливо, потрібна якась допомога? — Він помітно хвилювався.

— До Києва вже телефонували? — спитав я.

— Так. Там підтвердили ваші повноваження.

— Гаразд. В облдержадміністрації є їдальня чи комбінат громадського харчування?

— Є.

— О сьомій ранку зібрати всіх кухарів та офіціанток, повантажити в автобус. З собою узяти весь посуд: миски, ложки, ножі.

— Буде виконано!

— Потім зібрати колективи народної самодіяльності. Не менше двох сотень людей. У костюмах, щоб голоси були найкращі, музичні інструменти нехай візьмуть.

— У Журбах стільки, може, і немає, але в районі доберемо.

— Вранці вже мусять бути у Журбах, одягнені для виступу.

— Зробимо.

— Гаразд. А тепер їдьте на роботу і сповістіть Київ, що ми поїхали з Журб на південь, куди саме — невідомо.

— Що? Я не можу вводити Київ в оману, я… — почав було губернатор.

— Це наказ! Швидко! Доповісте, і збирайте людей. Але про мене нікому ані слова! І ще: от рахунок від молокозаводу, його треба оплатити.

Я віддав рахунок, і губернатор пішов собі. Я зібрав телефон і зателефонував Тетяні Павлівні.

— О восьмій ранку все, що ви просили, буде на околиці Журб, — сказала вона.

— Про всяк випадок сформуйте дві колони, щоб вони висувалися з різних місць дислокації.

— Гаразд.

— Що з фестивалем борщу?

— Вже всі працюють. Частина почала варити вже сьогодні, а завтра борщі будуть по всій країні.

— Добре.

Я знову вимкнув і розібрав телефон, сімку викинув. Хлопці зрізали останній шматок із цистерни, перетворивши її на довге корито. Я заплатив зварювальникові і сказав, що буде ще робота. Приїхав Бухгалтер, доповів, що все готове.

— Тепер нам потрібні швелери, вогнетривка цегла й муляри, — сказав я йому.

— Знайду, — кивнув Бухгалтер і помчав у ніч на мікроавтобусі.

Ми повантажили зварювальний апарат до цистерни, а самі сіли в кабіну «МАЗа». Водій трохи нервував, курив і поглядав на нас.

— А для чого це все? — спитав він.

— Важлива справа.

— А куди їдемо?

— Дивитися журбівські краєвиди, — пояснив я. Не жартував. Ми виїхали за місто, потроху світало, почали крутитися вже сухими путівцями. Я шукав зручний ярок зі схилами, порослими лісом, і великою галявиною на дні. Їздили кілька годин. Час від часу я просив зупинитися, залізав на кабіну і дивився навколо у бінокль. Нарешті знайшов те, що треба. Доїхали до краю яру.

— Далі я не поїду, бо не вилізу звідти! — злякався водій.

— Цистерна там залишиться, вилізеш! — запевнив я. Сказав Бухгалтерові, куди їхати. — І забери від молокозаводу кран, екскаватор і цистерну з водою, а від облдержадміністрації кухарів і колективи самодіяльності. На виїзді з Журб іще мусять стояти військові. Половина нехай їде на південь, а половина — за тобою.

— Зрозумів.

Ми сповзли в яр. На дні протікав струмочок. Ледь не загрузли, але проїхали. Я наказав Мовчуну перевірити схили. Мовчун узяв автомат і кілька гранат. Водій знову занервував, але мовчав. Я попив водички зі струмочка. Галявина мені дуже подобалася, пасувала до моїх цілей майже ідеально. Присів, зробив вправи з диханням, щоб заспокоїтися, бо в передчутті серце калатало і ноги тремтіли. Стало чутно, як загула техніка. Виліз із ярка, зустрів колону. Вісім одиниць військової техніки, дві вантажівки з дровами, дві з харчами та реманентом, автобус із кухарями та посудом і ще сім автобусів із колективами самодіяльності.

— Виходьте й шикуйтеся! — наказав я. І військові, і цивільні здивовано мене оглядали. Підійшли майор, начальник обласного управління культури і завідувач комбінату громадського харчування обласної ради. Назвалися, привіталися. Я кивав головою і дивився суворо. За мною стояв озброєний Мовчун. Ось усі, хто приїхав, вишикувалися й тихенько гомоніли. Невиспані, невдоволені, трохи перелякані. Я різко підняв руку. Натовп замовк. Я витримав паузу.

— У вас є зараз багато питань стосовно того, що відбувається. Я не можу розповісти всього, але я скажу що від нас буде залежати доля України. Згадайте наших хлопців, які загинули на війні. Від нас сьогодні буде залежати, відповімо ми їхнім убивцям чи дозволимо вбивати далі! Якщо хтось не хоче боронити Батьківщину, нехай виходить і йде звідси. А всі, хто залишиться, мусять стояти до кінця і розуміти: якщо ми зараз відступимо, потім уся Україна буде у вогні!

У тиші було чути, як цвірінькають пташки. Люди ошелешено мовчали.

— Отже, чи хоче хтось піти? — спитав я. Жоден не вийшов із лав. — Тоді готуймося. Ми переможемо. Слава Україні!

— Героям слава! — досить мляво відповів натовп. Я зробив паузу, суворо подивився.

— Слава Україні!

— Героям слава! — відповіли вже наче краще.

— А тепер уперед!

Військовим наказав залишитися нагорі, а цивільним — спускатися в ярок. Поговорив із майором, що командував військовими.

— Нам потрібно забезпечити прикриття ярка з повітря. Атакувати будуть маломірні маневрені цілі, які діятимуть на малій висоті.

— Що за цілі?

— Завдання зрозуміле? — гримнув я. Показував, що зараз не час для запитань.

— Так точно, — невдоволено кивнув майор.

— Ваші позиції мають бути добре замасковані. Дотримуйтеся тиші, щоб лишатися непомітними, поки відкриєте вогонь. Усю техніку одразу в бій не вводьте, потрібно, щоб у нас якомога довше залишався резерв.

— Слухаюся. — Майор пішов віддавати накази своїм. Приїхало чотири зенітки ЗУ-23, встановлені на вантажівках, два комплекси «Тунгуска» та з півдесятка ПЗРК «Голка». Досить потужні сили, яких для початку мало б вистачити. Майор пішов розставляти техніку та людей.

— Чекаємо гостей? — спитав Бухгалтер. Він був блідий, червоноокий, заморився за ніч, але, здається, зробив усе, що треба.

— Дорогих гостей. Ходімо!

Ми спустилися в ярок.

Там стояли перелякані кухарі з їдальні.

— Так, зараз нам треба буде зварити добрячий борщ. Багато борщу, — сказав я їм. — Готуйте поки все, що необхідно. Овочі, м’ясо. Борщ має буде наваристим, до смаку його доводитиму я.

Кухарі взялися до роботи, а я підійшов до бригади мулярів, засмаглих мужичків у літах.

— Мужики, треба встановити ось цю цистерну так, щоб під нею можна було розкласти багаття.

— Розчин затвердіти мусить, це день чекати, — закрутили головами муляри.

— Мужики, за годину вже цистерна стояти мусить на вогні. Важлива справа, доля України від неї залежить. Зробіть.

Мужики перекурили, щось тихенько погомоніли і взялися до справи. Екскаватор викопав фундаменти, туди затрамбували бут, на ньому швиденько звели дві колони з вогнетривкої цегли. Зверху зробили вигин, щоб цистерна ідеально стала. Зварювальних тим часом зрізав її з шасі. Потім краном установили. Вийшло так, наче цистерна тут і була.

— Мужики, допоможіть багаття розпалити, я доплачу, — попросив мулярів. Вони швиденько наносили дров, підклали під них сухої трави, підпалили. Ось уже багаття горіло під усією цистерною. Туди заливали воду зі струмка, який швидко вичерпали. Бухгалтер поїхав у село, набрав там води по колодязях. Налили майже повну. Багаття вже горіло щосили. Кухарі порубали на шматки дві свинячі туші, зараз чистили овочі. Чекали, поки вода закипить. Я наказав прибрати з галявини непотрібну техніку, а екскаватору накопати кілька десятків окопчиків, де можна було б сховатися під час бою.

Подивився з телефону новини в інтернеті. Там було багато повідомлень про Всеукраїнський фестиваль борщу. Його критикували — мовляв, хіба на часі робити такий захід, коли війна триває і криза в економіці? Однак фестиваль це не зупиняло, в кожному місті й селищі на центральній площі зараз розводили багаття, щоб зварити казан борщу. Тим часом надійшли повідомлення з Росії, де почалася кампанія супроти борщу. Громадян закликали не варити цю бандерівську страву, закладам громадського харчування надійшла сувора вказівка виключити борщ зі своїх меню і припинити його приготування. Це стосувалося і традиційного, і зеленого борщів, скоромних та пісних варіантів. Заборона борщів викликала жваве обговорення в інтернеті, але ніхто не розумів, що ж сталося насправді. Я — розумів.

Закрутив головою, бо ворог демонстрував навдивовижу швидку реакцію. Думав, що второпають лише завтра, а вони вже зараз вживали контрзаходів.

Я пішов до майора. Той сидів біля штабного авто, тримав у тремтячих руках цигарку. Розгублено подивився на мене.

— Другу колону накрили!

— Як? — Я нітрохи не здивувався, просто цікавився подробицями.

— А так! Прямо на дорозі! Їхала назустріч вантажівка і вибухнула! Чотири одиниці техніки знищено, півтора десятка тільки двохсотих! — Він подивився на мене. Чекав пояснень.

— Тут буде не менш спекотно. Готуйтеся. Стежте за околицями. Нас обов’язково атакуватимуть. Ваше завдання — прикрити яр, щоб ми змогли будь-що доварити борщ.

— Для чого?

— Я ж сказав: для України. Від того, як усе тут пройде, залежить, чи переможемо ми, чи будемо знищені! — сказав урочисто і суворо подивився на майора. Той перелякано закивав. — Прийде мій заступник, його позивний — «Бухгалтер». Він воював у добровольчих загонах, був у полоні. Виконувати його накази, як мої.

Я повернувся в яр. Колективи самодіяльності там вже убралися в концертні костюми, чекали. Я наказав співати народні пісні, щоб музики грали, а танцюристи витанцьовували. Свято — так свято.

— І в будь-який момент будьте готові за моїм наказом заспівати гімн.

— Але для кого? — здивовано спитав керівник управління культури.

— Побачите, — пообіцяв я. — Працюйте.

Колективи заспівали. Від цистерни пішов запах вареного м’яса. Кухарі перемішували бульйон вирубаними палицями, на які набили дошки. Можна було б лопатами, але ми ж не варвари якісь, щоб із лопат їсти. Вода в цистерні вирувала, муляри знай собі підкладали дрова. Я наказав налити всім по сто грамів, щоб трохи підбадьорити людей. Офіціантки почали швидко розливати по чарках.

— Слава Україні! — крикнув я.

— Героям слава! — Натовп відповів так дружно, що аж вуха заклало. Ось і добре, люди були налаштовані рішуче, пісні залунали значно веселіше. Я перевірив м’ясо, наказав класти овочі. Подивився спеції. Головний інгредієнт — ціла в’язанка гіркого перцю. Він мусив бути ядерний, Бухгалтер сказав, що скуштував — і досі язик пече. Все мусило вийти як слід.

Я відійшов. Мовчун непомітно прямував за мною, тримав зброю напоготові. До мене підійшов Бухгалтер. Ми присіли на поваленому дереві, слухали співи, дивилися на вогонь.

— Ти віриш у чудовиськ? — спитав я Бухгалтера.

— Не вірю, а знаю, що вони існують, — сказав він. — Я читав вашу книжку.

— Читав? — Я здивувався.

— Так, читав. Уривки, які зміг знайти. Лише вісім розділів зі ста. Ці уривки справляли враження правдивих, але я не вірив. А потім я побачив те одоробло, яке переслідувало вас у Києві. Я вірю своїм очам, і я повірив у чудовиськ.

— Це добре. Тоді йди до майора. Він наче непоганий офіцер, але багатьох людей ціпить, коли вони вперше бачать чудовиськ. Твоє завдання — віддати наказ про відкриття вогню, якщо майор зробити цього не зможе.

— А ви?

— Давай на ти.

— Де ти будеш? Ти мусиш бути у безпеці, ти важливий для країни.

— Я буду тут. Мовчун мене прикриє. Головне, щоб військові втримали повітря і не пропустили ворога.

— Будемо старатися. — Бухгалтер пішов до штабної машини майора. Я ж повернувся до цистерни. Від неї духмяніло ще смачніше. Кухарі висипали капусту. Я скуштував ложкою навар, додав кілька пачок солі. Видав усім іще по сто грамів горілки.

— Співайте, танцюйте, грайте! — крикнув колективам самодіяльності. Вони активізувалися. Горілка зняла напруження, люди потроху заспокоювалися. Наказав різати гіркий перець на маленькі шматочки, але зерняток не викидати.

— Міцний буде борщ, — сказав директор їдальні.

— Такий і потрібен, — кивнув я. Наказав офіціанткам розставляти миски, різати хліб, чистити часник. Запахи в ярку були вже прямо нестерпні, всі ковтали слинку і мріяли скуштувати страву. Тим часом самодіяльність заспівала «їхав козак» — одну з моїх улюблених пісень, аж сам підспівувати почав: «Під копитом камінь тріснув!». Несподівано відчув, що, може, бодай сьогодні не загину. Вдасться вижити і продовжити боротьбу. Усміхнувся.

Миттю застрекотали зенітки. Одна, дві, більше. Люди у ярку полякалися.

— Співати! Співати, не мовчати! Готуємо борщ! — заволав я. І сам завів «Ой на горі та женці жнуть». І мене підтримав кількасотенний хор, навіть кухарі, офіціантки та муляри підспівували. Я підійшов до цистерни, борщ на смак був пекучий. Те, що треба! — Співаймо! Дрова давайте, більше дров!

Десь на горі тривав бій. Торохтіння зеніток, вибухи, крики. Над ярком зависло тіло. Метрів п’ять завдовжки, з широко розставленими руками, чорне, наче вкрите кіптявою. Тіло закінчувалося гострою головою з кам’яним обличчям, яке з ненавистю дивилося на нас. Зрощені брови, погляд дегенерата, паща, скривлена у гніві. Це був «Гастелло» — повітряне чудовисько кремляді. Такий, мабуть, нападав на гвинтокрил, який віз мене до Києва. «Гастелло» застиг, а потім почав різко знижуватися. Він цілив у цистерну з борщем. Звичайна тактика в них була нищити цілі тараном.

— Стріляй! — крикнув я Мовчуну. Той на мить раніше почав сікти з автомата. Дуже влучно, але кулі навряд чи зупинили б чудовисько. Коли ракета в бік збила «гастелла» з курсу, він врізався у землю метрів за десять від цистерни. Врізався і вибухнув. Закричали поранені.

— Співати! Гімн! — заволав я і подав приклад:

— Ще не вмерла України ні слава, ні воля!

Люди підхопили слова. Ті, хто з переляку припав до землі, підводилися, тулили руку до серця і співали.

— Розливайте борщ по мисках і передавайте далі! — наказав я. Борщ почали розливати. Паралельно співали гімн. Геть усі. І самодіяльність, і кухарі, й муляри, і зварювальник, і навіть Мовчун щось підмугикував, тримаючи напоготові гранатомет. Мабуть, зрозумів, що автомат тут не допоможе.

На горі стрілянина вщухла. Але я знав, що бій іще не закінчився — чудовиська просто збирали сили, щоб ударити знову. Заспівав і сам, бо це заспокоювало. Миски з борщем швидко розходилися по руках, ось уже майже усі розібрали, коли знову застрекотали зенітки.

— Слава Україні! — крикнув я.

— Героям слава!

— Нехай цей борщ буде запорукою нашої перемоги! Буде борщ — буде Україна! А тепер їжте і насолоджуйтеся, до дна!

Сам схопив миску і почав жадібно їсти. Борщ був страшенно пекучий і гарячий. Багато хто став кахикати, ледь не плювалися.

— Їсти, за Україну! Слава борщу! — знову закричав я. I люди їли. На горі бій ставав запеклішим. У лісі лунали вибухи. «Гастеллів» атакували зенітки, щоб тілами розчистити шлях до ярка. Чудовиська накочувалися хвилями. Лунав десяток вибухів. — Насипайте ще! Ми мусимо з’їсти весь борщ! Насипайте! Їжте! Слава Україні!

Я передав свою порожню миску, схопив повну, знову жадібно їв. В ярок прорвався спочатку один «Гастелло», потім іще один.

— Цистерну! Бережіть цистерну! — закричав я з повним ротом пекучого борщу. Потвори зависли, а потім поринули вниз. Вони були в якийсь сірій формі з льотними шоломами на головах. Першого збив із гранатомета Мовчун. Другого накрили з зенітки. — Їжте! Смачний борщ! Слава борщу! — кричав я і працював ложкою. — Їжте!

І всі їли. Передавали порожні миски, отримували повні й жадібно їли. Цистерна швидко порожніла. Прорвалося ще троє. Одного знову зняв Мовчун, устигнувши перезарядити гранатомет. Другого ракетою збив хтось із військових. А третій завис і кинувся до цистерни. Я закричав, вихопив пістолет, почав стріляти. Хотів бігти, але перечепився і впав. Мовчун стрибнув на мене зверху.

Вибух. «Гастелло» поцілив у цистерну й переламав її навпіл. Залишки борщу витікали в багаття й шипіли. Кричали поранені. Я засмикався. Мовчун допоміг мені підвестися.

— Слава борщу! Слава борщу! Слава борщу! — кричав я, люди почали підтримувати, і ось уже всі кричали:

— Слава борщу! Слава борщу! Слава борщу!

— Бля… — почув я тихий зойк Мовчуна. І побачив у небі ще одне чудовисько. Значно більше за «гастелла». Метрів вісім завдовжки, з соплами замість ніг. Із сопел виривалося полум’я. Чудовисько закінчувалося шоломом, як у космонавтів, і всесвітньовідомим обличчям, де за показною правильністю ховалася затятість людожера. Це був «гагарін» — найпотужніше з летючих чудовиськ кремляді. Він махав руками і з пальців його летіли цілі грона ракет, що вибухали на землі. Цим потужним вогнем чудовисько майже здолало спротив військових, а тепер збиралося спрямувати сили на нас. Я встиг подумати, що загинути в першому ж серйозному бою тупо. Думав, що мені таки пощастить повоювати хоча б тиждень. Але я зробив усе, що міг. Я боровся, а загинути не боявся. Прикро було, що невдовзі загине вся Україна.

— На тварюка, на! — Я почав стріляти. Це був «гагарін», найпотужніше з летючих чудовиськ у розпорядженні кремляді. Чортів «гагарін»! Звідки він тут узявся? Клята кремлядь таки змогла оцінити всю небезпеку моєї діяльності й вирішила знищити мене на самому початку, поки я ще не розбудив жодного з ментальних захисників України. — Їжте борщ! Слава борщу! — закричав я і стріляв далі, готовий померти у відчайдушному бою. «Гагарін» несподівано почав знижуватися. Якби він ударив по мені зі своїх гармат, то легко знищив би, але, здається, він вирішив мене полонити. Удар. Я покотився. Це Мовчун збив мене з ніг, а сам кинув одразу кілька димових шашок. Повалив дим. Я поплазував у саму його гущину. «Гагарін» не розрахував і важко вдарився об землю. Удар був настільки потужний, що я впав. Миттю підхопившись, кинувся в один із виритих окопів, став нагортати на себе землю. Застрекотав автомат, потім вибухнула граната. Мовчун відволікав «гагаріна». Ще якісь вибухи. Здається, залишки нашого повітряного прикриття змогли відновити вогонь. Але «гагаріну» це було байдуже, він був занадто потужний. Огризнувся залпом і продовжував шукати мене в диму.

— Слава борщу! — крикнув десь зі схилу Бухгалтер. «Гагарін» ударив у його бік. — Слава борщу! — не вгамовувався Бухгалтер. «Гагарін» вистрелив іще раз. — Слава борщу! — закричав Бухгалтер утретє. Він, мабуть, бігав схилами, порослими лісом. Дуже ризикував. Почали кричати інші.

— Слава борщу! Слава борщу! Слава борщу! — Хтось застукав ложкою в порожню миску — і ось уже стукали десятки ложок. Виструнчився ритм. — Слава борщу! Слава борщу! Слава борщу!

«Гагарін» спочатку заметушився, а потім знову зосередився на мені. Мовчун спробував відволікти стріляниною, але чудовисько не звертало уваги. Неквапливо летіло над землею, устеленою димом. Я принишк під шаром землі, який нагорнув на себе. Не дихати, не думати, не боятися. Багато чудовиськ бачило страх. Якщо ти боявся, чудовисько тебе атакувало. Я не боявся. Відчув над собою величезну масу, кожен «гагарін» важив кілька тонн. Через кілька неприємних секунд начебто пролетіло. Я видихнув, але «гагарін» несподівано повернувся й зарився в землю. Потужні металеві маніпулятори схопили мене. Я вистрелив із пістолета. Моя єдина надія була на те, що механізми чудовиська видадуть нервову реакцію і вб’ють мене, бо менш за все я хотів потрапити у полон. Я знав, що мене там чекає, і дуже хотів померти. Але маніпулятори просто міцно тримали. Набої закінчилися, а перезарядити одною рукою я не міг. «Гагарін» почав набирати висоту, посадив мене на спину. Хтось вистрелив із гранатомета. Це був Мовчун, більше нікому. Чудовисько здригнулося від вибуху піді дном, але політ не перервало.

— Слава борщу! Слава борщу! — знову закричав Бухгалтер, і цей клич підхопили з першого разу. Забив барабан одного з ансамблів. Весь ярок скандував: «Слава борщу!». Я подумав, що, мабуть, це не допоможе, але виглядало все добре. Хтось закричав. Весь ярок зойкнув. Я знав, знав, коли саме люди так кричать! Вони кричать так, коли бачать щось украй дивовижне! Що вони побачили? «Гагарін» відкрив відчайдушний вогонь, пустивши на це всю енергію. Дарма. Треба було спробувати втекти, але чудовиська не завжди діють логічно, тому їх і можна перемогти. Маніпулятори притиснули мене, я застогнав, бо було боляче. «Гагарін» припинив стріляти і став робити маневр, наче тікав від когось. Ми вилетіли з ярка і майже зразу хтось завдав по нас потужного удару. «Гагарін» здригнувся і закрутився. Я знепритомнів, не витримавши навантажень.

Не знаю, скільки минуло часу, поки я розплющив очі. Мене плескали по щоках. Я побачив Мовчуна й Бухгалтера.

— Живий! Живий! — зрадів Бухгалтер.

Я зрозумів, що лежу на землі й маніпулятори чудовиська мене більше не тримають. Невже я врятувався?

— Він прилетів? — хрипко спитав я.

— Так! Вискочив начебто з розтрощеної цистерни! Це його ми викликали? — спитав Бухгалтер.

— Його, — кивнув я. — У червоних шароварах, із часниковим намистом, кісткою в одній руці, скибкою хліба в другій, і з чавунком на голові?

— Так! Хто це був?

— Людина борщу. — Я усміхнувся. — Вже й не чекав його.

— Він напав на кацапське чудовисько і знищив його!

— Звісно, знищив. Зараз уся Україна їсть борщі й надає йому енергію. А хто там згадує зараз про Гагаріна? Хіба що на день космонавтики. Допоможіть мені підвестися, — попросив я. Хлопці допомогли. За кілька метрів від мене лежав задимлений «гагарін». На його металічному тілі було добре видно сліди потужних ударів, які знищили це чудовисько. Мені дуже пощастило, що під час бою маніпулятори розслабилися і я впав на торішню траву, не розчавлений мертвим «гагаріним». — Ходімо в ярок.

Ми вийшли на схил, я побачив тіла.

— Які втрати? — спитав у Бухгалтера.

— У військових — дванадцять «двохсотих» і сімнадцять «трьохсотих». У цивільних — сім і двадцять вісім. Поранених повезли до лікарень.

Я зупинився на схилі. Біля тіл стояли перелякані люди. Подивився на Бухгалтера з Мовчуном.

— Я підступна істота. Я привів цих людей на смерть, виступив із промовою, щоб розпалити патріотизм, кинув у саме пекло. Ви розумієте, що за потреби я так вчиню і з вами? — спитав у бійців.

— У нас немає вибору. Або ми перемагаємо, або нас знищать. І нас, і їх. Ти нікого не привів на смерть, бо всі ми трупи, якщо кацапи переможуть, — тихо сказав Бухгалтер. У нього був скривавлений бік — мабуть, «гагарін» таки трохи влучив.

— Я не міг їх питати, чи згодні вони померти, бо вони б не погодилися і операція була б провалена.

— Ти ж і нас питав, чи згодні ми, тільки тому, що був упевнений у відповіді, — усміхнувся Бухгалтер. — Що далі?

— У нас тепер є прикриття з повітря, треба забезпечити собі силову підтримку на землі. Поїхали в Київ.

Перед тим я виступив із короткою промовою. Пообіцяв, що жертви недаремні, а держава потурбується про родини загиблих. Я не був упевнений ані в першому, ані в другому, але що мені залишалося, крім як підбадьорювати?

(Про Людину борщу читайте в книжці «Слідство веде Хаос», а також в енциклопедії українського жаху «Сто чудовиськ України»).

Розділ 4

Книга оборони

— Нам треба зачистити Київ, — сказав я, коли минули Бориспіль. На мене здивовано подивився Бухгалтер. Мовчун, який був за кермом, теж озирнувся.

— Зачистити Київ? Що ти маєш на увазі? — спитав Бухгалтер.

— У столиці є кривава рана зради, якою користуються наші вороги.

— Про що ти?

— Як ти думаєш, звідки в центрі Києва узялися «матросов», «Гастелло», «гагарін» та інша кремлядська наволоч?

— І звідки?

— Тут, у Києві, є кремлядська військова база з прямим виходом на Росію. На тій базі чудовиська переховуються, поки не надходить наказ. Тоді вони починають діяти.

— Вихід на Росію? Ти про що?

— Підземний хід, яким чудовиська можуть непоміченими прибути з Москви до Києва й атакувати. Нам треба знищити це неподобство.

— Нам? Може, сповісти армію чи Нацгвардію, і нехай вони цим займуться?

— Не зможуть.

— Чому?

— Побачиш. Зараз їдемо на Петрівку.

За годину ми були вже на місці. Мовчун залишився в мікроавтобусі, ми з Бухгалтером пішли вештатися серед яток. Бухгалтер тримався на відстані, а я поринув у спогади. Згадував, як привіз на Петрівку кілька пачок тільки-но надрукованих «Ста чудовиськ України».

Книжку ніхто не хотів брати на реалізацію, всі сміялися з її недолугого оформлення й поганого паперу. Але в мене не було грошей на дизайнера й престижну друкарню. До того ж головне у цій книжці — зміст! Сенсаційний, ексклюзивний, із надвисокою науковою цінністю! Таких видань більше не було, їх мусили вихоплювати у мене з рук, а з мене сміялися, як із божевільного. Книжка про чудовиськ? Ідіть на ятку з фантастикою, може, там візьмуть. Я аж сичав від роздратування! Яка, в біса, фантастика? Це сміливе і ґрунтовне наукове дослідження, я багато разів був на межі смерті, коли писав цю книжку! Фантастика? Та йдіть ви в дупу! Я дратувався, носився з пачками, але ніхто не хотів їх брати. Навіть під реалізацію! У мене почали боліти руки, я весь спітнів, мені хотілося втекти. Відчай, гнів і розпука. Я вже теліпався до виходу з ринку, коли до мене заговорив один дядько, Букініст. Запросив до себе. У нього була невеличка крамничка трохи осторонь. Торгував усілякими давніми книжками, але чомусь зацікавився моєю енциклопедією.

Приніс стілець, пригостив чаєм, погортав «Сто чудовиськ України», спитав, чи чув я про дореволюційне видання з подібною назвою. Звісно, чув! Ту енциклопедію написав мій прадід, харківський професор Бар-Кончалаба! Книжка була досить недосконала, бо прадід не наважувався наближатися до чудовиськ, а це шкодило якості досліджень. Але все одно енциклопедія була величезним кроком уперед, бо до неї чудовиськ на нашій території взагалі не досліджували.

Торговець поліз кудись на полиці, заставлені старими виданнями, і несподівано показав дореволюційну енциклопедію. Я аж очам своїм не повірив. За царя влада теж не бажала нічого чути про чудовиськ, і наклад енциклопедії мого прадіда арештували й знищили. Залишилося кілька примірників, які встигли купити чи отримати в подарунок від автора. Все інше спалили, прадіда ледь не звільнили з університету, хотіли позбавити його звання професора. Бозна, чим би все закінчилося, але почалася війна, стало не до чудовиськ, і прадіду дали спокій.

Пізніше, вже під час революції, прадід зміг видати новий наклад, який майже миттєво розібрали. Тоді були важкі часи, люди голодували, але енциклопедія викликала величезну зацікавленість. З’явилося ще кілька накладів, аж поки нова більшовицька влада не заборонила книжку. Всі її екземпляри було забрано з книгарень та бібліотек. Ба більше, «Сто чудовиськ України» оголосили контрреволюційним виданням, наявність якого в домашній бібліотеці свідчила про нелояльність до радянської влади. Після цього громадяни самі почали здавати екземпляри енциклопедії, щоб відвернути від себе звинувачення в контрреволюційній діяльності. Заборона стосувалася і дореволюційного видання. В результаті енциклопедія зробилася вкрай рідкісною, збереглося менш як десяток примірників. Я сам тільки чув про неї і бачив лише копії.

А тут справжня! Я аж розплакався, бо це був зв’язок зі славетним прадідом, про якого залишилося дуже мало даних. Мій дід і мій батько, налякані радянською владою, боялися про нього згадувати. Лише коли я подорослішав, дід зовсім трошки розповів про свого батька. Далі я вже дізнавався про нього сам, а потім продовжив його дослідження.

— Ми когось шукаємо? — спитав Бухгалтер, який не розумів наших хаотичних рухів Петрівкою.

— Дивися, щоб за нами не стежили, — сказав я й далі поринув у спогади.

Я тоді спитав, скільки коштує книжка мого прадіда. Букініст назвав якусь зовсім захмарну ціну. Я просто притиснув книжку до серця, потримав, згадуючи прадіда, й залишив пачки з власною енциклопедією, якою б прадід (тут у мене не було сумнівів) пишався. Ми домовилися про ціну й про те, що за кілька тижнів я заберу гроші за продані екземпляри. Букініст сказав, що радитиме всім купувати мою книжку. Я дуже зрадів, бо готувався до нової експедиції в краї чудовиськ і дуже потребував готівки, а ще ж очікував, що «Сто чудовиськ України» викличуть справжній вибух. Їх читатиме вся країна, вони стануть бестселером, продажі якого забезпечать фінансування всіх моїх подальших досліджень. Я сподівався, що ця неймовірна енциклопедія допоможе здобути визнання держави та офіційної науки, яка досі не хотіла мене помічати і вважала шахраєм чи божевільним. «Сто чудовиськ України» мали проламати стіну недовіри. Я уявляв, як отримаю наукові звання, лабораторію, а то й цілий інститут, як буду досліджувати чудовиськ на користь України. Про це так приємно мріялося!

Боляче згадувати, яким же дурнем я був! Намріяв бозна-чого, жив у передчутті. А вже за кілька днів мене арештувало СБУ. Далі були довгі жорстокі допити, потім суд. Держава не те що не визнала мене, держава мене знищила, заборонила займатися улюбленою справою. Це було повне фіаско, від якого я відходив кілька років.

I ось я стояв біля дверей тієї самої крамнички. Стіни з пластику та скла, за ними видно полиці, заставлені старовинними книжками.

— Залишайся на вулиці. Якщо треба буде, я покличу, — сказав Бухгалтеру і відчинив двері. Задзеленчав дзвоник. Запах старих книжок, тиша і спокій. Десь за тонкою стінкою, в каптьорці, лунали тихі голоси і стукіт. Вийшов чоловік. Це був той самий букініст, якому я колись залишив пачки енциклопедій. Він помітно постарішав, майже зовсім облисів, втратив частину зубів і став трохи накульгувати.

— Добрий день, щось підказати? — спитав. Мене не впізнав.

— Так, у мене до вас важлива справа. Чи не могли б ми поговорити наодинці?

— Вибачте, я з друзями граю у маджонг. Приходьте завтра.

Мабуть, мій вигляд не переконав його, що бесіда варта того, щоб припинити гру. Я відрахував п’ять сотенних купюр і поклав гроші в нагрудну кишеню його піджака.

— Може, таки знайдете час? — Я усміхнувся і помітив його здивування.

— Так, так, звісно! — Він побіг у підсобку дуже швидко. Мабуть, справи йшли не найкращим чином і приробітку він був радий. Повиводив невдоволених друзів, які забрали кілька недопитих пляшок вина й трохи закуски в пакеті. Я сховався за полицями, щоб його друзі мене не роздивлялися.

— Так, тепер можемо поговорити. Що вас цікавить?

У його голосі вчувалося хвилювання. Мабуть, мріяв, що зможе заробити ще більше.

Я вийшов з-за полиць, подивився продавцю в очі. Він трохи зніяковів, потім почав придивлятися.

— Ми знайомі? — спитав підозріло.

— Так. Колись я залишив у вас кілька пачок книжок на продаж. Зайти по гроші так і не зміг.

Він придивився до мене. Потім аж підстрибнув.

— Це ти! Бар-Кончалаба! — скрикнув, несподівано кинувся до мене, спробував схопити за шию й придушити. Це було досить несподівано, — але ж неможливо досліджувати чудовиськ без миттєвої реакції. Я встиг відскочити, потім відштовхнув нападника. Він покотився підлогою, вдарився об полицю, на бідолаху почали падати книжки. — Ай! Ой! — заверещав.

Я розгріб купу, допоміг підвестися.

— Тільки не хапай мене за горлянку, бо вдарю ще сильніше, — попередив я.

— Ти знаєш, що я через тебе пережив? Наскочило СБУ, арештували, допитували два тижні, конфіскували всі книжки, половину розікрали! Я ледь не збанкрутував, мені зламали два ребра і вибили передні зуби! Усе через тебе! — Продавець знову кинувся на мене, але я виставив кулаки, і він зупинився. — Що тобі потрібно?

— Кілька книжок.

— Я не буду з тобою розмовляти!

— Будеш, — сказав я тихо. Він хотів щось обурено сказати, але змовчав.

— Тоді не я наслав на тебе СБУ. Я сам просидів у СІЗО кілька років і ледь вижив.

— Я не хочу мати з тобою жодних справ. Досить!

Тобі доведеться.

— І чому?

— Є кілька вагомих причин. Перша — якщо ти відмовишся, до тебе знов приїде СБУ.

— Так вони тебе і послухаються!

— Не мене. Адміністрацію Президента. Ось, подивився. — Показав йому посвідчення.

Букініст ошелешено вирячився, ледь не на зуб пробував.

Це фальшиве посвідчення.

— Хочеш перевірити?

— А ще які причини?

— Ось ця, — я показав букіністу пістолет. — Пристрелю, якщо не схочеш мені допомогти або будеш брехати. А ось іще одна.

— Показав йому гроші.

І чого ж ото одразу не було почати з цієї причини? Мої консультації коштують дорого.

— Я знаю. І готовий заплатити.

— Добре. Що тебе цікавить?

— «Катехізис» Лаврентія Зизанія. Де його можна знайти?

Букініст нервово зареготав і подивився, наче на ідіота.

— Усі екземпляри знищені. Всі до одного. — Він розвів руками.

— Я чув інше.

— Що саме? — Букініст не припиняв посміхатися.

— Один екземпляр у Києві таки є. У приватній колекції.

— Маячня! — Букініст нервово засміявся.

— Ні. Не маячня.

— Я не знаю, про що ти говориш.

— Знаєш.

— Не знаю! Ти верзеш маячню! Усюди написано, що «Катехізис» Зизанія не зберігся! Жодного примірника!

— Три примірники було конфісковано совітами у Варшаві, де їх зберігали ще кілька століть. Доля двох невідома, найімовірніше, їх вивезли в Москву. А ось третій лежав у таємному книгосховищі ЦК КПУ, де до нього мали доступ одиниці. У 1991 році, після заборони компартії, стародрук загадково зник. Тоді зникло багато книжок, а двоє бібліотекарів загадково померли. Але ніхто не звернув на це уваги — не до того було.

Букініст перелякано подивився на мене. Він не чекав від мене такої обізнаності.

— Звідки ти це все знаєш?

— Знаю. Один примірник точно в Києві.

— Був у Києві, але де він зараз — невідомо! — запевнив букініст. Я подивився йому в очі.

— Якщо ти приведеш мене до «Катехізису», я дозволю тобі взяти будь-яку книжку з тієї колекції. Будь-яку.

Букініст закрутив головою, але я бачив, як запалали його очі. Він упіймався на гачок!

— Та ти знаєш, який в нього «дах»? — пошепки спитав мене.

— Ну, ти ж бачиш, що я теж не сам по собі. І мені дуже потрібен «Катехізис».

— Для чого?

— Ти справді хочеш це знати?

Букініст замислився, потім закрутив головою.

— Ні, не хочу. Попереджаю — «Катехізис» в одного колекціонера, якого прикриває СБУ. Дуже небезпечні хлопці. Якось на колекціонера наїхали бандити. Пограбували, забрали кілька ящиків книжок. Почали їх продавати. А потім бандитів стали виловлювати у Дніпрі. Не цілих, а порізаних на шматки. Бензорізом. Розумієш?

— Розумію. Але це мене не хвилює. Де «Катехізис»?

Букініст важко задихав. Укрився потом. Він сумнівався, чи варто ризикувати.

— І я зможу взяти ту книжку, яку захочу? — перепитав.

— Зможеш.

Він іще трохи повагався, а потім кивнув.

— Гаразд, їдьмо. Зараз тільки зачиню крамницю.

Він опустив жалюзі, переніс кілька десятків найцінніших видань у сейф, вимкнув світло. Ми вийшли. Невдовзі вже їхали в район оперного.

— Козел, до якого ми їдемо, все життя працював у бібліотеках і все життя крав. Крав із бібліотеки ЦК, крав із Вернадки. Його б давно посадили, але він умів ділитися. Збирав колекції для покровителів і не забував про себе. Зараз уже зробився старий, сам не краде, завів кількох підручних. Майже всі крадіжки книжкових раритетів із бібліотек країни — його рук справа. У мене він теж крав. Коли СБУ арештувало мою крамницю, він пройшовся і забрав найдорожчі екземпляри. Продав їх, частину грошей віддав слідчим, але й сам заробив добряче. А коли я спробував бодай щось повернути, мене вивезли за місто й прив’язали голим до дерева серед лісу. Наступного разу пообіцяли закопати. Ось так. Я його ненавиджу, — пошепки говорив мені букініст.

— Як його звати?

— Федір Михайлович, як Достоєвського. Будьте з ним обережні, він дуже хитрий. Старий, аж порохня сиплеться, але підступний і небезпечний, наче отруйна змія.

— Я й не таких змій бачив.

— Знаю. Я ж прочитав тоді твою енциклопедію. Вона краща за книжку твого прадіда. Повніша, багато нових відомостей. Видно, що ти багато працював у полі, — сказав букініст. Можливо просто вихваляв, щоб підластитися, а може, справді прочитав.

— Дякую.

— А ще в нього сигналізація і броньовані двері.

— Це не проблема.

Приїхали до потрібного будинку, старого, ще сталінських часів. Мовчун залишився з букіністом у мікроавтобусі, а ми з Бухгалтером пішли в під’їзд. Консьєржка спитала, до кого ми, я тицьнув їй в обличчя посвідченням. Цього вистачило. Піднялися ліфтом, подзвонили до Федора Михайловича.

— Хто там? — почувся тремтливий голос із динаміка. Нас іще й роздивлялися в камеру спостереження.

— Ми з Адміністрації Президента. Термінова справа. — Я показав документи.

— А що за справа? — схвильовано спитав голос.

— Державного значення. Не можу говорити про неї в коридорі. — Я суворо подивився в камеру. Спрацювало — за секунду почали клацати замки. Нарешті двері відчинилися. Нас зустрів старий сивобородий дід у затертому піджачку. Запросив у квартиру. Всередині жив запах старих книг і старого тіла.

— Я слухаю вас, — сказав Федір Михайлович, помітно схвильований.

— Мені потрібен «Катехізис» Зизанія. — Я вирішив не хитрувати, бо часу не було.

Старий аж руками сплеснув, посміхнувся.

— Дорогі мої, про що мова? Всім відомо, що жодного екземпляра цієї книжки не…

Я штовхнув його до стіни і схопив обома руками за шию. Федір Михайлович спробував вирватися, але де там. Тримав я його міцно.

— Дивися, — тихо сказав я. — Я знаю, що ти вкрав «Катехізис» із цеківської книгозбірні. Можеш далі ліпити дурня, але в такому разі я тебе просто придушу. Зрозумів?

Старий ошелешено вирячився на мене. Мабуть, не чекав.

— Слухайте, я ж не сам працюю! Не сам! Ви ж розумієте, що за мною дуже поважні люди!

— Та мені начхати. — Я подивився старому в очі, й він побачив у моєму погляді щось таке, що примусило запанікувати.

— Зачекайте. Подзвоніть! Ось телефон! Вам усе пояснять! Дуже поважні люди! Вам не варто конфліктувати з ними і…

— Ти, я бачу, не розумієш усієї серйозності ситуації. Що ж, воля твоя. — Я натиснув на шию старого. Федір Михайлович засмикався, але руки в мене були міцні, а він занадто старий. Ось захрипів щось. Я трохи послабив пальці.

— Він був у мене, «Катехізис», але зараз немає! Я продав його! До Німеччини!

— Ну, це ти дарма, — зітхнув я і знову натиснув на шию. Старий почав смикатися, потім спробував ударити коліном нижче пояса. Але я звик до чудовиськ — чим мене міг здивувати цей Федір Михайлович? Ось він знову захрипів. Я відпустив трохи і попередив: — Останній твій шанс.

— Віддам, віддам! — прохрипів старий.

Я відпустив його. Почув, як за спиною полегшено зітхнув Бухгалтер. Озирнувся, побачив, що він геть розгублений. Мабуть, боявся, що я можу придушити старого.

— Віддавай. І краще не роби дурниць. — Я показав пістолет. Підтримував діда, бо той ледь стояв на ногах.

Ми пройшли квартирою до шафи. Букініст штовхнув її, вона напрочуд легко від’їхала. Позаду виявилися броньовані двері. Федір Михайлович заходився їх відчиняти, я тримав дуло пістолета біля його голови.

— Для чого вам «Катехізис» Зизанія? — спитав пошепки господар.

— Хочу почитати, — пожартував я.

— Небезпечна книжка. Вона точно вам потрібна?

— Точнісінько.

Федір Михайлович відчинив двері. Я думав, за ними буде сейф, але за ними виявилася кімната без вікон, обшита металом. У кімнаті стояли шафи. Старий підійшов до однієї, відчинив. На полицях лежали різноманітні стародруки.

— Ось він. — Федір Михайлович подав мені один із томів.

Я подивився в очі господарю, потім на книжку. Наче й те, що треба, але я чомусь не довіряв цьому діду. За своє життя він стільки разів обдурював, що цілком міг утнути подібне й зараз.

— Подивися за ним, — сказав Бухгалтеру, а сам із книжкою вийшов. Спустився до мікроавтобуса, показав букіністу. Той уважно роздивлявся, ледь не принюхувався. Потім закрутив головою.

— Лайно! Підробка! Папір трохи не той і…

Він не встиг договорити, бо в двір на швидкості заїхав легковик. Загальмував перед під’їздом. Вискочило двоє чоловіків у цивільному, які забігли в будинок.

— Це вони! Вони! — злякався букініст, аж затремтів.

— За мною! — наказав я Мовчуну.

Ми вискочили з мікроавтобуса, забігли в під’їзд. Гості сідали в ліфт.

— Зачекайте, будь ласка, — попросив я.

— Ми поспішаємо! — крикнув один, двері ліфта почали зачинятися, але я вставив ногу. Пасажири обурилися. — Ти що, не зрозумів?!

Чоловік спробував ударити мене в обличчя. Я ухилився, спіймав за руку й кинув через себе. Мовчун зайнявся другим гостем. Повалили, приставили пістолети до голів.

— Не сіпатися! — прошепотів я.

— Та ви знаєте, хто ми? — спитав чоловік, якого тримав я.

— Зараз дізнаємося. — Я вдарив його рукояттю пістолета по потилиці.

Затягнув у ліфт, піднялися вгору у квартирі я знайшов Бухгалтера, що скрутив Федора Михайловича. На підлозі біля старого лежав револьвер.

— Хотів мене застрелити! — сказав Бухгалтер трохи здивовано.

— Михайловичу, до вас гості. — Я кинув свого полоненого на підлогу. Мовчун кинув свого. Старий побачив хлопців і затремтів. Я присів біля нього й поклав руки на шию. — Ти, бачу, хитрий, але якось не дуже. Померти хочеш, що вирішив мене дурити? Де справжній «Катехізис»?

— Я не знаю, я… — почав шепотіти старий, але я сильніше стиснув пальці.

— Слухай ти, лярва кадебістська. Роззуй уже очі. Я ж тебе придушу, наче мерзенного щура. Це мені просто.

Він затремтів. Я потроху стискав пальці.

— Ні! Ні! — прохрипів старий. Я душив далі. — Скажу, скажу!

Я припинив стискати, подивився в очі.

— Слухаю. Уважно слухаю, — руки я не прибирав.

— Він був у мене багато років. А потім його забрали.

— Хто?

— Попи. Вони взагалі хотіли задарма забрати, але їх примусили заплатити. Десь чверть від того, що книжка могла коштувати, аби я її продав.

— Що за попи?

— З Лаври. Головний, бородатий такий. Дуже нахабний.

— Для чого йому «Катехізис»?

— Він мені не пояснював.

— Що ж, поїхали тоді до Лаври.

— Я не поїду!

— Поїдеш. Я тебе знищу, якщо ти вирішив мене обдурити.

— У мене є відео.

— Відео?

— Так. Як попи забирали. І їх розписка.

— Показуй.

Федір Михайлович, на моє здивування, мав ноутбук і досить вправно ним користувався. Показав відео. Бородатий дядько в пишному одязі єпископа та двоє цивільних.

— А це хто? — вказав я на них.

— Були з попом. Розмовляли російською. Консультували. Коли СБУ приїхало арештовувати, вони відмазували. Мали якісь зв’язки.

— Звідки вони?

— Не знаю. Може, ФСБ. Я чув слово «синодальники», не знаю, що це означає, — сказав старий, — а ось розписка про отримання. Єпископ Павло забрав.

Я подивився на розписку, знову передивився відео. Кивнув.

— Що ж добре. Ходімо, хлопці, — сказав своїм. Підійшов до зв’язаних есбеушників. Показав їм посвідчення. Якщо ще раз мені трапитеся, полетите з посад.

З тим і пішли.

— Вони ж справді з СБУ — сказав уже в ліфті Бухгалтер.

— Так, але вони злодії. Прикривають крадіжки і торгівлю культурними пам’ятками.

— Вони спробують помститися.

— Бухгалтере, повір, це найменше, чого нам треба боятися.

Ми вийшли на вулицю, побачили, що букініст вирішив не чекати, чим усе закінчиться, і улив. Поїхали на Лук’янівський цвинтар. Там я знайшов білий хрест, вклонився перед ним, розповів, що і як. Хлопці ошелешено стояли осторонь. Уже коли йшли до виходу, Бухгалтер таки спитав, що коїться.

— Збираю сили для удару, — пояснив я.

— А хто такий Василь Литовський?

— Митрополит Київський та всієї України, людина, що відновила Українську автокефальну православну церкву.

— Це коли було?

— Після розпаду Російської імперії. Там був справжній ренесанс українського православ’я, але потім більшовики злякалися і знищили церкву, залишивши лише структури Московського патріархату. Митрополита Василя розстріляли. Невідомо навіть, де він похований.

— А той хрест?

— Пам’ятний хрест на символічній могилі, щоб хоч якось ушанувати пам’ять.

— А як цей митрополит пов’язаний із третім фронтом?

— Побачиш. Їдьмо в Лавру.

У мікроавтобусі наказав підготувати зброю, розповів про план. Хлопці не те щоб злякалися, але трохи засумнівалися.

— Владюшо, ти певен, що це потрібно? — спитав Бухгалтер. — Це ж криміналка якась, майже тероризм.

— Захищати Батьківщину — це не злочин.

— Так, але напад…

— Щоб атакувати, потрібно подбати про тили. Цим ми зараз і займемося.

— Ну, добре, тобі видніше, — кивнув Бухгалтер.

Невдовзі ми були вже біля Лаври. Зайшли через центральний вхід, фальшиві козачки з охорони спробували узяти з нас гроші, але я тицьнув їм в обличчя документ із Адміністрації Президента. Зайшли до церкви поруч, я наказав купити всі найбільші свічки. Запалили їх і поставили. Потім наказав відвести нас до керівництва. Нас відвели до розкішної будівлі неподалік. Ми ще й не підійшли, коли вибіг дебелий чоловік із широкою бородою й грізним поглядом. Той самий, якого я бачив на відео. Наші документи погляд цього чоловіка дещо пом’якшили, але коли я спитав про «Катехізис», він почервонів і став кликати охорону. Набігли якісь російськомовні козаки, але побачили зброю Мовчуна та Бухгалтера і зупинилися.

— Справа державної ваги. Книжку доведеться віддати.

— Немає в мене цієї книжки, що за маячня? — спитав чоловік.

— На кону — доля України!

— А я тут до чого?

— Може, віддаси по-доброму?

— Ти єпископу погрожуєш? — гнівно спитав чоловік.

Я вдарив його між ніг. Він переламався навпіл, козаки зойкнули, хлопці наставили зброю. Повалив чоловіка на землю, вдарив по голові. Відчув на собі погляд Бухгалтера. Він ніяк не міг звикнути, що наша благородна мета виправдовувала будь-які засоби. Ну, нічого, ще звикне. Я перевернув чоловіка горілиць, почав мацати чоло. Потім узяв довгу шпицю, намірився й увігнав у голову. Чоловік смикнувся.

— Ти що, його вбив? — спитав ошелешений Бухгалтер.

— Ні, просто перевстановлюю його на правду, — пояснив я й покрутив шпицею у голові, аж поки щось не клацнуло.

— А де кров? — спитав Бухгалтер.

— Яка кров? Це ж біоробот. Значну частину єпископів московської церкви замінили на біороботів. Щоб краще виконували накази з Москви. Ну ж бо, прокидайся.

Я поплескав єпископа по щоках. Він розплющив очі. Подивився на мене з гнівом.

— Я тебе в порохню розітру! — крикнув він.

— Де «Катехізис»?

— У ближніх печерах, — сказав він і миттю схопився за рот, дуже здивований. — Як це?

Спитав чи у себе, чи у мене.

— Де саме?

— У тайнику біля мощів Симеона Суздальського, — сказав єпископ і знову схопився за рот. Здавався украй переляканим. — Я нічого не казав! — крикнув чи то собі, чи то мені.

— Що за тайник?

— Сейф із кодом.

— Який код? — спитав я, а єпископ затулив руками рот, щось пробурмотів, я не розібрав. Руки прибрав і повторив питання.

— Нуль-чотири-нуль-два-вісімнадцять. Чому я це кажу? — закричав перелякано.

— Я відімкнув у тебе блок брехні. Ходімо, покажеш. — Приставив пістолет до голови і примусив підвестися. Ми пішли до ближніх печер. Я з єпископом попереду, а Мовчун із Бухгалтером — за нами.

— Я не хотів говорити! Не хотів! Мене примусили! — бубонів переляканий єпископ. — Мені не можна було говорити, не можна!

Я його не слухав, бо відчув небезпеку. Коли вивчаєш чудовиськ, це дуже корисне вміння — відчувати небезпеку до того, як вона проявиться.

— На землю! — закричав я хлопцям, а сам ударив єпископа під коліно й завалив на себе. Пролунали постріли. Я відчув поштовхи, єпископ кілька разів смикнувся й задимів. Мовчун почав стріляти у відповідь, до нього доєднався Бухгалтер. Крик — щось гепнулося. Я виповз з-під туші єпископа, підбіг до тіла в сірому костюмі. Після кількох кульових поранень воно ще смикалося.

— Хто це? — спитав Бухгалтер, перезаряджаючи автомат.

— Це «рсрк».

— Що це?

— «Рада у справах релігійних культів» — чудовисько, яке ще з радянських часів допомогало кремляді керувати церквою. Після розпаду СРСР цим став займатися «синод», «рсрк» заслабло. Тому ми і змогли його вбити.

— Що воно робило тут?

— А тут багато кремлядських чудовиськ. Кажу ж, є прямий хід із Москви. Знайдіть когось місцевого!

Ми схопили якогось монаха й наказали відвести нас до ближніх печер. Спустилися під землю, знайшли прихований сейф біля мощей Симеона Суздальського. Я ввів код, який сказав єпископ. Сейф відчинився, а я подумав, що код схожий на якусь дату. Цікаво, що відбувалося на початку лютого вісімнадцятого року? Чи, може, це дата у майбутньому?

Я схопив стародрук. Наче справжній.

— Виходьмо, — наказав. Ми пішли до виходу на поверхню, коли попереду щось зашуміло.

— Щось лізе! — крикнув Бухгалтер, який ішов першим. Присвітив ліхтарем. Попереду до нас повзло чудовисько. Прикрите чимось схожим на величезну рясу, з-під якої дитячий голос волав: «Дядечку, не треба!», чувся демонічний регіт і час від часу показувалися фалоімітатори.

— Що це таке? — спитав ошелешений Бухгалтер.

— «Никодимів гріх». Одне з чудовиськ, за допомогою якого кремлядь контролює російську церкву. Содоміти, які розбещують послушників, служок і мирян під покровом ряси.

— І що воно тут робить? Тут же Україна!

— Для нього тут руський світ, тим більше чудовисько має багато прихильників серед українського єпископату.

— А хто то на хресті? — Бухгалтер помітив, що попереду чудовисько несе хрест. На хресті висів голий чолов’яга, чомусь із роздертим від пострілу животом, пофарбованими губами і в стрінгах.

— То святий Педофілій, священик, убитий жертвами своєї розпусти. Для содомітів у церкві він став новим Христом, який начебто спокутував смертю свої гріхи і гріхи своїх поплічників. Тепер содоміти моляться йому, шанують більше за Христа й далі розбещують дітей на честь свого хтивого кумира.

— Треба зупинити! — Бухгалтер наставив автомат і прицілився в «никодимів гріх».

— Кулями його не зупиниш!

— А що робити?

— Відступаємо!

Ми побігли геть від чудовиська, але воно впевнено переслідувало нас. Мабуть, знало всі місцеві ходи й галереї.

— Я спробую його зупинити. Тікайте! — крикнув Бухгалтер.

— Ні, його не зупиниш! Відступаємо разом! — наказав я.

Сопіння почулося вже попереду. Здається, «никодимів гріх» зміг оточити нас своїм величезним хтивим тілом. Я помітив якусь келію, ми забігли туди, зачинили двері, підперли їх стільцем. Від потужного удару затремтіли двері. Було зрозуміло, що вони довго не витримають. Хлопці подивилися на мене. Вони розуміли, що жити нам залишилося недовго, але дивилися без претензій, просто очікували наказу на останній бій.

— День добрий, — пролунав чийсь голос. Я побачив священика у старій рясі, з великим, іще радянської моделі, наплічником за спиною. Кремезний панотець із дебелою головою й суворим поглядом вийшов із темного кутка келії.

— Стій! — наказав я Бухгалтеру, який уже хотів стріляти. — Це свій.

— Свій? — Бухгалтер не дуже вірив.

— Свій! — запевнив я і звернувся до чоловіка. — Вітаю тебе, Православний десантнику, ти вчасно. «Никодимів гріх» хоче знищити нас. Прямо тут, у ближніх печерах Лаври. Виконує накази кремляді, хіба добре це?

— Ні, не добре, — сказав священик. Визирнув із дзвіниці, закрутив головою. — Через цих содомітів був я відлучений від церкви, бо не мовчав, а вголос говорив і допікав єпископу, що був із никодимівців. Заради них вигнали мене з церкви й ось знову витворяють.

Православний десантник поліз під рясу й вийняв дебелу сокиру, схожу на ту, якою рубають м’ясо на базарі. Перекинув її з руки у руку, розігнався і вдарив по дверях. Вони розсипалися, і в келію одразу поліз «никодимів гріх». Православний десантник ударив сокирою. Чудовисько заверещало. Чоловік у стрінгах зліз із хреста й кинувся навтьоки. Я відкрив «Катехизис» і почав читати вголос. На бій уваги не звертав.

— Рубає його, наче капусту! — заволав Бухгалтер. — Січе!

Чудовисько верещало, чутно було звуки потужних ударів.

— Атакує! Наступає! Далі рубає! — доповідав Бухгалтер. Я далі читав. Уголос, виразно. Я розумів, що це не останнє чудовисько, яке доведеться тут здолати.

Коли Православний десантник розчистив дорогу, ми вийшли на поверхню. Бій під землею тривав. Я наказав бігти до Великої лаврської дзвіниці. Трималися стін, щоб не потрапити під обстріл.

— Хто то був? — спитав Бухгалтер.

— Колишній десантник. Став священиком, потім вигнали з церкви за принциповість. Тепер їздить Україною і бореться з нечистою силою. Я ставив свічки, щоб викликати його, от він нам і допоміг.

Добігли до дзвіниці. Я залишив на вході Мовчуна, щоб він нікого більше не впускав. Ми піднялися нагору. Потім Бухгалтер спустився, щоб вивести з дзвіниці всіх людей. Двійко козачків спробувало сперечатися, але він показав зброю, і хлопці вмить заспокоїлися. Мовчун мав заблокувати вхід.

Поки хлопці займалися зачисткою, я зателефонував Тетяні Павлівні.

— Ми у Лаврі. Нехай поліція тримається подалі від дзвіниці.

— Ви вбили єпископа! Це скандал на весь світ!

— А де ви бачили, щоб убита людина диміла й іскрила? Вам не здається, що це дивно? Нехай поколупають тушу й побачать, що це не людина.

— Що ви верзете?

— Ми забезпечуємо надійний тил третьому фронту і потребуємо підтримки.

— Владюшо, це страшний скандал! Нас звинувачують у репресіях!

— Колупайтеся в тілі, покажіть деталі! Поліція ж не мусить втручатися.

Я вимкнув телефон, узяв в одну руку мотузку дзвона, а в другу — «Катехізис». Почав одночасно бити у дзвін і читати вголос. Унизу зчинилася метушня, позбігалися козачки, які охороняли Лавру. Спробували виламати двері. Мовчун кілька разів вистрелив. Козачки розбіглися. Я далі бив у дзвін і читав. До мене піднявся Бухгалтер. Здивувався, але нічого не спитав. Визирнув униз.

— Приїхала поліція.

— Бий в інший дзвін, — наказав я.

Бухгалтер не став перепитувати і взявся за мотузку. Били удвох, я читав далі. Не дуже розумів текст, але головне — не в розумінні. Головне — прочитати. Знизу пролунали крики. Хтось наказував поліції терміново брати дзвіницю штурмом. Я визирнув і помітив того самого єпископа. Живий. Або ще один біоробот, або справжній виліз. Тепер вимагав у поліції викинути нас із дзвіниці. Поліція йти на штурм не збиралася. Тоді голос став закликати охоронців відновити порядок. Пролунало ще кілька пострілів. Мовчун продемонстрував, що не збирається жартувати. Я визирнув і побачив, як козачки кинулися врозтіч. Поліція взагалі стояла осторонь. Приїхали перші групи телевізійників. Я бив у дзвін і читав. Бухгалтер бив і тримав зброю напоготові.

— Ще щось лізе! — крикнув раптом.

Я не здивувався. Визирнув подивитися, що воно. Нове, червоне чудовисько. Скреготало серпами й молотами. Несло ікони зі Сталіним, усе в наперсних хрестах із кремлівськими зірками.

— Що це, в біса, таке? — спитав Бухгалтер.

Я не відповів. Не було часу. Читав «Катехізис» далі.

— Треба ще раз викликати того хлопця, Православного десантника!

Я знову не відповів. Охрип, але не зупинявся.

— Мужик якийсь став перед ним! — доповів Бухгалтер. — 3 книжкою! До чого тут книжка? Тут зброя потрібна!

Я вже хрипів, але не зупинявся.

— Ще люди! Стають поруч.

Перед дзвіницею шикувалися лави бородатих чоловіків. Чудовисько кинулося на них, спробувало пробитися, але загрузло. Розпочався бій. Чудовисько звалося «сергіанство», воно колись схилило залишки російської церкви до покори й служіння кремляді. Потім нищило всіх ворогів кремляді на релігійному фронті — зокрема Українську автокефальну церкву. Воно виконувало всі накази й зараз знову намагалося знесилити Україну й полегшити її підкорення. Але проти «сергіанства» стали покійний Липківський і всі вбиті українські ієрархи та священики, які не схотіли йти під московський патріархат, за що й наклали головою. Тоді вони програли, бо за «сергіанством» було НКВС, а тепер боролися.

— Стоять, Владюшо, стоять! — доповідав Бухгалтер. Помітив, що я вже ледь хриплю. Підбіг, схопив «Катехізис» і почав читати сам. Зрозумів, що це дуже важливо.

Я подивився вниз. Там тривав жорстокий бій. Чудовисько намагалося знищити митрополита Василя, але того захищали. «Сергіанство» пішло в останню атаку, можливо, навіть змогло би перемогти, якби в тил вдарили колись закатовані греко-католицькі священики. І вже за кілька хвилин усе скінчилося.

Усе, та не все. Бо онде почало сунути до дзвіниці нове чудовисько. Це був «синод». Убраний у золото й парчу, величний та солідний, він сунув і співав хвалу самому собі. Я роздивлявся «синод», пихатих і вгодованих князів церкви, звиклих правити і вказувати. Тепер вони клацали потужними щелепами, готові знищити тих, хто піднявся проти необмеженої влади. Вони чхали на парафіян, вони зневажали священиків, вони робили що хотіли, і ніхто не міг обмежити їхню владу.

Я почув кроки. До нас зайшли кілька десятків чоловіків, убраних, як персонажі історичних фільмів. Це були братчики — члени православних братств, які колись хотіли вивести православ’я з під диктатури ієрархії, реформувати його, — але одні єпископи, злякавшись втрати влади, побігли в унію, а інші до Москви, зрадивши віру заради влади. Я хотів звернутися до братчиків із промовою, але зовсім охрип. Просто вказав на «синод». І братчики пішли на нього, і був бій, і перемогли вони, погнали ієрархів, і били їх, і топтали, і вигнали з Лаври, як Ісус торговців, бо ж торговці це й були. Вигнали, а самі кудись пішли.

Я поплескав Бухгалтера по плечу. Показав, що досить. Ми почали спускатися вниз. Зустрілися з Мовчуном, який з нічого не дивувався й нічого не питав. Вийшли з дзвіниці, пройшлися порожньою Лаврою, звідки вигнані були кремлядські поплічники. Сіли в мікроавтобус. Дорогою купили кави, я трохи оговтався. Почули потужний вибух.

— Що це? — спитав Бухгалтер.

— Це братчики працюють на Либідській.

— А що там?

— «Синод» будує там собі новий собор, величний, багатий, блискучий. Думає, що Бог там, де гроші.

— І що, той собор висадили у повітря?

— Собору ще нема. Тільки будують. А прямий хід до Москви був. Його братчики й прикрили. Ну що, тил підготовлено, тепер можна атакувати.

— Атакувати я люблю, — сказав Бухгалтер. Мовчун усміхнувся.

З цими хлопцями було приємно працювати.

(Про Православного десантника читайте у книжках «Недригайлів. Потворні історії з райцентру» та «Бійці небаченого фронту», а також в енциклопедії «Сто чудовиськ України»).

Розділ 5

Шпиль

Перед Києвом ми заїхали до мене в гараж, узяти дещо потрібне. Про цей гараж ніхто не знав, але я діяв обережно. Тільки коли переконався, що всі маячки цілі і всередину без мене ніхто не лазив, зайшов сам. Узяв снодійного, інструменти й необхідний пристрій. Поїхали далі. На заправці я замовив повний бак, а сам зателефонував і домовився про зустріч із одною красунею. Через годину зупинився на Оболоні, хотів тихенько вийти, щоб не будити хлопців, але Мовчун прокинувся. Підхопився, сховав автомат і кілька гранат у наплічник, а пістолет у кобуру під піджак. Прокинувся і Бухгалтер.

— Відпочивай, друже, вестимеш машину назад, — сказав йому.

Він залишився, а ми пройшли в тренажерний зал для дівчат. Почекали трохи, якраз закінчилися заняття, дами почали розходитися. Мовчун зацікавлено дивився на них. Ось вийшла тендітна білявка у чорних штанях і білих кросівках.

— Пані Даніело, — підвівся я. — Добрий день. Мене звати Владюша Бар-Кончалаба, це я вам телефонував стосовно корпоративу. Знаєте, я великий прихильник вашої творчості.

— Добрий день. — Вона недовірливо подивилася на мене й на Мовчуна, який стояв поруч.

— Не хвилюйтеся, це мій охоронець, — заспокоїв я.

— Що ви хотіли? — спитала вона. Усміхалася, намагалася вдавати, що спокійна, але не дуже виходило.

— Ви не проти випити кави?

— Я не п’ю кави.

— Тоді, може, фреш? Тут поруч роблять чудовий апельсиновий фреш! За склянкою фрешу обговоримо мою пропозицію.

Вона трохи вагалася. Потім кивнула.

— Гаразд, ходімо.

Ми зайшли в сусіднє кафе, я попросив зробити нам по склянці фрешу.

— То що ви хотіли? — спитала Даніела.

— Хотів запропонувати вам виступ на корпоративі. Одній поважній компанії виповнюється двадцять років, і я подумав, що ваш спів стане справжньою окрасою урочистостей.

— Зверніться до мого директора, він узгоджує питання виступів.

— Так, звісно, але я хотів спочатку поговорити з вами. Розумієте, мені дуже подобається ваша творчість, і я хотів би якось її підтримати. Як вам ідея, щоб наша компанія стала спонсором всеукраїнського туру?

Даніела уважно дивилася на мене, мабуть, намагалася зрозуміти, наскільки серйозно я говорю. Одягнений я був не дуже, але наявність охоронця вказувала на можливе багатство.

— У нас нещодавно був тур.

— Я кажу про великий тур, у кожне обласне місто і великі райцентри. Півсотні виступів мінімум.

Нам принесли фреш, поставили келихи, Даніела замислилася. Я помахав рукою, наче комусь за її спиною. Даніела озирнулася, я сипнув у її фреш порошку.

— Один мій знайомий, — усміхнувся я і ковтнув свого. — У-у-у-у! Амброзія!

Я заплямкав губами, закотив очі — мовляв, фреш надзвичайно смачний. Даніела зробила кілька ковтків.

— Мені треба порадитися з директором, — нарешті сказала вона. — Ми б не хотіли перетворювати наші виступи на якийсь конвеєр.

— Але моя пропозиція дасть можливість значно розширити вашу аудиторію! Я не хочу тиснути й не вимагаю відповіді просто зараз. Я зателефоную вам увечері. Часу ж вистачить?

— Думаю, так. — Вона зробила ще кілька ковтків.

— Мені дуже подобаються ваші пісні. Чесно. Я перший раз почув випадково, по радіо, і це було влучання в десятку! Особливо про «годі говорити». Ви дуже талановита.

— Дякую.

— Що ж, дозвольте провести вас до авта, а ввечері ми здзвонимося.

Даніела кивнула. Я залишив гроші. Ми підвелися й пішли до виходу. Перед дверима її трохи хитнуло. Я притримав. Вона засоромилася, я показав, що все добре. Ми вийшли на вулицю. Даніела схопилася за мою руку. Ноги в неї підгиналися. — Мовчуне!

Він підхопив її.

— Вибачте. Щось мені погано, — прошепотіла Даніела, і очі в неї заплющилися.

— Нічого, нічого, не хвилюйтеся.

Коли ми садили її в мікроавтобус, вона була вже непритомна.

— Хто це? — спитав здивований Бухгалтер.

— Наша надія на наступний бій. Сідай за кермо, поїхали.

Ми рушили. Я уклав Даніелу на заднє сидіння, вона спала як немовля, ми з Мовчуном розтягнулися на кріслах.

— Їдемо в Охтирку. Швидко, — сказав я і почав дивитися інтернет. Кілька згадок про два нещасні випадки біля Журб. В одному вибухнула вантажівка з боєприпасами, в іншому перевернувся автобус із колективом народної самодіяльності. Багато новин про фестивалі борщу по всій Україні й про категоричну заборону страви в Росії. А ще заяви про те, що починаються зйомки фантастичного кіно про Юрія Гагаріна, тому по всій Росії будуть заходи вшанування його пам’яті. Кремлядь готувала «гагаріну» потужну підтримку. Я вийшов з інтернету, розібрав телефон і заснув.

Уже в Охтирці мене розбудив Бухгалтер. Він стривожено дивився на Даніелу.

— Вона хоч жива? Що ти їй підсипав?

— Жива, не хвилюйся. Це надійне снодійне, але безпечне. — Я виліз і пішов у лісосмугу відлити. Мовчун був поруч, зі зброєю напоготові.

Поїхали далі, Бухгалтер сів відпочивати, а Мовчун за кермо. Я читав інтернет. Сенсацією стало відео битви в повітрі між двома невідомими летючими об’єктами. Відстань була велика, важко було розібрати, хто саме б’ється, але я легко розрізнив Людину борщу і чергового «гагаріна». Наш переміг, але це далося йому досить важко. Я зателефонував із нової карточки Тетяні Павлівні.

— Це я.

— Слухаю.

— Фестиваль борщу мусить тривати. Вкладайте бюджетні кошти, але борщі мусять варити усюди. Варити і їсти. Це конче важливо.

— Наші ППО фіксують переміщення якогось нового об’єкта. Він з’явився під Журбами, а тепер пересувається вздовж східного кордону.

— Так, це Людина борщу, він прикриває нас із повітря.

— То він на відео?

— Так. Він досить ефективно діє, але йому потрібна енергія, яка візьметься лише з борщів. Робіть фестиваль, варіть борщі!

— Добре, ми будемо. Але спробуй без жертв. У Журбах зараз скандал, багато мирних людей загинуло, — попросила Тетяна Павлівна.

— Без жертв не вийде. Це війна. Жертви були і ще будуть, але я стараюся, щоб їх було якомога менше. Чесно, стараюся. Все, до зв’язку.

Розібрав телефон, викинув сімку. Даніела почала потроху опритомнювати. Розплющила очі, спочатку фокусувала на мені погляд, потім здивувалася.

— Де я?

— У машині, Даніело. Зараз я вам усе поясню.

Я чесно хотів пояснити, але вона вдарила мене ногою в обличчя. Я завжди був обережний, завдяки цьому й вижив, хоча стільки років досліджував чудовиськ. Але тепер я занадто розслабився, бо справді любив пісні Даніели.

— Лайно! — Я схопився за розбитий ніс, Даніела спробувала вистрибнути, але Бухгалтер схопив її і притиснув до підлоги.

— Спокійно! Ми не зробимо тобі нічого поганого! — сказав він.

— Хоча хотілося б! — Я втирав кров. — Чого ви б’єтеся?

— Хто ви такі? — спитала вона.

— Ми спецгрупа. Боремося за Україну. Нам потрібна твоя допо…

Вона спробувала вдарити мене ще раз, але цього разу я був насторожі й відхилився від її ноги.

— У вас добра розтяжка, мадемуазель!

— Добра, добра! І я тебе дістану! — Вона спробувала вирватися, але Бухгалтер був міцний хлопець. Тримав її, вона вдарила його по нозі й засичала. — Що це?

— Протез, — пояснив я. Підняв штанину Бухгалтеру. Даніела здивовано роздивлялася.

— Ти воював? — спитала вона Бухгалтера.

— Так. Добровольчі загони. Потрапив у полон, утік, поранили. Швидко вийти до наших не вдалося, ліків із собою не було, почалося запалення, і ногу довелося відрізати.

Вона подивилася на Бухгалтера, а потім на мене.

— І що вам потрібно?

— Ваш спів.

— Що? — Вона здивувалася.

— Ваш спів.

— Ви хочете концерт задарма? — Дівчина аж скривилася.

— Ні, ми заплатимо, просто концерт буде досить незвичайний.

— Це як?

— Ви співатимете чудовиську.

Даніела довго дивилася на мене.

— Ти теж воював? — спитала нарешті.

— Ні, я — вчений.

— Божевільний учений?

— Дехто так вважає, але це неправда.

— Які ще, в біса, чудовиська?

— Одне чудовисько. Його звати Шпиль, ми зараз до нього їдемо. — Кивнув у вікно, за яким миготіли лани та лісосмуги.

— І для чого мені співати перед цим… як його?

— Шпилем, — підказав я.

— Ну так, Шпилем. Для чого?

— Щоб урятувати Україну.

Вона усміхнулася, подивилася на мене, потім на Бухгалтера. Ми були серйозні. Не до жартів.

— Врятувати Україну? — перепитала вона.

— Так.

— І яким же чином порятунок України може залежати від співу чудовиську? — Даніела зневажливо посміхнулася.

— Нам треба виманити Шпиля з його нори.

— Нори? Він що, хом'як чи щур?

— Він — велетень. Більше п'яти метрів зросту, кілька метрів завтовшки, з надзвичайно потужними руками та ногами. Він може перевертати вантажівки й танки, він може кинути гармату на кілька сотень метрів.

— Що це за дурня? Хлопчики, ви грибів якихось об'їлися?

— Ні, скоро ви самі все побачите.

— Слухайте, ви точно божевільні! Чи придурюєтеся? Для чого ви викрали мене насправді? Щоб отримати викуп, так?

— Ось десять тисяч гривень. Не думаю, що ваш гонорар за концерт більший. — Я подав їй пачку з грошима. Даніела очманіло узяла гроші, роздивлялася їх. — Це наша плата. За неї ви зробите те, що ми просимо: заспіваєте, виманите чудовисько і дасте можливість нам вплинути на нього.

Вона дивилася на гроші. Потім розділила пачку, перевірила, чи не різана газета всередині. Взяла одну купюру, подивилася її на світло. Гроші були справжні. Це дуже здивувало Даніелу.

— Ось тут праворуч, — наказав я Мовчуну. Ми з’їхали на путівець і покотилися в бік пагорбів, помітних удалині.

— А ви не сепари якісь? — спитала Даніела.

— Ви десь чули про сепарів, які розмовляють українською?

— Може, ви російські шпигуни?

— Ні, ось наші документи. — Я показав їй перепустку і наказ усім органам влади допомагати нам. Вона почитала.

— Ви справді щось робите для України? — спитала нарешті.

— Ми рятуємо її.

— І що, не можна було мене попросити, а не викрадати?

— Даніело, в нас немає часу, і ми не могли ризикувати. Діяли так, щоб гарантовано вас привезти сюди. Вибачте, але у нас не було іншого виходу.

— Гаразд, — кивнула вона. — Можна мене відпустити?

— Так, вибачте. — Бухгалтер, який тримав її за талію, забрав руки й відсів.

— Що мені треба співати?

— Якусь народну пісню, бажано сумну. Таку, щоб голос тремтів і сльози на очах. Знаєте такі?

— Знайду, — кивнула вона.

— Попереду село, — сказав Мовчун.

— Зупинишся біля житлової хати, — попросив я. Перші чотири були покинуті, стали біля п’ятої. Я вийшов. Постукав у ворота. У дворі загавкало собача. — Хазяїне! — покликав я.

Вийшла якась бабця, я поговорив із нею, купив дві трилітрові банки сала, проїхали ще десяток хат, в одній купив пластиковий бідон самогону. Скуштував трохи сам.

— Та хороший самогон, я ж колишній учитель хімії, я все по науці роблю! — сказав господар, чоловік років під сімдесят, сивий, тлустий, із паличкою, у старій картатій сорочці.

— Ох, міцна штука! — кивнув я і аж закректав, бо самогон був градусів шістдесят, не менше.

— У мене завжди беруть, коли до жертви готуються, — кивнув дід. — А ви куди їдете? — він зацікавлено роздивлявся Даніелу, що визирала з вікна.

— Та, вирішили відпочити на природі. — Я підморгнув діду, і ми поїхали. Не в той бік, я вирішив трохи поплутати сліди. Їздили путівцями. Добре, що калюжі вже здебільшого висохли й багнюки було небагато.

— Для чого нам самогон і сало? — спитала трохи приголомшена Даніела.

— Це для чудовиська.

— Ти хочеш його напоїти?

— І не тільки. Пізніше самі все побачите.

Ми доїхали до краю пагорбів. Нагору колись вела дорога, але зараз вона заросла великими деревами, які своїм міцним корінням вивертали бруківку.

— Далі пішки. Ідемо тихо, не розмовляємо. Не куріть, не телефонуйте, — попередив я.

Усі кивнули. Ми пройшлися кущами, побачили стежку, що вела нагору. Піднімалися нею. Я трохи засапався, хоча ніс лише власний наплічник з інструментом, а хлопці тягли зброю, спирт і сало, але їм було хоч би що. Бійці в напрочуд добрій фізичній формі. Наказав перепочити. Ми всілися на поваленому дереві, що лежало на краю великої ями.

— Я трохи розповім про Шпиля, щоб не було питань. Отже, це велетень. Справжній велетень, заввишки ось із цю сосну. Дуже сильний. Він може стрибати на півсотні метрів, руками легко розриває якірні ланцюги. Кулі його не беруть, снаряди відколупують невеличкі шматки, але спробуй ще в нього влучити. Має грубе обличчя, величезні зуби, які можуть перекусити товсту дерев’яну колоду, і величезні кулаки.

— Звідки він узявся? — спитала Даніела, якій моя розповідь помітно не сподобалася.

— Колись, іще задовго до революції, тут жив барон фон Шпіл, великий місцевий землевласник, який володів тисячами десятин ріллі та лісів. Під час заворушень 1905 року селяни, які хотіли отримати від пана більше землі, дістали канчуків від надісланих козаків. Почекали, поки козаки повернуть у повіт, і підпалили палац барона, що стояв у селі. Сталася трагедія, бо у вогнищі загинули дружина барона і двоє маленьких дітей. Сам барон дивом урятувався, з важкими опіками потрапив до лікарні. Ця біда вплинула на психіку бідолахи, який зненавидів селян. Його не задовольнили суд, розстріл кількох заколотників і заслання до Сибіру ще двох десятків. Барон сказав, що не житиме в селі, вирішив будувати будинок на цих пагорбах. Проклав туди дорогу, щоб завозити будівельні матеріали. Принципово не наймав місцевих селян — привозив артілі з Білгорода чи Катеринослава. Але місцеві почали нападати на заїжджих робітників і фактично зупинили будівництво. Вимагали дати роботу, але фон Шпіл категорично відмовився. На пагорбах залишився котлован і кілька кам’яних брил. За кілька місяців фон Шпіл повернувся з якимось рабином. Вони піднялися на пагорби, їм туди завезли кілька десятків повних возів різноманітних припасів і дров. Невдовзі з вершини пагорба повалив дим. Він валив цілий тиждень. Що саме там відбувалося, невідомо, бо барон із гвинтівкою ходив пагорбами і стріляв у будь-кого, хто намагався наблизитися. Ліси належали фон Шпілу, і він мав на це право. За тиждень дим припинився, потім поїхав рабин, а на пагорбах почали коїтися дивні речі. Жителі з навколишніх сіл відчували, як трясеться земля, а потім стали помічати величезні сліди. Ну, такі, як ось цей. — Я вказав рукою на яму, в яку ми звісили свої ноги.

— Який цей? — спитала Даніела.

— Ось цей. — Я підвівся, прибрав кілька старих гілок, викинув купу сухого листя, і стало чітко видно величезний, розміром більш як метр, слід босої ноги. — Бачите, ось пальці, а ось — п’ята.

Даніела підхопилася і скрикнула. Мовчун схопився за зброю. Навіть Бухгалтер дивився здивовано.

— Тихіше! — зашипів я.

— Господи, як це таке може бути? — Даніела аж затремтіла. Здається, вона до останнього не вірила, що я кажу правду.

— Це тільки слід. Уявіть, який вигляд має той, хто його залишив! — Я занадто любив чудовиськ і трохи захопився, налякав дівчину.

— І мені треба перед ним співати? Він хоч розуміє людську мову?

— Мову — не дуже, а ось співи любить. Особливо у виконанні тендітних білявок. Тому я і звернувся до вас, Даніело.

— І що, чорняву чи руду він слухати не буде?

— Буде, але не так уважно. А нам потрібно, щоб він повністю зосередився на вас.

— Тільки я фарбована білявка. Цього він не зрозуміє?

— Ні, неважливо, фарбована чи природна, головне, щоб білявка.

— А звідки у нього такі вподобання? — Можливо, мені здалося, але Даніелі сподобалося, що Шпиль уподобав саме білявок.

— Колись він закохався у білявку.

— Він може закохатися?

— Теоретично — ні. Він же голем, штучний витвір потворного людського розуму, приречений служити своєму господарю. Але сталося диво — він закохався. І ожив.

— Ожив? Він що, був мертвий? — злякалася Даніела.

— Звісно, мертвий! Він зроблений зі звичайного тіста з додаванням невідомих речовин. Він мертвий, тому кулі відлітають від нього, наче від кам'яної стіни. Але коли він закохався, кулі почали ранити його. З тих ран цебеніла кров, Шпиль став вразливий і ледь не загинув. — Я був невиправний романтик, аж сльози витер, бо ця історія мене дуже вражала.

— І що ж сталося?

— Дівчина не змогла покохати Шпиля. Вони були надто різні. Вона втекла від нього. Шпиль довго шукав її, а потім знову став мертвий і кам'яний.

Даніела зітхнула. Я так і знав, що її ніжну душу вразить ця історія.

— А що господар цього Шпиля, барон? — спитав Бухгалтер.

— Він загинув. Уже під час революції. Устиг збудувати на пагорбах величезний будинок, де жив із кількома вірними слугами й Шпилем, що був за охоронця. Селяни так боялися чудовиська, що трималися від лісу на пагорбах подалі. Коли почалася революція, ніхто з місцевих не насмілився йти грабувати маєток, а от заїжджі, почувши про статки фон Шпіла, прийшли до його обійстя. Вимагали грошей. Барон викликав Шпиля, який жив у підвалі, й Шпиль повбивав нападників. Одного разу бандити залізли в будинок непомітно, встигли застрелити барона до того, як виліз Шпиль. Так чудовисько стало жити саме. Потім була та нещасна історія з коханням до білявки, після якої Шпиль зненавидів людей. Але до білявок, особливо до тих, що співають, він, як і раніше, дуже охочий.

— Що значить «охочий»? — спитала стривожена Даніела.

— Він любить їх слухати.

— І все?

— І все, нічого більше бути не може, — заспокоїв я.

— Чому?

— Тому, що немає чим, якщо я правильно зрозумів суть питання. Шпиля створювали як слугу та охоронця й лишили його без статевого органа.

— Але чому ж він тягнеться до білявок?

— У тому-то його й трагедія, що він хоче кохати, але не має чим. — Я зітхнув. — Ну, добре, ходімо.

Ми подерлися вище. Вийшли на велику галявину з геть вибитою травою. Посередині вкопаний величезний стовп. Поруч кам'яна брила метри два заввишки.

— Ну все, прийшли, — сказав я пошепки.

— Що це за місце? — спитала Даніела.

— Тут ви будете співати. Ми прив’яжемо вас до стовпа, і ви заспіваєте.

— Що, прив’яжете до стовпа? Ви знущаєтеся? — Даніела дуже образилася.

— Слухайте, ну, так треба. Ми вас ледь-ледь прив’яжемо, просто щоб ви не впали зі стовпа. Ви заспіваєте, Шпиль почує вас і прийде. Зніме зі стовпа, поставить ось на цю брилу, сам уляжеться поруч і слухатиме, сповнений ніжності. На столі вже стоятиме спирт і сало зі снодійним. Шпиль вип’є й закусить, невдовзі засне. На цьому ваша робота закінчиться, ми відвеземо вас до Києва, подякуємо за участь у порятунку України.

— А що як ваш Шпиль нападе на мене?

— Жодного разу він не нападав на білявок, жодного разу, — запевнив я. Хоча насправді випадки такі були. Та я не мав права говорити про це, бо Даніела б відмовилася нам допомагати. — А тим паче ваш голос! Господи, та в мене серце розривається, коли я чую, як ви співаєте! Що там казати про чудовисько — воно розтане, коли почує вас.

Я манірно вклонився. Мені треба було переконати її полізти на цей стовп і співати.

— Він точно безпечний? — спитала вона.

— Даніело, присягаюся всім, що в мене є, — Шпиль не зробить вам нічого поганого. Він буде просто слухати і плакати. Я досліджую чудовиськ уже багато років і знаю, про що кажу. — Я аж долоню поклав на серце, щоб виглядати переконливим. — Хлопці, поставте самогон і сало на брилу.

Бухгалтер підсадив Мовчуна, той уже з брили узяв самогон та сало, розставив їх, відкрив бідон. Даніела помітно вагалася.

— Підсади мене, — попросив я Бухгалтера, виліз на брилу, відлив самогону у флягу, потім насипав снодійне в бідон. Поколотив самогон, потрусив снодійним на шматки соленого сала.

— З’їсть? — спитав Мовчун і кивнув на частування.

— Так, він любить випити, коли слухає спів, — кивнув я. — Ну що, пані Даніело, прошу сюди.

Я подав їй руку. Співачка закусила губу.

— Я не знаю… Якось ризиковано… Ніколи не співала для чудовиськ.

— Даніело, вам мусить бути особливо цікаво! Всім потім зможете розповідати, як угамували чарівним голосом чудовисько — і не просто так, а заради України!

— Я не довіряю чудовиськам.

— Даніело, довіряйте мені, а я вже знаю про чудовиськ геть усе!

— Але…

— Ви можете відмовитися, ваше право. Але мусите зрозуміти, що тоді наша група не зможе виконати завдання, а Україну буде знищено. Всю, повністю.

— Що? — Даніела злякалася, придивлялася до мене, чи, бува, я не жартую. Але я не жартував, я зробився дуже серйозним.

— Або ви станете героїнею, яка врятувала Україну, або ми всі помремо. Вже до кінця тижня. Під важкими чоботами військ кремляді. Або змушені будемо тікати за кордон.

— Але… — Співачка розгублено подивилася на мене. — Все справді так погано?

— Якщо ви допоможете нам, у нас буде шанс, і шанс дуже непоганий. Але якщо ви пошлете нас, тоді все не просто погано, а дуже-дуже, зовсім погано! Бувай, Україно!

— Ну, добре. — Співачка кивнула. — Підсади мене, — попросила Бухгалтера.

Ми витягли Даніелу на брилу, допомогли залізти на стовп. Я став її прив’язувати.

— Для чого так сильно, ви ж казали, що ледь-ледь!

— Даніело, це вам на користь. Чудовисько здається досить страшним. Люди, які бачать його вперше, дуже лякаються, намагаються втекти. А це може викликати агресію з боку Шпиля. Вас краще міцно прив’язати. Просто співайте, тоді вам нічого не загрожує. — Я помітив, що Даніела занервувала. — Спокійно, не бійтеся. Просто співайте, ви ж робите це так чудово. Співайте і ні про що не хвилюйтеся. Якщо ви будете спокійні, все буде добре.

— Я не знаю, я…

— Ми будемо тут неподалік. Десь хвилини за три починайте співати. Досить гучно, щоб він почув. Доведеться співати хвилин десять. Потім ви відчуєте, як затруситься земля. Це наближатиметься Шпиль. Співайте. Якщо стане дуже страшно, просто заплющіть очі, головне — не замовкайте. Коли він вийде, не дивіться на нього одразу. Співайте, розплющіть на мить одне око, потім друге. Він щось бурчатиме до вас, можливо, доторкнеться пальцем, але не бійтеся, він буде вкрай обережний, як дитина з найулюбленішою іграшкою. Він приляже вас послухати, вип’є самогону. Цей бідон для нього — як невеличка чарка. Але снодійне подіє. Хвилин за десять ви побачите, що Шпиль почне засинати. Не замовкайте аж доти, поки ми не вийдемо з кущів. Тоді ми звільнимо вас і займемося чудовиськом. Усе зрозуміло?

— Так, — кивнула Даніела. — Слухайте, але…

— Ось, випийте, для хоробрості.

— Що це?

— Самогон. Дуже хороший.

— Не хочу.

— Послухайте мене, Даніело, я не пораджу поганого. Хоча б ковток.

— Та не буду я… — вона не доказала, бо я налив їй повний рот самогону, схопив за нижню щелепу й не дав виплюнути, примусив ковтнути. Співачка аж засичала.

— Ви можете кричати, але це буде смерть. Шпиль не любить криків, — прошепотів я.

— Відв’яжи мене!

— Ні, від нас залежить доля України. Просто співайте — і все буде добре. Повірте мені. Співайте і спочатку не дивіться, коли чудовисько з’явиться. Співайте. — Я вклонився перед нею. — Даніело, я дуже ціную цей ваш подвиг заради України. Ми в змозі врятувати нашу Вітчизну. Зробімо це. Ми будемо поруч.

Я зліз із брили, Даніела гнівно шепотіла мені у спину лайки. Я примусив її випити досить багато, це мало їй допомогти. Ми з хлопцями зайшли в кущі. Відійшли метрів на чотириста. Листків іще не було, сховатися в лісі непросто. Я обрав велику яму, метрів сім у діаметрі й метри три завглибшки. Ми залягли там. Подав флягу із самогоном хлопцям.

— Усім випити, — сказав я. Бухгалтер і Мовчун зробили по ковтку.

— Далекувато, звідси ми не бачимо, що коїться, — невдоволено сказав Бухгалтер.

— Ми й не мусимо бачити. Шпиль відчуває погляди, він знищить нас.

— Але ми не зможемо допомогти дівчині, якщо щось піде не так!

— Якщо щось піде не так, ми й собі не зможемо допомогти. Розслабтеся, чекаймо.

Я влігся у ямі, зібрав телефон, вставив нову картку, зайшов в інтернет. Зв’язок був поганий, але на новини вистачало. В очі впав заголовок про те, що на півночі Донецької області, контрольованій урядом, зник пам’ятник Артему. Відкрив новину. Ну, так, пам’ятник Артему, революційному діячеві часів більшовицької навали, що стояв на високому березі річки Сіверський Донець, кудись зник із постаменту. За одною з версій, пам’ятник знищили бійці Правого сектора. Начебто чутні були якісь удари, можливо, схожі на вибухи, але свідки кажуть, що від пам’ятника не залишилося геть нічого, навіть дрібних уламків. Можливо, його демонтували й вивезли. Але місцева і обласна влада запевняли, що жодних планів на пам’ятник не мали. За другою версією, пам'ятник авторства відомого скульптора Кавалерідзе викрала розвідгрупа терористів, щоб урятувати від знищення одного з батьків донбаського сепаратизму. Але незрозуміло було, як група могла непомітно демонтувати пам’ятник, та ще й вивезти його. Нарешті, згідно з третьою версією, пам’ятник знищили монахи Святогірської лаври, над якою той Артем нависав. Я посміхнувся.

— Що там? — пошепки спитав Бухгалтер.

— Ми ще не контролюємо Шпиля, а йому вже є з ким битися.

— І з ким?

— Скоро побачимо. — Я подумки порахував, скільки часу знадобиться, щоб дістатися від Святогірська до Охтирки. Шанс устигнути в нас був, але невеликий. Я набрав Тетяну Павлівну.

— Це я.

— Слухаю.

— Мені потрібна важка техніка на південь від Охтирки. Якомога швидше кинути туди війська й зупинити прорив з півдня.

— З Харківщини? — здивувалася Тетяна Павлівна.

— Зі Святогірська.

— А що в Святогірську?

— Почитайте новини. — Я вимкнув телефон. Даніела заспівала. У неї таки був гарний голос.

— Він почує? — спитав Бухгалтер.

— Почує. Завжди чув.

— До нього часто привозять білявок, що співають?

— Десь раз на рік.

— Що ти маєш на увазі?

— Навколо пагорбів — тисячі гектарів родючих земель. Їх орендатори — великі агрокомпанії, які хочуть, аби ніщо не заважало господарювати на цих ланах. А Шпиль може заважати, бо нервує від самотності. Приблизно раз на рік йому привозять дівчину, яка більш-менш уміє співати.

— І що далі?

— Шпиль слухає, випиває, закусує, заспокоюється й нікого не чіпає.

— А що з дівчиною?

— Вона залишається з ним і співає — це для Шпиля найбільше задоволення.

— Довго співає?

— Поки не вирішить утекти. Або поки не зірве голос.

— А що тоді?

— Шпиль убиває її, потім починає сумувати й нервувати. Йому везуть нову дівчину.

— Але де вони їх беруть?

— Не знаю.

— І ти не завадив цьому? — обурився Бухгалтер. — Це ж ганебно!

— Слухай, я вчений, я досліджую те, що відбувається, а не беру в цьому участь. Принаймні не брав до останнього часу, але тепер мусив. І…

Земля під нами затремтіла.

— Як же швидко він виліз!

— Шпиль? Він точно не зробить дівчині нічого поганого? — спитав Бухгалтер.

— Коли маєш справу з чудовиськами, не можеш гарантувати геть усе. Але, наскільки я знаю, він лише слухає.

Земля трусилася далі, хтось спускався сходами. Даніела співала. Її голос почав трохи тремтіти, вона відчувала наближення Шпиля, але трималася. Молодець. Співай, просто співай!

— Як ми знатимемо, що відбувається? — спитав Бухгалтер. Він трохи хвилювався, що ми не бачимо Даніелу.

— Я знатиму, я добре вивчив Шпиля. Лежи і відпочивай.

— А що буде далі? Ну коли велетень засне.

— Не лізь поперед батька в пекло, побачиш!

Ми лежали у ямі, я згадував будинок на пагорбах, складений із величезних кам’яних брил. Він повністю зберігся, бо ніхто не наважувався навіть наблизитися до нього — не те що спробувати пограбувати. Фон Шпіл будував так якісно, що дах і вікна досі вціліли, — годі й казати про стіни. Взимку Шпиль опалював будинок. Збирав у лісі сухі дерева, ламав їх на шматки й засовував у величезний котел, який забезпечував парове опалення. Опалювати будинок велетня навчив іще покійний барон, і Шпиль досі робив усе так, як його вчили. Усередині мали зберегтися і меблі, і підлога, і книжки, і картини та зброя. Барон фон Шпіл був дуже заможною людиною і не шкодував грошей на оздоблення. Казали, що сама бібліотека коштує зараз сотні тисяч доларів. Час від часу якісь шибайголови намагалися пограбувати будинок, але закінчувалося все відчайдушними криками спійманих. Шпиль нанизував їх на палі й потім з’їдав. Я, мабуть, зміг підійти до будинку найближче з тих, хто вижив. Сфотографував будинок за десять метрів і відступив. Зайти всередину не наважився, бо я ж не самогубець, а вчений. Дослідження чудовиськ учить добре розраховувати ризики.

Голос Даніели затремтів. Мабуть, чудовисько наблизилося. Співай, співай, Шпиль не любить, коли лялька замовкає, він хоче слухати її! Молодець! Зібралася й виконала одну з тужливих пісень, що стали її візиткою. Ось так, добре. Я полегшено зітхнув, бо хвилювався за неї.

— Усе добре, — заспокоїв я хлопців. Вони кивнули. Земля вже не трусилася. Шпиль ліг біля Даніели і слухав її. А вона розійшлася. Господи, як же вона співала! Я давно мріяв побувати на її концерті, але все якось не виходило, я ж був увесь час або в польових розвідках, або опрацьовував матеріали. Коли ось на тобі — майже ексклюзивний концерт!

Я обережно зазирнув у наплічник. Дістав шуруповерт, кілька видів зубил, молоток і блок управління. Хлопці здивовано дивилися на все це. Я підморгнув їм, перевірив комплектність і сховав. Тепер залишалося тільки чекати.

— Слухай, а як його за СРСР не знищили? — спитав Бухгалтер.

— Та різні версії є. Одні кажуть, що намагалися, але Шпиль розтрощив кілька військових частин, і радянські відступили. Я бачив на пагорбах вирви від бомб і снарядів. В одній ми зараз лежимо. Начебто бої тут були, але будинок уцілів. Можливо, Шпиль на льоту ловив і відбивав снаряди, ракети й бомби, рятуючи палац фон Шпіла. Інші кажуть, що якісь секретні інститути в Москві розробляли плани, щоб навчитися виробляти Шпилів. Уявляєте — наробити їх кілька сотень! Та цією армією чудовиськ можна було розтрощити будь-яку оборону й перемогти в будь-якій війні. Бо Шпиля майже неможливо знищити, принаймні коли він у нинішньому, скам’янілому вигляді. Звісно, якщо Шпиль буде неподалік від епіцентру ядерного вибуху, він загине. Але якщо буде бодай за кілометр — урятується. І радіації він не боїться.

— То чому ж радянські вчені не навчилися робити Шпилів?

— Після приходу до влади Брежнєва всі досліди з чудовиськами було припинено як ідеологічно хибні, такі, що паплюжать репутацію СРСР. Проблема полягала в тому що Микита Хрущов підтримував тезу ніби третю світову війну можна буде виграти за рахунок чудовиськ. Після повалення Хрущова більшість його проектів зупинили. Вивчення чудовиськ теж припинилося, так само, як і спроби їх використання. До того ж із США підписали таємний договір, за яким обидві наддержави відмовлялися від залучення чудовиськ для воєнних потреб. На цьому все зупинилося, тема чудовиськ стала суворо забороненою. Навіть в Україні нею не можна було займатися — я вивчав чудовиськ самотужки, без жодної допомоги держави. Навпаки: коли ще за Кучми я спробував видати власним коштом енциклопедію українського жаху «Сто чудовиськ України», мене посадили. Наклад майже повністю забрали з крамниць та складів і знищили, а мене протримали два роки в СІЗО, узявши підписку про нерозголошення. Далі чудовиськами я мусив займатися таємно, від усіх ховався, а про те, щоб видати енциклопедію, й подумати не міг.

— Але чому всі відмовилися від чудовиськ? Така зброя! Не розумію! — здивувався Бухгалтер.

— Відмовилися, бо чудовиськ непросто контролювати. В них не можна бути на сто відсотків упевненими, залишається такий собі люфт, невизначеність. Проти чудовиськ завжди виступала армія, яка боялася конкуренції. Навіщо чудовиська? Давайте більше ракет, танків і літаків! Саме армія й була у всіх випадках ініціатором закриття програм вивчення чудовиськ. Але останнім часом у Росії розробки відновилися.

Ми замовкли, слухали, як співає Даніела. Вона не зупинялась ані на мить, вела пісню за піснею, дещо зі свого репертуару, трохи народних.

— Може, вже підемо? — спитав Бухгалтер.

— Та ні, ще почекаємо.

— Здається, він уже спить.

— Краще не поспішати, — сказав я, і тут, наче на підтвердження моїх слів, чудовисько заревіло. — Спокійно, спокійно! — Я побачив, що Бухгалтер схопився за зброю. — Це воно від задоволення, кайфує. Ще почекаємо.

Я знову зазирнув в інтернет. Ага, от сповіщення про бій на мості через Сіверський Донець біля Чугуєва. Якісь плутані свідчення про кілька підбитих танків і знищених гармат. Деякі товариші почали розганяти паніку про рішучий наступ кремляді на Харків, але інформація не підтверджувалася. Часу в нас залишалося дедалі менше. Ще раз прочитав новини про продовження фестивалю борщу. Країна далі його варила і вживала. Добре. А ось іще новина про знищення цілого кремлядського зенітного комплексу на схід від Донецька. Людина борщу працювала.

— Залишайтеся тут, я сходжу подивлюся, — наказав хлопцям.

— Я з тобою! — прошепотів Мовчун.

— Цього разу ні. Ви не вмієте маскуватися від чудовиськ. Чекайте тут. Якщо можна буде наближатися, я прокую зозулею. Якщо ж почуєте мій крик, просто тікайте звідси. Все, гру буде закінчено. Чуєте? Жодних геройств! Це не пригодницьке кіно, де головні герої обов’язково виживуть. Це життя. Зрозуміли?

Хлопці кивнули.

— І не забудьте мій наплічник.

Я виліз із ями й почав пробиратися до галявини. Рухався дуже неквапливо, намагався загасити всі думки в голові. Злитися з природою, живою та неживою, нічим не відрізнятися. Шлях, який забрав би кілька хвилин, я здолав за двадцять. Обережно визирнув на галявину. Даніела продовжувала співати, а Шпиль лежав голий. Величезний, із кремезним діжкоподібним тілом, короткими товстими ногами й потужними руками, що закінчувалися метровими кулаками. Він був сірого кольору. Його обличчя, наче вирубане сокирою, нагадувало первісного ідола. Величезна паща легко могла перекусити навпіл не те що людину, а й корову. Начебто спав, але я знав, що чудовиську не можна довіряти. Почекав, потім став наближатися. Не дивився на нього, щоб не нервувати, бо Шпиль мав украй загрозливий вигляд і будь-хто злякався б його, коли побачив би. Я намагався ні про що не думати і зливатися з пейзажем. Несподівано голова Шпиля впала з його руки. Від потужного удару затремтіла земля. Даніела зойкнула, а я завмер, наче скам’янів. Якби Шпиль прокинувся, єдиною моєю надією на порятунок було б завмирання, бо чудовиська здебільшого добре бачать рухи. Але Шпиль спав. Я ще почекав, Даніела побачила мене, але співати не припинила. Молодець. Я наблизився і скривився, бо голова впала потилицею до землі. А мені ж була потрібна саме потилиця. Ну, нічого. Я склав долоні й прокував зозулею. Мабуть, дівчина хотіла припинити співати, але мені так подобався її голос, що я не дав команди, аж доки хлопці не вибігли на галявину.

— Усе, Даніело, досить, — тихо сказав я. — Велика вам подяка від мене і від усієї України.

— Відв’яжіть мене, — попросила співачка. Судячи з її голосу, вона була не в захваті від свого подвигу.

— Поки що не можу. Ви мусите прикрити нас, якщо чудовисько таки прокинеться. Цього не мусить бути, але якщо станеться, одразу співайте. Тоді в нас буде шанс утекти.

— Я не буду тут стовбичити! Відв’яжіть мене! — аж зашипіла Даніела.

— Поки що не можу. — Я відвернувся. — Хлопці, треба випиляти парочку колод, якими ми спробуємо перевернути Шпиля долілиць. Мені потрібна його потилиця.

— Зрозуміло, — кивнув Бухгалтер. — А її точно не можна відв’язати? — Він кивнув у бік Даніели.

— Точно. Давайте швидше, у нас дуже мало часу.

Хлопці побігли до лісу. У Бухгалтера виявилася з собою туристична ланцюгова пилка, якою вони швиденько спиляли два підходящі деревця і обрізали зайві гілки. Я тим часом вирив ямки під Шпилем. Колоди вставили у ті ямки, підставили невеличкі брили каміння, спробували перевернути велетня. Але він був занадто важкий. За моїми давніми підрахунками, маса Шпиля становила близько восьми тонн.

— Лайно! — вилаявся я.

— Ви хто такі? — почувся крик.

З лісу до нас вийшов десяток чоловіків у чорній формі і з гумовими кийками. Дивилися на нас вороже.

— Хто такі? — спитав головний. Налаштовані були агресивно, швидко наближалися, можна було не сумніватися, що битимуть.

Я вихопив пістолет і прицілився.

— Руки вгору! — наказав хлопцям.

— Та ти хто такий… — крикнув було начальник, але тут до мого пістолета доєдналися автомати Бухгалтера й Мовчуна.

Охоронці дружно підняли руки вгору.

— Ми той, ми — охорона корпорації «S. S. А.», яка орендує ці ліси. Не стріляйте! — попросив командир охоронців, у голосі якого агресія повністю змінилася на смиренність.

— Покладіть кийки на землю! — наказав я. Охоронці перезиралися, чекали наказу. Я прицілився з пістолета і вистрелив би, чесне слово, вистрелив би. Та обійшлося без цього. Кийки посипалися на землю. — Тепер ідіть сюди!

— Господи, це він! — злякалися охоронці, бо роздивилися за нами тіло Шпиля. — Ні, ні, не підемо!

— Того, хто спробує втекти, буде вбито! — попередив я, бо бачив, що хлопці можуть накивати п’ятами.

— Якщо Він почує стрілянину, то вб’є вас! — прошепотів командир.

— Ідіть сюди! — Я помахав пістолетом. — Швидше!

Охоронці ще вагалися, коли Бухгалтер звалив одного прикладом свого автомата. Це подіяло. Охоронці підійшли до колод. Напружилися і змогли-таки перевернути Шпиля набік. Вони дуже боялися чудовиська, тремтіли, пітніли, наче в лихоманці. Я наказав підперти Шпиля колодами з двох боків, сам став біля потилиці.

— Заберіть у них рації й телефони. Нехай ляжуть поруч і чекають — може, знадобиться їхня допомога, — наказав я. Бухгалтер і Мовчун усе зробили. А я став зубилом бити по потилиці велетня. Він був зроблений з украй міцного матеріалу, я міг відколупати окремі піщинки, але був наполегливий.

Усі спочатку нервували, але коли помітили, що Шпиль не зважає на мої копирсання у його потилиці, трохи заспокоїлися. Я вибивав у голові Шпиля невеличкий квадратний паз. Він мав бути сім сантиметрів завглибшки. Працював обережно. Мовчун із Бухгалтером сиділи зі зброєю напоготові, Даніела зі стовпа дивилася на мене не надто приязно.

— Бухгалтере, зайди в інтернет, подивися, що там. Мене цікавить бій під Чугуєвом, — попросив я.

— Два підбиті танки, один якось упав аж на середину річки, два пошкоджені БМП і чотири вантажівки. Учасники бою плутаються у свідченнях, в штабі АТО запевняють, що це був напад однієї групи диверсантів і ніякого наступу на Харків немає.

— Про Охтирку щось пишуть?

— «На сьогодні в місті заплановано продовження фестивалю борщу», — читав Бухгалтер.

— І все?

— Та ось пишуть про пересування колон техніки, навіть із танками, які рушили з Охтирки кудись на південь. Пов’язують із можливим наступом сепарів на Харків. А от іще пишуть про бій біля Богодухова. На мосту через річку Мерлу.

— Бій триває? — спитав я.

— Ні, вже закінчився. Начебто є втрати. У фейсбуці панікують, кричать, що Харків уже майже оточили і ось-ось здадуть сепарам. У штабі АТО це спростовують, — читав Бухгалтер.

— Гуде щось, — почув Мовчун. Підхопився й побіг до краю галявини. Легко видерся на високе дерево, почав дивитися у бінокль. — 3 півночі колона техніки. Танки, БМП, гармати.

— Вони спробують нас прикрити, — кивнув я.

— Від кого? — спитав Бухгалтер.

— Скоро побачиш. — Я знай собі цюкав молотком по зубильцю. Поспішав, кілька разів влучив по пальцях.

— Давай я, відпочинь, — запропонував Бухгалтер.

— Давай.

Він почав працювати, я сів відпочити.

— Мужики, а що ви з ним робите? — спитав пошепки командир і кивнув на Шпиля.

— Мобілізуємо на захист України, — сказав я. Знову дивився новини в інтернеті.

— Та він же скажений, нікого не слухає. Узимку, як сказився, напав на елеватор, пошкодив багато обладнання.

— Заспокоїли дівкою?

— Ага, це єдине, що на нього діє. Ви, бачу, теж так зробили. — Командир кивнув на Даніелу.

— Ні, не так. Ми її заберемо.

— А він же як? Шпиль не любить, щоб його іграшки забирали.

— Шпиль тепер на службі буде, — сказав я.

— А що ж ви, оце дівок чудовиську віддавали? — спитав Бухгалтер, не припиняючи дзьобати голову.

— Віддавали. А що робити? Він же інакше тут такого б натворив, — кивнув командир. — Відпустіть нас, для чого ми вам?

— Лежи, може, знадобитесь. Ну, що там? — спитав у Мовчуна, який досі сидів на дереві й дивився у бінокль.

— Обкопується техніка. Три гаубиці, два танки, три БМП, взвод піхоти, — доповів Мовчун.

— Дивися за ними й навколо дивися, — наказав я. Підійшов до Бухгалтера. Той довбав потилицю Шпиля, заглибився вже сантиметрів на п’ять. Я присів біля наплічника, почав готувати клей, перевірив прилад.

— Це що таке? — пошепки спитав Бухгалтер.

— Контролер, за допомогою якого можна буде впливати на Шпиля.

— Ти будеш ним керувати?

— Ні, кажу ж, — буду впливати. Я не зможу йому наказати зробити сто кроків на південь, а потім сім раз підстрибнути, але просто піти на південь і стрибнути — зможу. Ну, десь так. Дай заміряю глибину. — Перевірив. — Усе, вистачить.

— Лайно! — аж скрикнув Мовчун. Я не став питати, що він там побачив, бо знав і без нього. Постріли. Гармати, танки, стрекотіння кулеметів. Запрацювали гранатомети. — Чорт!

— Якось швиденько він, — скривився я. Намацюлив контролер клеєм і вставив у голову. Увійшло дуже точно.

— Що там відбувається? — спитав Бухгалтер.

— Невеличкий апокаліпсис із масовим пошкодженням військової техніки.

Я почав прикручувати контролер шурупами. Ті важко входили в тверде тіло.

До нас підбіг Мовчун. Аж зблід.

— Він той, він танки хераче! — сказав, відсапуючись. — Руками. — Мовчун зніяковіло дивився на нас.

— Він такий, — кивнув я, анітрохи не здивований. Закріпив контролер. — Усе, знімайте пані Даніелу.

Сам пішов до охоронців корпорації й наказав їм перевернути Шпиля на спину.

— Нумо, швидше! — крикнув їм. Охоронці перелякано прислухалися до звуків запеклого бою, що точився внизу. Крики, вибухи, якісь незрозумілі глухі удари.

Довелося вистрелити під ноги командиру. Той стрибнув, а його підлеглі нарешті взялися за колоди й перевернули чудовисько горілиць.

— Усе, вільні. Паняйте звідси, — сказав я. Просити їх не треба було, вони побігли геть так хутко, що хоч до збірної запрошуй. А мені хтось дав копняка. Я здивовано озирнувся і побачив розлючену співачку.

— Даніело, за що? — Я аж трохи образився. — Я бороню Україну!

— За брехню! — Даніела була розлючена.

— Що ж вибачте, але все це було заради Ук… Лягай! — Я почув свист і вмить припав до землі. Якщо працюєш із чудовиськами, мусиш мати дуже швидку реакцію, інакше ти труп. Мовчун і Бухгалтер, люди військові, теж були навчені, що земля захистить, і вмить упали. А ось Даніела залишилася стояти. Тим часом на поляну щось гепнулося.

— Ні хера собі! — скрикнув Бухгалтер. Цим «чимось» була гаубиця Д-20 вагою понад п'ять тонн. І пролетіла вона метрів чотириста. Можна уявити, яку силу треба було мати, щоб кинути таку масу на таку відстань.

— Ой, — тихо прошепотіла Даніела. Від удару в гармати відлетіло колесо.

— Відступаємо! — наказав я, і ми побігли з галявини. Позаду щось заревіло. Забігли в кущі.

— Він прийшов по мене, — сказав я хлопцям. — Ви його не зупините. Вся надія лише на Шпиля. Бухгалтер із Даніелою — кущами йдіть до велетня. Даніело, почніть кричати. Різко — так, щоб Шпиль швидше прокинувся. Бухгалтере, прикривай її, але не потрапляй на очі. Мовчуне, спробуй прикрити мене. Я побіг до палацу барона. Вперед!

Я вже чув, як тремтіла земля під ногами. В нас не було жодної зайвої секунди. Можливо, в нас уже не було й шансів, бо «артем» добіг сюди надто швидко, — але я не збирався здаватися. Дерся вгору, перестрибував повалені дерева, ліз через кущі. Позаду почулася стрілянина. Це Мовчун. Потім постріл із гранатомета. Знову він. Вибух і ревіння. Мовчун влучив. Тріщали поламані дерева. Мабуть, «артем» вирвав із землі каменюку й кинув у Мовчуна. Ще постріли. Мовчун живий. Але «артем» більше не звертав на нього уваги. Чудовисько бігло за мною. Я відчував це, бо дедалі сильніше тремтіла земля.

У мене темніло в очах, серце калатало, я задихався. Давно вже скинув бронежилет та каску, які б усе одно не допомогли. Нарешті вибіг на верхівку пагорба. Широка, вибита Шпилем дорога метрів із шість, потім кущі й високий, метрів чотири, паркан із кам’яних брил. Я кинувся до нього. Заскочив у кущі й почав бігти вздовж стінки, шукати якийсь хід чи отвір. Я б мав упасти й не рухатися, в мене не було сил, але близька смерть надає сили краще за будь-який допінг. Помітив якусь нору й стрибнув у неї. Всередині було вкрай тісно, я ледь плазував, але бачив світло на протилежному кінці. Відчайдушно сіпався, звивався, наче недолуга змія, аж поки не виліз у дворі будинку фон Шпіла. Тільки-но голова з’явилася на поверхні, земля затрусилася й навсібіч зі свистом полетіли каменюки. «Артем» перестрибнув огорожу й приземлився на бруківку, вибивши немаленьку вирву. Чудовисько заревіло. Я підняв голову і заворожено подивився на нього. В ньому була своєрідна краса. Він наче був складений з окремих шматків, але ця окремість тільки додавала сили. Шматки грали, наче надпотужні м’язи. Він ударив кулаками, посипалися іскри й пролунав страшенний скрегіт. Я завмер. Чудовиська значно гірше розрізняли нерухомі об’єкти, така вже в них особливість зору. Навіть не заплющував очей — просто не дивився, намагався не думати, злитися з бруківкою, стати частиною двору.

Застрекотів автомат. Кулі дзенькали. «Артем» заревів, але й далі видивлявся мене. Не помітив — стрибнув через паркан. Паркан йому був по коліно. Я поліз із нори, головне було добігти до палацу фон Шпіла, а там уже можна було сховатися у його численних кімнатах. Виставив плечі, відчув, що зачепився. Кобура з пістолетом заважала! Смикнувся раз, удруге. За парканом почувся важкий подих чудовиська. Воно принюхувалося, шукало мій слід. Радісне ревіння! «Артем» знайшов нору! Я намагався рукою звільнити кобуру, але в норі було тісно. Удар, іще удар! «Артем» намагався засунути руку, щоб схопити мене й розчавити. Або схопити й віднести до своїх хазяїв. Я припинив смикатися, бо смикання було схоже на паніку. Паніка — найгірший стиль поведінки з чудовиськами. За кількадесят сантиметрів від убивчої руки кремлядської тварюки я мусив бути спокійний. Просто розстебнув ремінь і вислизнув із нори, залишивши там кобуру. Якби «артем» був трохи розумніший, він би просто вдарив по огорожі, щоб привалити мене кам’яними брилами. Але він посилено роздовбував нору, намагаючись мене схопити. А я побіг до будинку. Здається, почув позаду вереск Даніели. Господи, та таким можна було пробудити й мертвого. Прокидайся, Шпилю, прокидайся!

Я підбіг до ґанку, коли почув позаду ревіння. «Артем» зазирнув у нору й побачив, що мене там немає. Від потужного струсу я не встояв на ногах і впав. Ревіння чудовиська, яке бігло за мною по запаху, чулося за спиною. Я підхопився й кинувся до дверей. Якби вони були замкнені, я б загинув. Але двері були просто прикриті! Я відчинив їх, хотів зачинити, а потім побачив такий велетенський засув, що годі було й думати зрушити його з місця. Побіг усередину. Двері позаду заскрипіли. Перший поверх палацу мав надзвичайно високі стелі, під сім метрів, — щоб Шпиль міг вільно ходити. «Артему» цієї висоти теж вистачало. Я кинувся до сходів на другий поверх. Стрибав через три сходинки. Другий поверх мусив бути нижчий, там потворі доведеться лазити рачки, і в мене з’явиться шанс!

Я занадто рано почав думати про другий поверх: «артем», тупий-тупий, а хитрий, смикнув килимок, який укривав сходи, і я полетів шкереберть. У руки до чудовиська. Він схопив мене, і я подумав, що помирати в руках у кремлядського покидька прикро. Краще б уже мене з’їв Невидимець чи налякали до смерті чорні чаклуни! Але «артем» не вбив мене. Зареготав, стиснув, але так, щоб не розчавити. Отже, нас очікувала подорож до Москви чи радше до російського кордону. А може, йому накажуть повертатися на Донбас?

Він пішов до виходу. Ох, який же він був величезний і.потужний! Я дуже жалкував, що Кавалерідзе витрачав свій талант на цих кремлядських потвор. Були ще пам’ятники Шевченкові, але їх майже усі знищили. Ми вже вийшли, коли я почув ревіння. Десь далеко. «Артем» міг тихенько вийти й піти геть, але зупинився й заревів у відповідь. Звуки ближчали. Шпиль прокинувся й наближався! Я не став радіти, бо для мене це зовсім нічого не значило. У битві чудовиськ я міг легко загинути, — але деякі можливості все ж відкривалися.

«Артем» вийшов із двору палацу фон Шпіла. Стояв на пагорбі, ревів і бив себе в груди. Сюди ж видерся і Шпиль. Він теж ревів. Шпиля трохи хитало, він був іще під дією снодійного. Я побачив у нього в руках Даніелу. Вона перелякано мовчала. Потім помітила мене. Зробила страшне обличчя — аби могла, спалила б поглядом. Помітила, що я в таких же обставинах, як і вона. Я підморгнув їй, хотів крикнути, щоб трималася, що все буде добре, але чудовиська так закричали, що в мене аж вуха заклало. Шпиль був обурений вторгненням в його будинок. «Артем» дратувався, бо хтось смів на нього ревти.

Чудовиська стали одне напроти одного. «Артем» був вищий за Шпиля, але той був ширший у плечах, мав товстіші руки й ноги. Якщо скористатися антропологічними аналогіями, це була битва між кроманьйонцем та неандертальцем. В еволюційному масштабі мав виграти «артем», але в одному конкретному бою могло статися що завгодно. Шпиль тупнув ногою, і земля затремтіла. «Артем» зробив те саме. Відкинув мене — знав, що потім усе одно знайде, а для бою потрібна друга рука. Шпиль замислився, він не хотів розлучатися з улюбленою іграшкою. Облиш її! Інакше «артем» уб’є тебе, дурню!

«Артем» кинувся в атаку. Вони зіткнулися зі страшним ударом. Шпиль трохи поточився і почав відступати. «Артем» завдавав йому потужних ударів, а Шпиль відбивався одною рукою, другу, з Даніелою, тримав за спиною. Ще удар і ще, а потім «артем» несподівано вдарив ногою і збив Шпиля. Той покотився, але примудрився не розчавити дівчину. Здається, нарешті чудовисько второпало, що з однією рукою програє, й відпустило співачку. Не просто відпустило, а дмухнуло на неї. Потік повітря збив Даніелу з ніг, і вона покотилася геть. Шпиль відкотився в протилежний бік. Дуже вчасно, бо «артем» підстрибнув і кинувся вниз, щоб розчавити супротивника. Надзвичайно потужний, без сумніву, смертельний удар узяла на себе земля. «Артем» роздратовано заревів, а Шпиль підхопився й кинувся на нього. Обхопив, звалив із ніг, почав бити в голову. Потужні удари, скрегіт, іскри. Але «артем» перехопив кулаки Шпиля, вони зависли у страшенному напруженні, кожен хотів перетиснути супротивника, й кожному бракувало сил. «Артем» несподівано буцнув Шпиля головою. Колишній каторжник знав підступні прийоми вуличних бійок. Від удару Шпиль поточився, «артем» зміг скинути його, заліз зверху і сам почав бити. Від страшних ударів голова Шпиля мала перетворитися на порохню. Я хвилювався за контролер. Пролунав подвійний постріл із гранатометів. Гранати влучили просто в очі кремлядського чудовиська. «Артем» верещав і тер очі, з яких валив дим. Шпиль скористався кількома секундами перепочинку, коли суперник припинив бити, закрутив головою і скинув «артема». Той підхопився й кинувся в атаку. Хотів схопити Шпиля, бо ж тільки так міг вистояти проти нього, осліпнувши. Але Шпиль легко уникнув смертельних обіймів, пропустив «артема», потім розігнався, підстрибнув і вдарив товстезними ногами. Удар був такої сили, що супротивник аж покотився, злетів із верхівки пагорба і повалився схилом, ламаючи дерева. Шпиль кинувся за ним. Я знав, що доля бою вирішена. Побіг до Даніели, яка ледь стояла на ногах, геть ошелешена.

— Даніело, люба, залишайтеся тут і співайте йому! Бій триватиме максимум до вечора, а потім я зможу керувати потворою! Благаю, не сперечайтеся зі мною, бо іншого виходу немає — тільки смерть! Співайте! А потім хоч розстріляйте мене!

Я кинувся геть. Десь на схилах чулося ревіння і удари, але це вже не можна було назвати боєм. Це було побиття ворога. Ось на галявину прилетіла відірвана рука. Шпиль розірвав супротивника на шматки, заревів і переможно забив себе у груди.

Я забіг у ліс, побачив Бухгалтера й Мовчуна, що вже перезарядили свої гранатомети.

— Хлопці, за мною!

— А Даніела? — спитав Бухгалтер. З обличчя Мовчуна теж було видно, що йому не подобається ідея залишити дівчину.

— Даніела лишається до вечора! Швидше!

Я побіг у кущі. Хлопці теж. Таки довіряли мені. У полі біля підніжжя пагорбів побачили розчавлену голову. На пагорбі почувся спів. Даніела співала гімн переможцю.

— Їй треба протриматися до вечора, — прошепотів я. — Просто співати. Потім контролер приживеться, я зможу керувати Шпилем і примушу відпустити її. Але до вечора нічого не можу зробити.

— Ми б із Даніелою могли втекти! — сказав Бухгалтер.

— Від Шпиля? Та він би наздогнав нас і знищив. І нас, і Даніелу. Ти ж сам це розумієш!

Він кивнув.

— Просто не люблю залишати дівчат у біді, — пояснив.

— А ми й не залишаємо. Ми почекаємо, і все буде добре. Насолоджуйся співом.

Сиділи у кущах, слухали Даніелу, дивилися, як на полі військові збирають залишки потрощеної техніки.

— Що це за товариш був? — спитав Бухгалтер і вказав на розламану голову.

— «Артем». Його прототип — бандит часів більшовицької навали. Стояв пам'ятником у Донецькій області, на нашій території. Був у запасі. Кацапи збиралися використовувати леніних, їх же було багато. Але, дякувати Богові, майже всіх уже знищили. Довелося використовувати «артема». Він мусив убити вас і викрасти мене. Бачите, коли схопив, то не знищив, узяв у руку і збирався бігти до російського кордону. Тут недалеко. Шпиль дуже вчасно втрутився. Сили у них виявилося приблизно порівну, але ви дуже вчасно втрутилися з гранатометами. Ми перемогли. Тепер чекаймо, поки приживеться контролер і я зможу поставити Шпиля до лав захисників Вітчизни. Тоді в нас буде прикриття не тільки з повітря, а й на землі. Це досить непогано.

— Контролер точно приживеться? — спитав Бухгалтер.

— Дуже на це сподіваюся. Та ти не хвилюйся, Даніелі нічого не загрожує. Це мені треба боятися, бо коли ми її заберемо від Шпиля, вона, боюся, вирве мені очі. — Ми засміялися.

Я зібрав телефон, вставив нову сімку, набрав Тетяну Павлівну.

— Добрий день, це я.

— Не дуже добрий. У нас паніка в Харкові, півсотні загиблих і поранених, два десятки знищеної техніки! — нервово сказала наша кураторка.

— Але ми перемогли. Зараз надішлю вам фото. Крім того, ми отримали дуже потужного захисника.

— Треба знизити рівень втрат.

— Я стараюся.

— З парламенту починають цікавитися вами і вашою місією, пане Владюшо.

— Той, хто цікавиться, — кремлядський шпигун або працює на них. Скористайтеся унікальною можливістю почистити свої лави.

— Багато хто в коаліції невдоволений через таємність масштабної операції. Ми поки що прикриваємо вас, але прикривати вас дедалі складніше.

— Краще не говорити про це телефоном.

— Гаразд.

— Продовжуйте фестивалі борщів, вони мусять тривати щодня. Що про Білу вбивцю?

— Це складне запитання, бо…

— Мене цікавить ствердна відповідь. Це дуже важливо. Далі ми їдемо по Шаблю та Хрест, і нам потрібне максимальне сприяння.

Тетяна Павлівна не відповіла.

— Алло!

— Пане Владюшо, мені дуже не подобається ультимативність вашого тону.

— А мені те, що ми втрачаємо час. Те, що я досі живий, означає, що шанс із теоретичного перейшов у практичний, хоч і невеликий. Ми працюємо, щоб він хоч трохи збільшився. Зробіть те, що я прошу. До зв’язку.

Я розібрав телефон, дістав із наплічника пов'язку на очі й беруші.

— Хлопці, дуже бажано, щоб кілька наступних годин я поспав. Я можу дивно поводитися — не звертайте уваги й не намагайтеся мені перешкоджати. І стежте, щоб ніхто мене не турбував. Ви теж.

— А раптом щось станеться? Наприклад, черговий «артем»?

— У кремляді немає ще одного «артема», принаймні тут, поблизу. А з усім іншим упорається Шпиль. Усе, мені треба відновитися.

Я обрав місце без мурах, зручно влігся, вкрутив беруші, натягнув пов'язку на очі й замислився над тим, що робити далі.

(Більше про Шпиля можна дізнатися в романі «Одного разу на Дикому Сході», книжці оповідань «Івченко об'єднує Україну» та в енциклопедії українського жаху «Сто чудовиськ України»).

Розділ 6

Подорож до Головосіка

Я все продумав за дві з половиною години. Мене ніхто не турбував. Коли зняв пов'язку з очей, побачив, що Мовчун спить, а Бухгалтер чергує зі зброєю напоготові. Даніела вже не співала, військові забрали потрощену техніку і шматки голови «артема», але на пагорби підніматися не наважилися.

— Підходив полковник, питав про гармату, яку закинуло на пагорб. Я порадив її списати як знищену, — доповів Бухгалтер.

— Правильно. Даніела давно мовчить?

— Вже з годину. Зірвала голос. Він її не вб’є?

— Думаю, ні. Він узяв її в руку, щоб не втекла, а сам спить. Заморився після битви. Буди Мовчуна, спробуємо взяти під контроль.

Ми почали обережно дертися на пагорби. На тій ділянці схилу, де Шпиль бився з «артемом», усі дерева були геть поламані, деякі — вивернуті просто з корінням. Картина вражала навіть мене. Подекуди помічали шматки чудовиська. Коли вийшли на верхівку пагорба, побачили те, що я очікував: Шпиль спав на боці, а в правій руці тримав бліду Даніелу. Я узяв у Мовчуна бінокль, почав уважно роздивлятися контролер. Здається, цілий і на місці. Добре. Я дістав із наплічника регулятор і спробував зв’язатися з контролером. Спочатку сигналів зовсім не було, потім спіймав дуже слабкий. Довелося почекати, поки трохи підсилиться.

— А чому ти раніше не встановив контролер на Шпиля? — пошепки спитав Бухгалтер.

— І що б я з тим Шпилем робив?

— Та міг би качати гроші з корпорації, яка орендує тут землі.

— Я — вчений, а не жмикрут. Мене цікавлять дослідження, а не гроші.

— Але ти міг би направити Шпиля на допомогу нашим військам — у той же Іловайськ чи в Дебальцеве. І там, і там він би став у пригоді. Ти ж бачив, який він потужний!

— Я не хотів першим починати використання чудовиськ. Сподівався, що у кремляді вистачить розуму утриматися від цієї фігні. Розуму не вистачило — довелося відповідати.

— І ти тепер назавжди командир Шпиля?

— Та ні, за два-три тижні контролер буде знищено.

— Ким?

— Імунною системою чудовиська.

— У Шпиля є імунна система?

— Принаймні щось подібне. Інакше він би давно вже вкрився пліснявою і згнив. Але йому вже більше ста років, а він мав добрий вигляд — ти сам бачив. Контролер — чужий тілу Шпиля, тіло буде з ним боротися і врешті-решт знищить, розчинить, зробить велетня знову вільним.

— А що ти казав про Шаблю та Хрест? Що це таке?

— Надзвичайно потужні магічні артефакти.

— Що значить надзвичайно? Потужніші, ніж Шпиль?

— У багато разів.

— О! Добре! А де вони?

— Невідомо. Їх іще треба знайти.

— І де ми будемо їх шукати?

— Ми не будемо.

— Чому? — здивувався Бухгалтер.

— Бо скористатися Шаблею та Хрестом може лише Український герой.

— Хто?

— Український герой. Шабля й Хрест занадто важкі для звичайної людини, яка в кращому разі зможе їх лише підняти. Битися ними звичайна людина не зможе.

— І хто такий Український герой?

— Невідомо. Його теж треба шукати. Але проблема в тому, що невідомо, чи він узагалі є.

— Як — невідомо?

— А так. Його може просто не бути. Принаймні поки що. Або він може бути, але про це дуже важко здогадатися. З’ясувати, герой це чи ні, можна лише одним способом. Він має взяти Шаблю та Хрест. В ідеалі треба знайти артефакти, а потім прогнати через них усе населення України. Але на це піде дуже багато часу, якого в нас немає. Займемося чимось іншим. Так, що тут у нас? Сигнал від контролера вже нормальний! Що ж, спробуємо вплинути на Шпиля.

За допомогою регулятора я наказав Шпилю прокинутися. Він застогнав. Здається, битва з «артемом» не минулася легко.

— Прокидайся, прокидайся! — шепотів я.

Спершу він підняв голову. Потім підвівся сам. Даніелу тримав у руці. Бідна співачка знесилено матляла ногами. Принюхався. Здається, вловив чийсь запах. Не нюхай! Відключити ніс! Шпиль заревів. Він відчув нас. Стоп! Стоп! Знизити рівень агресії, не треба ненависті! Стоп! Шпиль кинувся уперед. Він накульгував, тому не міг робити звичайні стрибки по десятку метрів кожен. Стоп! Стоп! Стій! Стій! Сті-і-і-і-і-і-ій!

Таки зупинився за кілька метрів. Ударив себе в груди й закричав — у нас аж вуха позакладало. Стояв перед нами, величезний і страшний, гойдав бідолашною Даніелою. Спокій! Спокій! Тихо, тихо. Все добре, заспокойся, сядь. Спокій. Припинив ревіти, трохи повагався й таки сів. Увесь цей час я дивився в землю. Чудовиськам у жодному разі не можна дивитися в очі. Шпиль застогнав. Розтисни руку, розтисни руку, розтисни руку. Товстезні пальці розчепірилися, але Даніела не змогла підвестися — так знесиліла. Випала з долоні на землю й там лежала. Спати. Ти заморився, відпочинь. Спати. Лягай.

Шпиль іще трохи посидів, завалився на бік і невдовзі вже спав. Я вичекав кілька хвилин, потім показав хлопцям, щоб забирали Даніелу. Вони підхопили її, і ми побігли геть. Мовчали, дивилися під ноги, щоб нічого не тріснуло. Вже біля мікроавтобуса співачка застогнала. Розплющила очі.

— Тихо, все добре. Ми забрали вас від нього, — заспокоїв її я.

— Я тебе вб'ю! — безсило прошепотіла вона.

— Якщо встигнеш. Про це мріють занадто багато людей — і не тільки людей.

Ми сіли в мікроавтобус і поїхали геть. Лише коли виїхали на шосе. Бухгалтер нервово засміявся.

— Сука, це страшніше, ніж на війні. — Він витер піт. — Я бував під «градами», але коли Шпиль біг до нас, було ще гірше!

— Повна херня! — несподівано підтвердив Мовчун, який сидів за кермом.

— І ти віддав мене в руки цього чудовиська! — образилася Даніела й полізла битися. Бухгалтер зупинив її.

— Це справді заради України. Ви були нам потрібні.

— Я ледь не загинула!

— Шпиль береже свої іграшки — принаймні поки вони співають, — я спробував виправдатися, але тільки роздратував співачку. Вона кричала, намагалася мене вдарити, і я подумав, що жінка в гніві — нівроку собі чудовисько.

Лише за годину вона трохи заспокоїлася.

— Куди ми їдемо? — спитала Даніела.

— У Суми. Там посадимо вас у маршрутку на Київ.

— Що? Везіть мене додому! Поверніть, звідки взяли! — обурилася вона.

— Даніело, в нас немає часу. Чесно кажу. Немає. — Я розвів руками. — Нас чекають Шабля та Хрест.

Вона подивилася на мене, як на божевільного, спробувала вдарити ногою, але я відбив удар.

Ми довезли співачку до Сум, посадили в маршрутку. Дівчина образилася, і тільки вихованість не дозволила їй видерти мені очі чи обкласти лайкою. Ми швиденько пішли, бо Даніела була на межі. Потім я сказав пацанам розвантажити решту зброї з мікроавтобуса, а його залишити в центрі міста з ключем.

— Він уже мічений, притерся, може, хтось забере, — то нехай, — пояснив.

— Але як ми поїдемо? — спитав Бухгалтер.

— А ми вже майже на місці, — відповів я. — Ходімо.

— Зачекай, а зброя?

— Зброя нам не знадобиться. Точніше, знадобиться, але не ця.

Зброю ми добре сховали і я повів хлопців на околицю. У Сумах було напружено, ходили військові патрулі, на вулицях розмовляли про жорстокий бій під Охтиркою, де наші надавали по дупі кацапським десантникам, але ті наче зупинятися не збиралися і готували штурм міста. Дехто виїжджав, хтось готувався оборонятися. Ми стежили, щоб за нами ніхто не причепився. Стеження не було. Поблукали спальними районами, щоб напевне помітити хвіст. Я відчув, що в повітрі зависло питання, куди ми йдемо.

— Хлопці, а ви в комп’ютерні ігри граєте?

І Бухгалтер, і Мовчун здивовано подивилися на мене. Закрутили головами. — Погано. Ну, нічого, я навчу.

— Ти про що? — спитав Бухгалтер.

— Про те, що нам зараз доведеться увійти в гру, виконати завдання й повернутися.

Хлопці зупинилися.

— Чого ви? Ходімо!

— Яка ще гра? — спитав Бухгалтер.

— Звичайна, комп’ютерна, блуканка. Блукаєш, виконуєш завдання, таке. Думаю, вам сподобається. Ну, ходімо!

Але хлопці стояли наче вкопані й підозріло дивилися на мене.

— Владюшо, тобі треба відпочити, — нарешті сказав Бухгалтер. Я зареготав.

— Ви що, думаєте, я збожеволів? Ну ви й диваки! Коли я вас кликав на бій із чудовиськами, ви вірили, а тут звичайна комп’ютерна гра, а ви думаєте, що такого не може бути? Де логіка, хлопці?

Вони засумнівалися.

— Швидше вже роздупляйтеся, і ходімо!

— Але як ми потрапимо у гру? — спитав Бухгалтер.

— Зараз покажу.

Я пішов, хлопці за мною. Ми були вже за вокзалом, серед покинутих територій колишніх цехів і баз. Шикарні руїни, тиша. Трохи поплутали, видивляючись, чи немає хвоста, потім я поліз у підвал, засипаний будівельним та побутовим сміттям. У підвалі смерділо сечею та сирістю, але я ліз, а хлопці не відставали. Рачки здолали два приміщення, стало зовсім темно, я присвічував собі ліхтариком. Зупинився в невеликій кімнаті два на три метри. Цегляні стіни осипалися під дією вологи. Я почав розгрібати шматки цеглин. Хлопці допомагали. Дорилися до бетонної плити. — Ось те, що нам треба. Відпочиваємо.

Ми присіли. Хлопці мовчали, нічого не питали, а я вирішив сам дещо прояснити.

— Зараз відсунемо цю плиту, під нею хід. Заліземо в нього й підемо підземеллям. Ліхтариків не запалюйте, не розмовляйте, тримайтеся за руки, я вас вестиму. Там буде абсолютна темрява, але довіряйте мені. — Хлопці кивнули. — Потім увійдемо в гру. Нам треба буде роздобути зброю, яка діє у грі, а також побільше здоров’я, яке обчислюється кількістю життів. Слухайте мене, я вас проведу до цілі, яку нам треба буде знищити. Потім пробиватимемося до виходу. Пам’ятайте: все гра, але якщо вас уб'ють, то вб’ють по-справжньому. Буде непросто, але не страшніше, ніж із «гагаріним» чи «артемом». Питання є?

— Ні. Готові до виконання, — сказав Бухгалтер.

— Ну, тоді з Богом. — Я підвівся. Відпочив би більше, але часу катастрофічно бракувало. Спробували відсунути плиту, але вона виявилася вкрай важкою. — Треба краще розкопати.

Рили годину. Бухгалтер знайшов шматки арматури, за допомогою яких плиту вдалося підважити. Відкрився темний хід. Я поліз першим, потім Мовчун, останнім Бухгалтер. Спочатку сходи, потім вузькі, вологі й абсолютно темні коридори. Ми йшли ними, тримаючись за руки. В мене не було карти, я навіть очей не розплющував, усе одно ж абсолютна темрява. Йшов навмання. Не знаю, скільки тривало наше ходіння, коли ми почули постріли й крики. Напружилися. Поступово наближалися. Стало потроху виднішати. Темряву розсіювало тремтливе електричне освітлення. Ми вийшли в довгий коридор, по обидва боки якого було багато дверей.

— Почекайте мене тут, я в розвідку, — сказав хлопцям.

— Може, я? — схопив мене за руку Мовчун.

— Ти тут нічого не знаєш. Відійдіть від коридору й чекайте.

Тицьнувся в одні двері — зачинено, в другі — зачинено, лише треті відчинилися. Усередині стояв стіл зі стосом жовтуватих аркушів і пером із чорнильницею. Один із аркушів списаний красивими літерами. Я прочитав: протокол допиту, російською. У кімнаті нікого не було. Я вийшов.

— Стій, руки вгору! — сказав хтось російською за моєю спиною.

— Спокійно, свої. — Руки про всяк випадок підняв, повернувся, широко усміхався, наче давав зрозуміти, що це просто якась помилка. Побачив молодого хлопця у військовій формі й з гвинтівкою, яку він наставив на мене. Багнетом ледь не впирався у груди. Молодий, високий, із білявим волоссям і блакитними очима. Російський красень. — Я з губкому, за статистикою приїхав. — Я теж говорив російською, ще й вимову намагався тримати.

— Документи є?

— Та які документи, я швиденько туди-назад. Начальство статистику вимагає, де ваш статвідділ?

— Де відділ я не знаю, а от тебе арештую. Розвертайся, ходімо!

Звісно, можна було спробувати різко відвести гвинтівку потім ногою вдарити бійця, звалити з ніг і забрати зброю, але додаткового здоров’я в мене не було. Одна помилка — і все, полетіла душа в рай. Я досить тверезо оцінював свої здібності боротися голіруч із цим дебелим хлопцем, тому кивнув і зробив що наказували.

— І правильно, товаришу боєць! Увагу не можна втрачати! Бо вороги всюди! От у нас в губкомі сторож працював. Наче з робочого класу дідок, а виявилося, що брат у нього піп! Підмовив шкідництво проти нас робити, додавати в самовар отруту від тарганів. Через це у багатьох наших співробітників шлунки захворіли. Ось так!

Я на ходу обернувся до бійця, наче шукаючи підтримки мого обурення, а насправді — щоб перевірити, чи не відволікся він, чи не розслабився. Але боєць був напружений, гвинтівкою цілився в мене, багнетом майже у спину штрикав.

— Іди, іди! — Ми пройшли метрів двадцять. — Стій! — наказав він. — Постукай і відчиняй двері.

Я постукав і відчинив. Червоноармієць мене підштовхнув. Я опинився у досить великому кабінеті, де було дуже накурено. Троє людей у френчах, чоботах і галіфе оточили якогось скривавленого бідолаху, підвішеного до гака на стелі.

— Ось, привів якогось підозрілого. Вештається тут, а документів не має! — доповів солдат.

— Це помилка. Я з губкому, по статистику мене послали. Заблукав у вас, мені в канцелярію треба, — пояснив я.

— У канцелярію? — перепитав один із чоловіків у френчах. Я помітив його збиті в кров кулаки.

— Так точно! Звіт забрати. — Я запопадливо усміхнувся і миттю отримав в обличчя. Упав на підлогу, наче скосило мене.

— Вільний, боєць. Молодець, що уважний. Пильність — понад усе.

— Так точно! — радісно відповів боєць і пішов.

— Це помилка! Помилка, товаришу! — захрипів я. У роті повно крові та вибитих зубів. Бив цей гад професійно.

— ВЧК не помиляється! — строго суворо сказав товариш і вдарив мене чоботом. Я відлетів до стінки й засичав. Чоловік схопив мене за волосся і примусив підвестися. Підійшли два товариші. — Ну що, щур контрівський, зізнаватися будеш?

— Я з губкому! Прізвище моє Самохвалов, у статвідділі працюю. Мені звіт сказали забрати! — забубонів я. Вже знав, що буде далі. Мене гамселили ногами. Не знаю, мабуть, могли 6 і вбити, але застогнав той, підвішений.

— О, тварюка петлюрівська ожила! — зраділи товариші, причепили мене наручниками до батареї й відійшли. Стали навколо жертви. Бідолаха захрипів, що зізнається у всьому і всіх видасть. — Оце ви такі хохли і є. Немає у вас хребта. Трохи притисни — і все, зламав. Тьху!

Вони почали його бити. Невдовзі бідолаха смикнувся і помер.

— Усе, готовченко, як хохли кажуть. — Вони засміялися. Повернулися до мене.

— Щось до вітру хочеться, — сказав один.

— Так ось на нього і пудьор! — Товариші зареготали.

— Та ну, в кабінеті смердітиме.

— У нас кабінетів багато!

— Я теж до вітру хочу.

— І я.

Вони стали навколо мене й почали розстібати штани. Я вдавав, що непритомний. — Зараз опритомніє під дощиком!

Вони зареготали, а я вдарив одного ногою. Той аж засичав. Товариші кинулися до мене. Я спробував поцілити ще хоча б одного, однак не зміг.

У двері зазирнув Бухгалтер. Дуже добре, що в нього була швидка реакція. Він одразу стрибнув, збив одного потужним ударом. Другий кинувся на нього, обидва покотилися по підлозі. Я намагався підвестися, щоб допомогти, але мені темніло в очах. Той, кого я вдарив нижче пояса, теж хотів підвестися. Я підхопився і впав на нього, щоб хоч якось завадити. Не знаю, чим би все закінчилося, але в кабінет забіг Мовчун. Кілька ударів — і ось уже всі троє лежали на підлозі без зброї.

— Що це за херня? — спитав Бухгалтер, коли побачив моє скривавлене обличчя. А потім помітив підвішений до стелі труп. — Якого біса?

— Зачини двері. Зв’яжи руки! — захрипів я.

Один уже опритомнів, спробував погрожувати, але отримав рукояттю нагана по потилиці. Замовк. Руки зв’язали, запхали кляпи в рот.

— Що тут відбувається? — знову спитав Бухгалтер.

— Ми у грі. Вона називається «ВЧК». Запущена років шість тому, поступово набула великої популярності. Обираєш собі персонажа — червоноармійця або співробітника ВЧК, який провадить боротьбу з контрреволюцією за допомогою допитів. Обираєш собі жертву — князя, купця чи офіцера. Допитуєш, дізнаєшся про його зв’язки, арештовують нових людей, ти їх допитуєш, їздиш на арешти, ловиш по містах і лісах, а потім розстрілюєш за законами військового часу. Грасимулятор, багатьом подобається.

— Я думав, що тут тільки стріляють, бої якісь.

— Таких ігор, щоб тільки стріляти, багато. А ось таких, де катувати можна, — мало. І більшості гравців бій та стрілянина до одного місця, їм цікаво допитувати: забивати на смерть, ламати кінцівки, заганяти голки під нігті, гасити недопалки. Я побув у них у руках кілька хвилин, ледь не вбили, звірі! А йому не пощастило. — Я кивнув у бік трупа.

— Хто це?

— Не знаю. Судячи з усього, міщанин, якого арештували за підозрою в тому, що він петлюрівець.

— Нелюди.

Я взяв із підлоги кобуру одного з товаришів. На кобурі був вузький, але міцний ремінець.

— Знімайте з них штани, — наказав бійцям.

— Для чого?

— Щоб не обісралися.

Підійшов до того, хто бив мене першим, зняв із нього чоботи й галіфе. — Тримайте їх. — сказав я. Перевернув долілиць, уперся коліном у спину, накинув ремінець на шию й почав душити. Чоловік засмикався, але я тримав його міцно. Останні судоми — і все, готовий. Я почекав для певності, примружився. Побачив «+1» у правому кутку ока. Готовий. — Ну що, своїх самі? — спитав у хлопців. Бухгалтер презирливо зморщився.

— Я жодного полоненого не вбив.

— Молодець, чистенький. Ну, тоді давай я.

Присів біля другого. Той був притомний, намагався пручатися, але зі зв’язаними руками пручатися важко. Придушив другого, потім і третього.

— Це обов’язково було робити? — спитав Бухгалтер.

— Аякже! — кивнув я, примружився. Було вже «+3». — Вбирайтеся в їх одяг, беріть зброю. Треба більше роздобути.

— Я не буду мародерське одягати, — сказав Бухгалтер.

— Будеш. Ти ж у джинсах і куртці, тебе одразу вирахують. Вдягайтеся.

Сам став знімати одяг із підвішеного. Він був весь у крові. Те що треба.

— Зробимо так. Я арештований, а ви мене з допиту ведете, — пояснив, бо хлопці спостерігали нажахано. — Швидше, смердить!

Хлопці передяглися і повели. В коридорі нам траплялися червоноармійці, чекісти й арештовані. Наче представники різних рас. Чекісти й червоноармійці — всі високі, плечисті, з правильними рисами облич, біляві й блакитноокі. Арештовані — миршаві, кривоногі, з поганими зубами й щурячими поглядами, наче вороги народу зі старих, іще сталінських фільмів. Ті, кого ще не допитували, — вкрай перелякані. Ті, кого вже, ледь ішли. Частіше їх просто тягли, наче оклунки. Деякі були вже мертві. Ми пройшли повз двері з табличкою «Пункт утилізації», куди приносили мертвих. Нам узагалі-то було сюди, але я планував ще розжитися зброєю. Трьох наганів замало. Нарешті побачив напис «Арсенал».

— Нам сюди. Проси побільше, говори російською! — прошепотів я Бухгалтерові. Той постукав у двері й одразу ж увійшов, не чекаючи дозволу. Молодець, розумів, що діяти треба швидко. Ми опинилися в довгій кімнаті з полицями, на яких лежали ящики зброї та боєприпасів. Перед полицями стояв стіл із друкарською машинкою й сейф. За столом сидів тлустий чорнявий чоловік із вусиками та в пенсне. Він подивився на нас.

— Прибули поповнити боєзапас, — сказав Бухгалтер і діловито став роздивлятися полиці.

— З якого відділу? — спитав чоловік.

— З третього.

— Добре, — кивнув чоловік. — А це хто?

— Та контра, оце трохи допитали, у всьому зізнався, зараз поїдемо поплічників арештовувати.

— Що ж ти, проти комунізму? — з презирством спитав чоловік. Я замугикав щось незрозуміле. Бухгалтер пішов до полиць, узяв там мішок, повантажив гранати та набої.

— Шаблями, — сказав я і заплакав. — Нас денікінці рубали! Шаблями!

Бухгалтер усе зрозумів правильно — хоч і помітно здивувався, але шаблі взяв.

— Те, що ти денікінцям ворог, зовсім не означає, що ти радянській владі товариш, — пояснив чоловік. Я закивав — мовляв, цілком згодний. — А з ворогами ми мусимо вчиняти жорстоко. Бо республіка в небезпеці. Ми оточені зовнішніми ворогами, тому внутрішнім не маємо лишити жодного шансу. Над цим і працюємо. — Чоловік закивав головою. Я подивився на його кулаки. Вони були збиті до крові. Я зрозумів, яким чином він працював. Він підвівся і підійшов до мене. — Дозвольте, трохи допитаю? — спитав у Бухгалтера.

— Ні, він наш, — відповів той. — Як хочеш, я тобі свіжого приведу.

— Та добре б було, свіжого давно вже немає. Якихось задохликів допитую. У мене фрі-версія гри, дармова, а щоб свіжих допитувати, треба гроші платити, і немалі. А грошей немає. — Чоловік зітхнув. — Можна, хоч раз вдарю? В обличчя. Будь ласка.

— Ну, в обличчя — так в обличчя, — несподівано дозволив Бухгалтер. Я аж захлинувся від обурення. Чоловік замахнувся і миттю отримав від Мовчуна. Як і було обіцяно, в обличчя. Скрикнув і гепнувся на підлогу. Я полегшено видихнув, бо встиг трохи злякатися.

Вихопив ремінець із кишені, накинув на горлянку і став душити. Чоловік смикався досить довго, але я дочекався, поки в примруженому оці не побачив «+4». Готовий. Бухгалтер дивився на мене з осудом.

— Друже, якщо ти думаєш, що я душогуб, якому тільки дай придушити когось, ти помиляєшся. Просто тут такі правила, у цій грі. Або ми ЇХ, або вони нас.

У двері постукали. Я показав хлопцям, щоб сховалися разом з тілом.

— Увійдіть! — сказав російською. В кабінет зазирнув червоноармієць.

— Я крик почув… — почав було він пояснювати. І я його впізнав, і він мене. Той самий боєць, який мене арештував. Розгубився білявий красунчик, хотів скинути гвинтівку з плеча, але Мовчун із-за дверей ударив руків’ям нагана по потилиці. Боєць завалився, я його підхопив, щоб не гучно гепнувся. Поклав на підлогу, а далі свою роботу зробив ремінець. «+5».

— Слухай, зупинись! — попросив Бухгалтер.

— Не зупинюся. І вас скоро розкоматозить! — пообіцяв я. — Так, набирайте зброю, якомога більше. Гранати й динаміт окремо, он іще «льюїси», добрі англійські кулемети. Беріть і їх.

Ми набрали зброї, перенесли її в сусідній кабінет, а саму зброярню замкнули на ключ. Сподівалися, що деякий час тривоги не буде. Я наказав хлопцям узяти по кілограму динаміту, по кілька гранат і по жмені набоїв, а на боки почепити шаблі. Частину зброї повантажили в оклунок, який я поніс на плечі. Накульгував, удавав, що мені дуже важко, стогнав, щоб мати якомога жалюгідніший вигляд. Якщо врахувати стан мого обличчя, то й робити нічого не треба було. Обличчя нестерпно пекло, схоже на свіжу відбивну. Підозр ми не викликали, йшли собі до пункту утилізації. Залишалося метрів п’ятдесят. Ми вже звикли до страшних криків із-за дверей, до слідів крові на підлозі й до мертвих тіл закатованих, яких на ношах виносили солдати. З дверей попереду вискочила дівчина в розідраній сукні — середнього зросту, з коротким чорнявим волоссям і виразним обличчям, з розбитими до крові губами. Спочатку кинулася в наш бік, а коли побачила нас, відсахнулася й побігла назад.

— Стояти, курво! — 3 тих самих дверей вискочив чекіст — звісно ж, білявий та блакитноокий, з відкритим і добрим селянським обличчям, яке, щоправда, зараз гнівно кривилося. Чекіст поспіхом натягував із колін штани. — Лови її! — Він побіг за дівчиною. Бухгалтер смикнувся бігти на допомогу, але я схопив його за руку.

— Не лізь! Тобі що, більше від усіх треба?

— Не люблю, коли дівчат ображають! — прошепотів він.

— Це лише гра, заспокойся!

Дівчина забігла за ріг, чекіст теж, потім почувся регіт, дівчина страшно крикнула.

— Ага, втекти думала! Ну я зараз тобі влаштую! — волав чекіст. — Підстилка петлюрівська! Сучка хохляцька! Думала втекти від покарання! Е ні! Відповіси! Зі всією суворістю революційного часу відповіси!

Я б кудись повернув, але коридор був один, нікуди не дінешся. Ми йшли вперед. Назустріч чекіст тягнув скривавлену дівчину. Якби він просто тягнув її, був би шанс, що ми пройшли б повз. Нам не треба було чіплятися. Але той дурень прямо перед нами зупинився й почав бити полонянку. Вона кричала — вже не пручалася, просто закривала голову руками.

— Ну що, контра укропська! Будеш тікати? А? Будеш? — Чоловік ударив дівчину ще і ще, Бухгалтер несподівано схопив його за голову і звернув шию так швидко та вправно, що той, навіть не зойкнувши, обм’як. У коридорі почулися кроки, хтось наближався, треба було сховати тіло. Я кинувся до найближчих дверей, відчинив їх і побачив кількох чекістів, які допитували скривавленого чоловіка.

— Чого тобі? — спитали мене невдоволено.

— Вибачте, помилився дверима, — сказав я і вмить зрозумів, що зі скривавленою пикою виглядаю вкрай непереконливо.

— Ану стій! — крикнули мені. Я зупинився. — Ти хто такий? Чому я тебе не знаю?

Коли працюєш із чудовиськами, дуже важливо вчасно відчути момент, коли запланована тактика перестає спрацьовувати, й перейти до іншої. От зараз я зрозумів, що відбрехатися не зможу, вихопив з-під скривавленого піджака наган і почав розстрілювати чекістів. Двох поклав одразу, третій кинувся в глибину кімнати й помер там, а ось четвертий сховався за столом і звідти почав стріляти. Я зачинив двері, став перезаряджати револьвер.

— Що тут відбу… — Хрип. Це по коридору йшов боєць, побачив нас, хотів спитати, а отримав від Мовчуна багнетом.

— Тікаймо, — прошепотів я. І ми побігли. Цей клятий коридор ніяк не закінчувався. Двері по обидва боки наче запрошували сховатися, але я розумів, що там глухий кут. Назустріч ішли два чекісти. Схопилися за револьвери. — Білі біля воріт! Потрібна допомога! — крикнув я їм. Чекісти розгубилися. Я виглядав, як жертва, побитий, скривавлений. Поки вони думали, я застрелив їх. Примружив око. «4-Ю». Мусило бути «+11», здається, комусь із чотирьох вдалося вижити. Пильніше треба працювати.

Я побіг далі, озирнувся й побачив, що Бухгалтер тягне на плечі скривавлену дівчину.

— Ти що, з дуба впав! Залиш її! — засичав я на нього. — Залиш!

— Ні! Куди далі? — Я з обличчя зрозумів, що не залишить. Упертий гад. У нас не було часу на суперечки.

Пункт утилізації був поруч, але ми не могли лізти в нього відкрито, і я пробіг повз. Іще, може, сотню метрів. З дверей двічі виглядали чекісти, і я валив їх. «+12». Із-за вигину коридора на мене вискочило двоє чекістів, один із маузером, інший з револьвером. Ми вистрелили одночасно й так само одночасно впали. Тільки потім я підхопився, а чекісти — ні.

— Як це? — ошелешено спитав мене Бухгалтер. Я ж мусив померти від двох влучань у груди, але не помер.

— Убиваєш ти — забираєш життя собі! Не вбиваєш — убивають тебе! Такі правила! За мною! — пояснив я, підібрав зброю і побіг.

Ми побігли далі. Я помітив двері, удвічі ширші, ніж зазвичай. Заскочив у велику їдальню. За столами, вишикуваними в лінії, сиділи червоноармійці з чекістами і їли якусь бовтанку з металевих мисок. Біляві, блакитноокі, широкоплечі, зі стриженими головами. Гвинтівки бійців були складені у пірамідки під стінами. Мить мовчання. Бійці дивилися на нас.

— Яка краса! — скрикнув я і почав стріляти з двох рук. Хлопці зрозуміли мій план — не допустити бійців до зброї. Теж відкрили вогонь і вбивали всіх, хто намагався добігти до гвинтівок. Набої в моїх револьверах скінчилися, я достріляв набої з маузера, а потім вихопив у Бухгалтера шаблю й почав сікти нею. За вбивство шаблею в грі давали «+1,5», а якщо перегризти горло зубами, взагалі «+3», але на останнє не було часу. Коли рубав, почув дівочий крик: «Лягай!». І майже одразу заторохтів кулемет. Це був «максим». Я його й не побачив за дверима. А дівчина, яку врятував Бухгалтер, помітила, викотила його, прилягла поруч і почала стріляти. Де тільки й навчилася? Влучно стріляла, щось кричала, здається, прокльони у бік більшовиків. Мабуть, мала до них претензії. Залишки товаришів утекли на кухню. — Не переслідуйте, за мною! — наказав я.

Ми побігли.

— Примружтеся, в правому нижньому кутку побачите, скільки у вас життів! У мене двадцять вісім! — крикнув я.

— У мене двадцять одне! — крикнув Бухгалтер.

— Двадцять шість! — доповів Мовчун.

— Сорок шість! — крикнула дівчина. Вона залишила кулемет і бігла з нами черговим коридором.

Попереду ми побачили солдатів, що вишикувалися лавою й закрили коридор, виставивши багнети. Дали залп. Ми попадали, стали відстрілюватися. Життя почало танути.

— Відступаймо! — наказав я. Ми забігли за ріг.

— Ти хто? — спитав я нашу випадкову супутницю.

— Я — Лідія Сахно. Арештована ВЧК як контрреволюційний елемент. Мій брат воює у Петлюри, а дядько був чиновником в УНР. А ви хто?

Вона була гарна, розпалена битвою та гонитвою.

— Ми — українські патріоти. Готуємо замах на Троцького та Леніна, щоб врятувати Україну. Допоможеш?

— Допоможу! — кивнула Лідія. — Більшовики розстріляли мого хрещеного і двоюрідного брата! Ненавиджу!

— Тоді так: ми забіжимо у двері, а ти стріляй і відступай. Відволікай їх на себе. Якщо врятуємося ми, то вб’ємо більшовицьких вождів. Зробиш?

— Зроблю! Тільки вбийте їх, убийте!

Ми заскочили у якісь двері, Бухгалтера довелося силоміць затягати.

— Не можна дівчину підставляти! — сичав він.

— У нас зараз одна дівчина — Україна! Ось кого треба рятувати й ні про що більше не думати! — нагадав я.

— Ви хто? — Ми й не помітили, що за столом на шинелі спав якийсь із товаришів.

— Свої! — усміхнувся і наставив револьвер на нього. — Рипнешся, падло, — пристрелю.

Він кивнув.

— Сідай за стіл. Хлопці, ховайтеся в шафі. — Сам я присів за столом, впер дуло револьвера під ребро товаришу. — Що говорити — знаєш?

— 3-з-знаю.

— Тоді слухаю, — прошепотів я.

— Нічого не бачив, у мене все спокійно.

— Молодець.

— Ви т-т-т-тільки той, не вбивайте.

— Дурниць не наробиш — будеш жити, — пообіцяв я.

У коридорі почулися постріли, потім гупання чобіт. Солдати пробігли. У кімнату хтось зазирнув. Я ховався за столом, тому не бачив хто.

— Чужих не бачили, товаришу? — спитали російською.

— Ні, ніхто не заходив. А що там діється? — поцікавився господар кабінету.

— Та контра хохляцька пробралася. Бешкетує. — Двері грюкнули. Товариш видихнув.

— Будь ласка, не вбивайте, у мене діти, двоє, — попросив він.

— Ти мене за дурня маєш? — обурився я. — Це гра! Вилетиш, заплатиш за новий вхід, і грай далі!

— Це дорого! — поскаржився товариш, а я чикнув його шаблею по горлянці. Ще «+1,5».

— Не можна так, — знову скривився Бухгалтер, витираючи краплі крові, яка пирснула з шиї.

— А як іще, коли супроти мене саме зло? Як? Чистеньким хочеш бути?

— Хочу! Я на війні був і нікого не підставив, як ми ту дівчину!

— Воював — молодець, я тебе дуже поважаю за це. Але то так було, іграшки…

— Які іграшки! — образився Бухгалтер. — Війна!

— Війна! — кивнув я. — Тільки тоді що від тебе залежало? Твоє життя і життя твого загону. Ну, може, ще кількох сусідніх, яким ти фланги прикривав. А зараз від нас доля всієї України залежить. І тут уже я на що хочеш піду аби виграти. Це я не виправдовуюся, а пояснюю тобі. Зрозумів? Ну і це ж гра. Розумієш? Це все не насправді. Для них. Для нас, якщо вб’ють, — насправді, а для них — ні. Куплять нове право на вхід і далі гратимуть.

— Лідія не загине? — спитав Бухгалтер.

— Загине і з’явиться знову. Та тут цих Лідій у кожному другому кабінеті!

— Що ти маєш на увазі?

— Це раніше у «ВЧК» боролися з контрою, допитували білих офіцерів, чиновників, купців, заламували руки всіляким там графиням і баронесам. Але потім же почалося таке, що всі ми росіяни — і червоні, і білі, і Ленін, і Романов — одна імперія. Гра почала позбуватися популярності, бо ламати пальці попу чи корнету якось було вже не кошерно. Спробували, було, перейти на жидів — мовляв, вони у всьому винні, — але це якось дивно виглядало: ВЧК виловлює євреїв за контрреволюційну діяльність. А тут почався Майдан, і розробники гри закинули таку тему: можна боротися з петлюрівщиною та махновщиною, з різними там хохляцькими отаманами. До того дійшло, що і з бандерівцями борються, хоч і зовсім інший час. Одна справа допитувати якогось мужичка-петлюрівця, а інша — чарівну красуню з українською вимовою. От їх усі й допитують, кажу ж, у кожному другому кабінеті така Лідія, а може, ще й краща. Якщо ти придивився, чоловіки-хохли тут миршаві. Дрібні всі, перелякані, гнилозубі. А чекісти й червоноармійці — всі богатирі, у всіх волосся хвилею, очі блакитні, писані красені та й годі. Жінки ж наші всі красуні й усі зі шляхти. Ручки білі, шкіра ніжна, губи тремтливі. Мужика покатують товариші, а потім до шляхетної пані беруться. І там уже і так, і сяк. Тому й популярна ця гра, що будь-якому прищавому вилупку дозволяє відчути себе володарем Всесвіту. Відпочивають люди, роздмухують свою ненависть, уявляють, як хохлів нищать, а хохлушок ґвалтують.

— Херня якась! — Бухгалтер закрутив головою.

— Що далі? — спитав Мовчун. Він теоретизувань не любив, був зосереджений на справі.

— Далі мусимо дістатися утилізаційного пункту. Тільки нас шукають, треба замаскуватися. Давай так, Мовчуне, приведи сюди санітарів. Скажи, що товариша петлюрівці поранили, треба допомогти.

Мовчун вийшов. Невдовзі повернувся з двома бійцями, що тягли ноші. Мовчун скрутив голову одному, Бухгалтер — другому.

— Ось так, набираємо очки! — сказав я і забрав зі столу пачку цигарок. Може, знадобляться. — Дивіться, де утилізаційний пункт. Якщо побачите, що трупи несуть, ідіть слідом.

Я влігся на ноші, туди ж хлопці склали вибухівку, прикрили шинеллю з головою, наче труп. Пішли коридором. Часто траплялися патрулі. Казали, що одну дівку з петлюрівців вдалося вбити, а її поплічники десь сховалися. Невдовзі знайшли пункт. Він був у невеличкій кімнаті, третину якої займав металевий приймальник. Тіла скидали туди. Я підхопився, і ми порубали товаришів, руки яких були зайняті ношами.

— Тепер так. Зброю й вибухівку сховати під одягом. Удавати, що ми мертві, ні на що не реагувати. Коли скажу «Пора!» — підхопитися й зістрибнути з конвеєра, приготувати вибухівку. Вперед! — сказав і почув кроки за дверима.

Стрибнув у приймальник першим, за мною хлопці, й покотилися ми металевими жолобами. Хвилину несло, потім випали в якомусь світлому приміщенні. Там підхопили нас якісь люди, що розмовляли російською. Уклали рівненько на транспортер, і понесло нас кудись. Дихання зачаїв, очі заплющив. Порахував до двадцяти, потім трохи примружився. Побачив, що піднімає нас потроху до великої пащі, прикрашеної серпом, молотом і зіркою. Це був «головосік». Він харчувався тілами жертв. Коли вже були зовсім поруч, сказав «Пора!». Хлопці підхопилися. Бухгалтер трохи незграбно — може, тому, що протез на нозі. Ледь не гепнувся в пащу, але я його витягнув. Зістрибнули з конвеєра. Склали вибухівку в один мішок, я підпалив запали одразу кількох шашок, почекав трохи, кинув.

— За мною! — скочив на конвеєр і побіг. Бігти важко, бо конвеєр уже в протилежний бік крутився й доводилося перестрибувати трупи. Як я й казав, багацько дівчат, усі як одна красуні, у вишиванках, і всі закатовані. Раз послизнувся на калюжі крові, ледь не беркицьнувся, але дивом устояв. Позаду пролунав вибух. Потужний такий, добрячий, вибухівки кілограми чотири, ще й гранати. Тривога зчинилася, конвеєр зупинився, персонал побіг до обладнання. Ми — нагору металевими жолобами. Вниз було їхати легко, а вгору дертися важко. Неквапливо лізли, зупинилися відпочити.

— Що ми висадили у повітря? — спитав Бухгалтер.

— «Головосіка».

— Це що таке?

— Кремлядське чудовисько, яке переробляло людей на енергію для режиму. Про нього ще Тичина писав.

— Це отой комуняцький поет?

— Ну то його потім за яйця прихопили, а на початку він ліричні речі писав, дуже красиві й тривожні, як і той час.

— І що про «головосіка»?

— То не березовий, бузковий

Солодкий сік

По всій землі, по всій землі

Пройшов Головосік, —

пошепки продекламував я. — Потім цей вірш заборонили й ніколи не перевидавали, щоб ніхто не знав про «головосіка».

— Але для чого він, цей «головосік», потрібен?

— Молодому кремлядському режиму потрібна була енергія, щоб заволодіти масами. Створили «головосіка», який енергію виробляв, але винятково з тіл закатованих. Саме щоб забезпечити чудовисько сировиною, розпочали терор — усі розстріли та знищення без суду і слідства. Потім «головосіка» на деякий час змінила пропаганда, яка гарантувала контроль меншими силами. Під час Великого Терору «головосік» знову працював на повну, щоб забезпечити індустріалізацію. А потім його зняли з використання. Він довго стояв без діла, тепер його почали відновлювати за допомогою цієї гри. Я б не хотів, щоб «головосік» знову почав працювати. Ми його знищили. Завдали удару, якого кремлядь не чекала, бо не здогадувалася, що я знав про «головосіка». Ніхто не здогадувався. — Я посміхнувся. — Полізли далі.

Ми дерлися з півгодини, ледь вилізли до пункту утилізації, вийшли з нього. Можна було одразу піти до виходу, але я здогадувався, що там можуть чекати. Завернули в кабінет, де приховали зброю. Узяли по «льюїсу» і багато дисків із набоями.

— Владюшо, може, тобі треба обробити рани на обличчі? — спитав Бухгалтер.

— Не зараз. Треба втекти звідси, — сказав я. — Стріляймо вдвох. Третій прикриває тил і перезаряджає. Вперед!

Пройшли зовсім трохи, коли нас перестрів патруль. Я скосив його довгою чергою. Ми побігли до виходу. Попереду були нові патрулі. Коли я вистріляв половину диска, до мене доєднався Бухгалтер, коли я вистріляв увесь, мене змінив Мовчун. Я поставив новий диск і змінив Бухгалтера. Так ми і просувалися. В очах миготіло від плюсів, хоча були й мінуси, бо по нас вели ураганний вогонь. Але ми поки що більше набирали здоров’я, ніж втрачали. Вистріляли по три диски, кулемети розігрілися й почали плюватися.

— Гранати! — наказав я, — і вперед полетіли гранати. Вони розчистили ще кілька десятків метрів шляху. Я прикладав розпечене дуло кулемета до розпанаханих тіл червоноармійців. Кров шипіла й випаровувалася, охолоджувала зброю, й від цього був страшний сморід. Ще гранати, ще кров, а потім знову постріли. Нам почали дошкуляти з тилу, але я наказав не відповідати. Не можна було встрявати в бій, можна тільки пробиватися до виходу й тікати. Здоров’я меншало, а ми продовжували вперто атакувати й косили взводами білявих красенів із рязанськими обличчями.

— Уперед! — закричав хтось попереду — мабуть, командир, який розумів, що ми ось-ось утечемо. І натовп червоних кинувся на нас, ошкірений багнетами. Ми вистріляли останні набої, кинули останні гранати, вбили дуже багато, але товаришів було ще більше, і ось вони бігли до нас. Ми з Мовчуном почали стріляти з револьверів. Хоч це нічого не вирішувало. Бухгалтер заскочив у якийсь кабінет. Я не думав, що він збирається тікати, я був у ньому впевнений, але що саме він хоче зробити, не дуже зрозумів. А він витяг у коридор важезний дубовий стіл, мабуть, конфіскований із якогось панського маєтку, й перекинув стільницею до товаришів. Я думав, що так він хоче захистити нас від куль, але нам більше треба було боятися багнетів, бо хвиля оскаженілих була вже поруч. Бухгалтер витягнув праву руку, склав пальці у вигляді пістолета і зробив дивний жест. Я спочатку подумав, що він трохи збожеволів, але пролунав якийсь удар — і стіл, важкий дубовий стіл із двома тумбами, несподівано полетів у бік червоних. Наче той поршень, він випхав їх метрів на п’ятдесят, багатьох розчавив, а ще більше збив з ніг. Я побачив вихід.

— За мною! — крикнув я і щосили побіг. Деякі товариші стріляли по нас, лежачи на підлозі, але наші запаси здоров’я дозволяли про це не турбуватися. Вибігли до виходу і побігли геть. Позаду чулися крики, попереду ставало темніше, і ось уже темрява стала повною. Я вів навмання, в мене було добре відчуття простору. Вивів до щілини, вилізли, швиденько поставили бетонну плиту на місце й засипали її битою цеглою. Упали на неї й важко дихали.

— Охеріти! — сказав Мовчун, і це багато що значило. Бухгалтер присвітив мені ліхтариком в обличчя.

— А ти залишився побитим? — здивувався він.

— Ну, звісно, я ж казав, що для нас усе насправді.

— Ми виконали завдання?

— Так. Але попереду ще дуже-дуже багато роботи. Три хвилини відпочинку, і підемо. Тільки скажи, що це за фокус із пальцем? — спитав я.

— Довго розповідати, — махнув рукою Бухгалтер.

— Фальшивий обранець? — здогадався я.

— Невже ти й про це знаєш? — здивувався він.

— Оце нам пощастило! — Я усміхнувся і подумав, що все на диво добре складається. Невже ми виграємо?

— А от якби не я, нас би що, вбили? — спитав Бухгалтер.

— Ну, ми б іще повоювали, але ймовірність була висока. Ця гра дуже жорстока, як ти встиг помітити.

— І тоді б усе, Україні хана?

— Ну, найімовірніше, так, хоча дещо ми вже встигли зробити. Ходімо, десь поїмо, я голодний, наче вовк.

Ми підвелися й пішли темним підвалом до виходу, коли я почув попереду якісь голоси.

— Стій! — прошепотів. Ми присіли. Попереду хтось розмовляв, світили ліхтарі. До нас хтось наближався. Я роздивився чорну уніформу. — Треба сховатися. — прошепотів.

Ми трохи повернулись, я посвітив ліхтарем, знайшов якусь щілину під стіною, показав хлопцям, щоб ховалися там. Сам заліз останнім, поклав на себе з десяток цеглин, присипав вологим сміттям, а голову прикрив задньою панеллю зі старого телевізора. Люди в чорному наближалися. Говорили тихо, уважно світили ліхтарями. Коли зайшли до приміщення, де ми ховалися, я побачив, що вони з кийками й пістолетами. Щось говорили про несанкціоноване вторгнення до гри. Світили навколо, один із ліхтариків зупинився на коробці, що прикривала мою голову. Секунда, дві, три.

— Звідки тут панель телевізора? — спитав один із охоронців.

— Мабуть, розбирають, викручують конденсатори, які потім здають, — пояснив інший. Їх було близько десятка. Потупцювали далі. Ми почекали, поки вони пішли, тоді вже вилізли, брудні та змерзлі, бо в щілині було дуже сиро.

— Хто то був? — спитав Бухгалтер.

— Охорона корпорації «S. S. А.».

— Що за корпорація така?

— Дуже потужна й небезпечна. Нам краще з нею не зв’язуватися.

— А от із міліцією доведеться, бо схожі на бомжів, — скривився Бухгалтер. Так, ми мали вкрай кепський вигляд, годі було й думати піти до міста в такому стані. І це ще коли не враховувати мого розпухлого обличчя в синцях.

— Ходімо до річки. А дорогою зайдемо в секонд, — наказав я.

Повів хлопців залізничними коліями. У секонді купили сякого-такого одягу. Умилися на бережку, переодяглися, Бухгалтер засів обробляти мою мармизу.

— Владюшо, тобі треба до лікаря.

— Немає часу.

— Багато ран, можуть бути зламані кістки. І шрами залишаться, якщо не зашити.

— Шрами прикрашають чоловіка — допрацьовуй, і підемо.

Він промивав рани перекисом водню із санітарного пакета. Я зчепив зуби і сичав. Навіть не сіпався.

— А ти терплячий, Владюшо. Звиклий до болю.

— Я працював із чудовиськами. Це не біль, а так, комарики покусали.

За роки розвідок я отримав так багато травм, що справді звик до болю, навчився жити з ним. Важливе вміння, яке, впевнений, ще не раз мені знадобиться.

(Про Фальшивого обранця можна більше дізнатися у книжці «Ніч на восьме березня»).

Розділ 7

«Беркутня»

Навівши марафет, пішли в недорогий заклад неподалік. Замовив три обіди, зателефонував із нової сімки Тетяні Павлівні. Вона була знервована.

— Куди ви зникли? Треба, щоб ви були постійно на зв’язку!

— Там, де ми були, його не було.

— Що і де ви робили?

— Почитайте в новинах про гру «ВЧК», — порадив я.

— Мені ніколи читати! Ви знаєте про проблему на кордоні?

— Яку?

— Неподалік від траси Київ — Москва, причому вже на нашій території, почали збиратися невідомі. Прикордонники спробували їх відтіснити, але зазнали великих втрат. Зараз туди направили армійські частини. Є побоювання, що там готується чергове вторгнення в Україну.

— Там відкрито стоять війська, чи «вєжлівиє люді», чи сепари — хто?

— Судячи з того, що я знаю, схоже на якісь спецпідрозділи: при шоломах, зі щитами та гумовими кийками, але їх із невідомих причин не беруть кулі. І вони метри по три заввишки! — перелякано відповіла Тетяна Павлівна.

— Не беруть кулі? Три метри заввишки? Здається, я здогадуюся, що це.

— І що?

— Це «беркути».

— Беркути? В якому сенсі?

— У прямому. Я займуся цим. Нехай війська не лізуть в бій, хай навіть не наближаються. Якщо «беркути» почнуть наступ, війська мають відступати, уникнути зіткнень, бо будуть зайві втрати.

— Як — відступати? А якщо вони посунуть на Київ? — занервувала Тетяна Павлівна.

— Я цим займуся. А поки що нам потрібна ще готівка. У Сумах.

— Добре, я підготую. А що за випадок із викраденням співачки Даніели? Цей скандал зараз починають активно роздмухувати. Вона сама мовчить, але є відео з камери зовнішнього спостереження, де у викраденні бере участь людина, дуже схожа на вас.

— Потім поясню, зараз немає часу. Через півгодини зателефоную щодо грошей. — Я відключився. Зайшов до їдальні, де хлопці обідали. Ловив здивовані погляди відвідувачів. Моя розпухла пика у плямах йоду й товченого стрептоциду справді мала кепський вигляд. Сів за стіл, доїв борщ, узявся за друге.

— По радіо сказали, що гра «ВЧК» зависла. Сервер пошкоджено, коли вони зможуть відновити роботу — невідомо. — Бухгалтер усміхнувся.

— Це добре. Доїдайте, в нас намалювалося нове завдання. — Я швиденько з’їв картопляне пюре зі шматком печінки, запив компотом. Розплатився майже з останніх грошей. Зателефонував Тетяні Павлівні, вона сказала, куди зайти по гроші.

— Ваша діяльність спричиняє дедалі більше скандалів! — сказала вона вкрай невдоволено.

— Але ж ми рятуємо Україну.

— Нам стає важче вас прикривати. Потрібен якийсь позитивний результат, щоб відбиватися від критиків.

— Сподіваюся забезпечити його з «беркутнею», — пообіцяв, хоча зовсім не був упевнений.

Ми прийшли до чорного виходу з облдержадміністрації. Там чекала схвильована жіночка з пакетом готівки. Я взяв пакет, продивився пачки, розписався, і ми пішли. Трохи поплутали сліди дворами, потім таксівкою поїхали на автомобільний базар. Купили там «ЛуАЗ», іржавий, але на ходу. Заїхали по зброю, яку сховали перед походом до «головосіка», і поїхали з Сум. На виїзді нас зупинили даївці. Спробували обшукати, але коли побачили наші документи, відпустили. Я повернув на путівець, щоб збити з пантелику тих, хто спробує стежити за нами.

«ЛуАЗ» їхав неквапливо, в ньому дуже трясло, у салон залітала пилюка — але в ньому ми могли не боятися калюж і були впевнені, що проїдемо будь-де.

— Так, хлопці, ану кажіть, чи немає на вас якого важкого злочину чи гріха? — запитав я, дуже здивувавши товаришів. Потім уточнив: — Невідплаченого судом чи каяттям?

— А ти чому питаєш? — поцікавився Бухгалтер.

— Тому питаю, що зараз ми їдемо до одного дуже небезпечного чудовиська, до якого краще приходити з чистим сумлінням.

— Тобто? — спитав Бухгалтер, Мовчун теж уважно слухав.

— Його звати Мертвосуд. Колишній суддя, продажна тварюка, який після смерті чомусь повернувся з того світу, щоб і далі судити. Але тепер чесно, суворо і з виконанням вироку на місці.

— Це як?

— Він бродить по своєму Чорноліському району Оклунківщини. Здебільшого перестріває людей у придорожніх їдальнях і кафе, бо через район проходить важлива траса, машин їде багато. Але може заходити і до міст, селищ та сіл. Коли заходить, обирає собі товариство, підсідає. Сила чудовиська така значна, що ніхто не може суперечити йому, ніхто не тікає, всі сидять і дивляться на Мертвосуда, наче кролики на удава. А Мертвосуд починає по одному вислуховувати. Люди розповідають, у чому винні. Кожна людина краще за всіх знає, у чому вона винна. Що собі не говори, як не умовляй себе, а кожен знає, де напартачив.

— А чому б просто не помовчати? Або розповісти не те, в чому винен. Чи принаймні не все? — спитав Бухгалтер.

— Тому що перед поглядом Мертвосуда люди стають чесними. Жоден не може збрехати чи приховати щось зі своїх гріхів. Принаймні я не чув, щоб хтось зміг обдурити Мертвосуда. Його очі діють, як найкращий на світі детектор брехні, як сироватка правди, після якої людина розповідає все, в чому вважає себе винною.

— Багато людей коять страшні речі, але винними себе не вважають.

— Вони не вважають себе винними на словах, але їх сумління знає, винні вони чи ні. І під поглядом Мертвосуда люди говорять так, як вважає сумління. Зізнаються у всьому. Мертвосуд вислуховує їх. Якщо йому потрібні якісь додаткові свідчення, він може допитати інших, але здебільшого одразу виносить вирок і виконує його.

— А що за вироки?

— У Мертвосуда не дуже багатий арсенал. Або смерть, або життя. Якщо ти винен, Мертвосуд відкусить тобі голову. Якщо ж ні — залишить жити. Від нього нічого не приховаєш, годі й думати його обдурити. Тому якщо у когось із вас є щось важке на душі, краще вам не зустрічатися з Мертвосудом. Подумайте і вирішіть для себе. Не хочу втрачати хороших бійців.

Деякий час ми їхали мовчки. Потім зупинилися сходити до вітру. Стали на обніжку поля озимини, що почала вже зеленіти.

— А от я на війні вбивав. Це як? — спитав Бухгалтер. — Не одного і не двох. Це те, що сам, особисто. А ще були ж і вбиті за моїм наказом, я ж цілим загоном командував.

— Не в мене питай, а в свого сумління. Якщо вважаєш себе злочинцем, тоді краще на очі Мертвосуду тобі не потрапляти. А як ні, то ні.

— Я теж убивав, — кивнув Мовчун. — І на війні, й ось тільки-но.

— То можеш не рахувати, бо гра. А все інше — як твоє сумління каже. Якщо винен, то не лізь. Краще я сам піду, ніж ви пропадете.

— А ти невинний? — спитав Бухгалтер.

— А в мене іншого виходу немає. Я на цю боротьбу підписався, і мені потрібен Мертвосуд, без нього ніяк. Буду ризикувати. Є і в мене речі, за які соромно, але сподіваюся, що для смертного вироку їх буде замало. Ну що, поїхали?

Їхали ми до вечора, блукали другорядними дорогами, раз зламалися, але Мовчун усе полагодив — у нього виявилися золоті руки. Приїхали до Чорноліського району вже вночі. Я наказав зупинитися біля копи соломи, де можна було поспати. «ЛуАЗ» сховали в кущах неподалік, а самі вляглися.

— Спимо по черзі. Перші дві години я чатую, потім Бухгалтер, а потім уже Мовчун.

Хлопці зарилися в солому і швиденько засопіли. Я ж сидів із автоматом напоготові. Взагалі нас не мусили вирахувати, але я звик бути обережним і сидіти в засідках. Вивчання чудовиськ найкраще вчить бути терплячим. Сидіння в соломі — це ще вершина комфорту, бо доводилося сидіти і в болоті, і в снігу, і серед комарів.

Коли настав час, я розбудив Бухгалтера і заснув сам. Ніч минула спокійно, хоч Бухгалтер і чув, що в темному небі пролетів безпілотних. Нас шукали. Це було не дивно. Ми теж шукали Мертвосуда. Якихось методик його викликання я не знав, тому ми просто їздили районом, а я прислухався до себе. Я навчився відчувати чудовиськ на великій відстані. У мені був такий собі радар, за допомогою якого я їх знаходив. Але кілька годин я не відчував Мертвосуда.

— Може, він вийшов за межі району? — спитав Бухгалтер.

— Ніколи про таке не чув, — закрутив я головою. — Він діє тільки в межах того району, чий суд свого часу очолював, а ось людей судить незалежно від прописки. Якось перестрів товариство кацапів, серед яких був колишній воїн-афганець, а зараз поважний бізнесмен, що їхав у відпустку до Німеччини власною машиною. Так той товариш перед очима Мертвосуда розповів, як розстріляв із танка саманну хатинку, де ховалася афганська родина. Там потім знайшли близько десяти трупів і один автомат. Якийсь бойовик таки забіг у хату. Солдата виправдали, і він усе життя переконував себе, що не винен, але Мертвосуду розповів, що автомат підкинув на згарище вже опісля, а хату розстріляв через ненависть до місцевих, спричинену кількома загиблими товаришами. Ось так.

— І що Мертвосуд?

— Відкусив голову.

— І що, росіяни не протестували?

— А що ти зробиш із чудовиськом?

— Мертвосуда не можна вбити?

— Я не знаю, як це зробити. Думаю, цього ніхто не знає. Його неодноразово намагалися вбивати. Розстрілювали з мисливських карабінів. Запрошували снайпера з Москви, той чотири рази поцілив Мертвосуду в голову, але чудовисько цього наче й не помітило. Потім підкладали протитанкові міни під стежки. Дві спрацювали, але Мертвосуд не тільки вижив, а й уцілів. Щоправда, штанини обгоріли.

— Звідки він узагалі такий узявся?

— Він був тутешнім суддею. Очолював райсуд. Як завжди, найбільший корупціонер, штампував вироки за гроші, злочинців відпускав, а невинних відправляв за ґрати. Мав купу бізнесів, більшу частину яких забрав у колишніх власників, був одним із найбагатших людей у районі, та й в області не останнім. Потім загинув на якійсь гулянці з шампанським, дівками та кокаїном.

— Оце в цій тьмутаракані бавляться кокаїном? — здивувався Бухгалтер.

— Кокаїну начхати на географію, його хвилюють тільки гроші. Тут гроші були. Суддя, п’яний та обнюханий, забавлявся з дівками, коли дістав серцевий напад. Дівки злякалися і втекли замість того, щоб викликати швидку. Суддя сконав. Його поховали з величезними почестями на центральній алеї головного цвинтаря Чорнолісся у труні за десять тисяч доларів, яку привезли аж з Італії. На поминках було три сотні людей, на могилі нагорнули гору квітів чотири метри заввишки — справжній курган. Такого розкішного похорону в Чорноліссі ще не було і, мабуть, не скоро буде. Після смерті судді сильні світу цього почали ділити його бізнес, відтіснивши дружину та дітей. За кілька тижнів усе роздерибанили, залишивши родині невеличкий шматок, щоб не голодувала. Може, покійного образило саме це, може, щось інше, але якось із цвинтаря прибіг переляканий сторож і сказав, що могилу судді обікрали. Під уже смердючою і гнилою горою квітів хтось викопав хід і забрав тіло. Спочатку всі вирішили, що невідомі злочинці спокусилися на коштовності в труні: каблучку з діамантом, золотий хрест із товстим ланцюгом, запонки на сорочці, годинник відомої швейцарської марки. Місцеві копачі могил звернули увагу на дивний спосіб викопування ходу. Схоже, копали знизу, а не згори. Коли відкопали труну, виявилося, що кришку виламали зсередини, а не ззовні. Тіла не було. Ну, нехай би крадії спокусилися прикрасами, але для чого їм було забирати тіло? Потім з’ясувалося, що коштовності до труни не потрапили, дружина покійного зняла їх іще до того, як його закопали. Основною версію стала помста. Мовляв, один із тих, хто отримав вирок від судді, вирішив помститися, викрав його тіло і знищив його. Це була правдоподібна версія, бо покійний прославився багатьма зухвалими вироками, за які могли би мститися.

На тому все заспокоїлося, аж поки в районі не почали клекотати чутки, що колишнього суддю бачили живим. Ну, як живим — на живого він був не схожий, але міг ходити, чавив важким поглядом і далі судив. Спочатку ніхто не хотів вірити, але потім свідків побільшало, і в районі зчинилася справжня паніка. Ті люди, які брали участь у дерибані статків покійного, злякалися, що колишній власник буде мститися. У районах еліта любить полювати, тут майже у всіх були карабіни та рушниці, мужики зібралися й вирішили повернути суддю до природного стану, тобто вбити й поховати, щоб уже не виліз. Кілька тижнів полювали, потім перестріли його біля одного з придорожніх ресторанів. Розстріляли кулями зі срібними наконечниками, які, на думку нападників, точно мусили вбити чудовисько. Виявилося, що й такі кулі його не беруть. Мертвосуд не звернув уваги на стрілянину, підійшов до чоловіків і по черзі подивився їм в очі. Мужики опустили зброю і стали по одному сповідатися перед Мертвосудом. Злочинів виявилося в кожного багато. Хтось займався рейдерством, хтось пиляв бюджетні кошти, хтось п’яним збив людину, хтось ґвалтував неповнолітніх — там такі букети були, що борони Боже. Мертвосуд усіх вислухав і всім відгриз голови. Після цього охочих на нього полювати не було. Ходить по району, зустрічає людей, вислуховує від них усю правду, а потім судить.

— А підкупити його можна? — спитав Мовчун.

— Та в тім-то й річ, що ні. Живим він прославився як один із найпродажніших. Тавра ніде ставити. Тепер не бере грошей. Та ніхто й не насмілюється пропонувати. Він якось так впливає на людей. Розповідають усю правду, не намагаються втекти, збрехати чи підкупити. Який би патентований негідник не потрапив до Мертвосуда, а все одно розповість чудовиську правду про свої злочини і слухняно прийме покарання. Ось так.

— А що взагалі сталося? Ну от як це? Чому він не згнив у своїй труні, як інші небіжчики? — спитав Бухгалтер. — Чому виліз із могили, чому став судити?

— Точно цього я не знаю, можу лише припустити. Думаю, в Мертвосуді матеріалізувалося палке прагнення чесного правосуддя. Усі знають, що наші судді продажні й виносять рішення за гроші, але всі розуміють, що це ганьба. Можливо, люди мріяли про чесного суддю, який би судив по правді, — і ось такий суддя з’явився. Щоправда, судить він лише на території одного району. Тому в цей район не потикаються ані президент, ані прем’єр — навіть губернатор Оклунківщини, і той сюди не поїде, як і армія інших чиновників. Вони розуміють: коли потраплять до Мертвосуда, не буде їм милості й порятунку, не допоможуть ані посада, ані зв’язки, ані гроші.

Деякий час їхали мовчки. Хлопці були приголомшені — мабуть, кожен оцінював свої провини. Я ж дослухався до чудовиськового радару, намагався відчути Мертвосуда.

— Так, ану візьми ліворуч! — наказав я, коли щось відчув.

— Ліворуч дороги немає, — засумнівався Мовчун.

— Їдь! — наказав я.

Ми з’їхали з дороги в поле, почали стрибати по купинах, мучилися метрів двісті, а потім виїхали на путівець. Я вже точно відчував, що Мертвосуд десь неподалік.

— Ну, хлопці, подумали? Якщо сумніваєтеся, залишайтеся тут, бо потім буде пізно.

— Я їду з тобою, — сказав Бухгалтер.

— А я залишуся, — прошепотів Мовчун і зупинив «ЛуАЗ». Вийшов, Бухгалтер сів за кермо.

— Зійди з дороги і чекай, — наказав я.

— Автомат візьму. Не звик без зброї.

Ми залишили його з автоматом, а самі поїхали путівцем. Невдовзі виїхали до невеликого ставка у ярку, оточеному лісом. На березі стояв ресторан із лазнею. На стоянці вишикувалися з десяток машин.

— Він тут, — сказав я. — Це точно.

— Я відчуваю, — хрипко сказав Бухгалтер. Він зблід. Люди важко сприймають близькість чудовиськ. — Може, взяти зброю?

— Вона не допоможе. Ти не зможеш нею скористатися, — закрутив я головою. Ми вийшли. Пролунав страшний крик. Бухгалтер подивився на мене. Видно було, що йому важко триматися.

— Вирок виконано, — пояснив я. Ми зайшли до зали ресторану. Там було тихо. Кілька товариств завмерли за столами, забувши про їжу й питво. А ось Мертвосуд про їжу не забув. Він сидів за одним зі столів, суворо дивився на людей і доїдав м’ясну нарізку з великої тарелі. Поруч на підлозі лежали два тіла без голів. Голови валялися неподалік, у калюжі крові, яка потроху починала чорніти.

Мертвосуд неквапливо, з апетитом жував. Я бачив його фотографії до смерті — це був дебелий чоловік із грубими рисами обличчя. Зараз він збільшився, особливо голова й потужні щелепи. Не дивно, що він легко міг відкусити голову своїй жертві. Одягнений колишній суддя був у строгий піджак зі слідами землі — чи то свіжої, чи то ще з його могили. Штани були підгорілі внаслідок вибухів мін. У ніздрях білів кокаїн, а з нагрудної кишені піджака стирчали мережані жіночі трусики — на згадку про обставини смерті.

— Тепер ти, — вказав Мертвосуд на одного з трьох чоловіків за столом. Від його голосу ставало страшно й холонула спина. Чоловік, на якого вказав Мертвосуд, затремтів і підвівся з-за столу.

— Перепрошую, шановний Мертвосуде, чи можу я просити вас про коротку перерву в засіданні? — втрутився я. Всі здивовано озирнулись, налякані моєю сміливістю.

— Ти хто? — спитало чудовисько.

— Я — Владюша Бар-Кончалаба, професор тератології. У мене до вас є дуже важлива справа. Чи не можете ви подарувати мені кілька хвилин наодинці?

Чи було мені страшно? Мені було страшенно страшно. Так страшно, що я ледь не впав непритомний. Але я ж вивчав чудовиськ і мусив навчитися контролювати свій страх. Україну треба було рятувати, впасти я не міг.

Мертвосуд замислився.

— Сідай, — сказав він чоловіку згодом. Той не сів — упав на стілець. Мертвосуд подивився на мене. — Ти знаєш, що я говорю тільки з тими, кого немає за що карати?

— Так, шановний, — кивнув я і подивився в очі чудовиську.

— Говори, — сказав він, і я розповів геть про всі свої гріхи, яких, на жаль, виявилося дуже багато.

— Ти розумієш, що я мушу тебе стратити? — спитав Мертвосуд.

— Так, — кивнув я. — Але проситиму про відстрочку через справу, щодо якої я й прийшов до вас.

— Що за справа?

— Я можу говорити про неї лише наодинці.

— Вийдіть усі! — наказав Мертвосуд. І всі вийшли. Ми з чудовиськом залишилися у порожній залі. — Якщо справа виявиться неважливою, я покараю тебе.

— Я знаю. — Хотів кивнути, але м’язи не слухались. Я ледь розмовляв. — Справа важлива. Нам треба врятувати Україну.

Я розповів Мертвосуду про «беркутню», що збиралася на кордоні.

— Їх треба зупинити, і зробити це можете тільки ви. Ви проведете суд і покараєте їх за те, що вони робили на Майдані.

— Я не виходжу за межі району.

— Якщо треба, Верховна Рада ухвалить рішення про тимчасове розширення Чорноліського району на ту місцину, де зібралася «беркутня», — пообіцяв я.

— Отже, рятувати Україну?

— Так точно, ваша честь. Рятувати Україну — і без вас ніяк. Зробіть це, а потім уже карайте чи милуйте мене. Прошу допомогти. Інакше кремлядь прийде сюди і знищить тут усе і усіх.

Мертвосуд подумав.

— У тебе багато гріхів, і це погано. — Я кивнув. — Але ти справді готовий померти заради України. І це добре. Я допоможу тобі. Я зупиню тих свавільників у шоломах і з кийками.

Мертвосуд забрав із тарелі останні шматки нарізки. Я впав перед ним на коліна.

— Дякую, батьку.

— Я буду там увечері.

— Дійдете самі?

— Так, — кивнув Мертвосуд. — Можеш іти. Чекай мене там.

— Дякую, — я підвівся з підлоги й вийшов. Уже на сходах упав непритомний. Бухгалтер мене підхопив, дотягнув до машини, і ми поїхали. Підібрали Мовчуна, почали мене термосити, але я не отямлювався. Дві години був наче неживий, тільки ледь помітно дихав. Потім розплющив очі.

— Живий! — зрадів Бухгалтер. — Ну ти даєш! Що це з тобою сталося? Наче не мертвий, але і не живий був!

— Я виснажився через страх перед Мертвосудом. У таких випадках організм впадає у сплячку.

— О, я бачив по телевізору про медоїдів, це такі хижаки в Африці, що полюють на змій, навіть найбільш отруйних. Нападають і з’їдають. А якщо змія таки вкусить, спочатку вбивають, а потім впадають у сплячку, подібну до твоєї. Посплять, посплять, а потім прокидаються живі-здорові, їдять змію! — Бухгалтер поплескав мене по плечу. — Я так розумію, ти домовився з Мертвосудом?

— Так, він пішов до «беркутні».

— Ми за ним?

— Ні, нам треба буде зачепити ще одне чудовисько. Їдьмо пообідаймо, і в дорогу.

— Ще одне чудовисько? — скривився Бухгалтер. Мовчун теж.

— Ще одне.

— І хто цього разу?

— Ментожер. В органах із вас ніхто не служив? — спитав я. Хлопці закрутили головами. — Ну й добре, а то він навіть колишніх ментів чує, може вбити.

— Він такий самий страшний, як Мертвосуд? — спитав Бухгалтер.

— Ще страшніший. Мертвосуд хоч вислуховує, а потім виносить вирок, і може помилувати. А Ментожер лише вбиває. Тільки бачить, одразу вбиває.

— Він точно нам потрібен?

— Точно. У нас немає іншого виходу. Мертвосуд сам не впорається.

— Що ти знаєш про Ментожера?

— Та майже все. Це одне з найкраще досліджених чудовиськ. Він живе в прикордонних районах Сумської та Чернігівської областей. Більшу частину року проводить у підземному барлозі. У середині грудня прокидається й починає шукати собі жертв. Полює лише на працівників міліції, включно з ДАІ, Державною службою охорони та відділами боротьби з економічною та організованою злочинністю. Останнім часом став полювати і на прокурорів та співробітників СБУ.

— І що він із ними робить?

— Їсть. Ментожеру треба сім працівників правоохоронних органів, щоб насититися і впасти у сплячку до наступного грудня. Особливо він небезпечний 20 грудня, коли українські міліціонери святкують професійне свято. Тоді може вбити й більше, ніж потрібно для насичення. У стані афекту влаштовує справжню різанину, як вовки в кошарі.

— І чого ж його досі не вбили? — спитав Мовчун.

— А він і так мертвий, що йому зробиш?

— Теж мертвий?

— Ага. Прототипом для Ментожера слугував бізнесмен на прізвище Савченко. У нього було кілька фірм, крутився, потім наїхали менти. Савченко заплатив, а менти невдовзі знову наїхали. Сказали, що хочуть не просто грошей, а частину бізнесу. Савченко образився, бо це, на його думку, було уже беззаконня. Послав їх. Менти теж образилися, почали бити, Савченко відбивався, менти розлютилися. Ментівський начальник хотів налякати підприємця, вихопив пістолет, засунув бідоласі у рот. Далі одні кажуть, що Савченко смикнувся і мент випадково натиснув на гачок, інші твердять, що Савченко з дулом пістолета в роті зміг крикнути якусь образу, і мент вистрелив. Так чи інакше, але підприємця було вбито. Менти злякалися, вивезли тіло в ліс, спочатку закопали, а потім вирішили інсценізувати самогубство. Мовляв, Савченко набрався кредитів, віддавати не мав чим, ось і вистрелив сам собі в рота. Тіло відкопали, поклали поруч пістолет, швиденько поховали й думали, що все скінчилося. За кілька місяців, у грудні, стався перший напад. Свідки бачили, як невідомий розірвав на шматки і з’їв дільничного міліціонера. Потім двох слідчих, які розслідували цю справу. Далі взагалі увірвався 20 грудня в райвідділ і перебив там понад десяток ментів. Частину з них з’їв. У райвідділку стояло кілька камер відеоспостереження, які зафіксували нападника. У ньому впізнали покійного Савченка. Кинулися до цвинтаря і виявили, що ще за кілька днів після похорону могилу було розкопано. Сторож це приховав, просто поправив горбик — і все. Після різанини в райвідділку Савченко начебто щез. За рік, у грудні, знову виліз і знову вбивав. Так воно триває і досі. Савченком його називати припинили, він став Ментожером. До речі, його дуже люблять у народі, який потерпає від свавілля ментів та їх нездатності підтримувати законність. Люди люблять, а менти бояться, особливо у грудні.

— Але зараз же квітень, Владюшо, — нагадав Бухгалтер.

— Я знаю, доведеться будити. Це важко, але без нього ніяк. Кращої зброї проти «беркутні» годі й вигадати.

— Навіщо ми тоді смикнули Мертвосуда?

— А що як не вдасться підняти Ментожера? Я мушу бути готовий до всього, розробляю одразу кілька планів.

— Слухай, а Нацгвардію він їсть? — спитав Бухгалтер. — Я воював у добровольчому батальйоні, але ми були деякий час у складі Нацгвардії.

— Ні, Нацгвардію наче не їсть. Розповідають навіть, що якось спіймав мента, а той був у АТО, поранили десь під Краматорськом. Так Ментожер його не вбив, відпустив. Але це так кажуть, я не перевіряв. Може, просто вигадують із любові до чудовиська.

Ми пообідали в якомусь придорожньому ресторані й поїхали на північ Сумщини. Я зателефонував Тетяні Павлівні.

— Це я. Що там із «беркутнею»?

— Вони сунуть до Глухова. Розгромили десантну бригаду! — В її голосі вчувалася паніка.

— Я ж казав, щоб війська відступали!

— За «беркутами» йдуть кацапські солдати! Вони хочуть створити Поліську народну республіку!

— Завтра ми їх знищимо.

— Чому завтра? Вони сьогодні вже візьмуть Глухів! По них треба вдарити зараз!

— Завтра. Я б’ю тільки коли маю сили. Завтра. А зараз наші нехай не вступають у бій із «беркутнею». Нехай відступають. Якщо треба здати Глухів — нехай здають, усе одно можливостей протистояти чудовиськам у військ немає.

— Завтра — точно? — спитала Тетяна Павлівна.

— Точнісінько, — пообіцяв я. Здається, трохи зміг її заспокоїти.

— Про вас стало відомо, — сказала вона.

— Що? В сенсі?

— Спочатку публікації в інтернеті, тепер уже репортажі на телебаченні. Українська влада зв’язалася з ніким не визнаним фахівцем із чудовиськ, найімовірніше, просто шахраєм. Вас виключили з університету, ви сиділи в тюрмі, ну й багато чого ще. Російські канали біснуються.

— Вони завжди біснуються.

— Але і в Україні скандал. Пригадали і підбитий гвинтокрил, і стрілянину в Києві, і втрати серед цивільного населення під час Фестивалю борщу, і загибель військових там само. Тепер роздмухують викрадення співачки.

— Собака гавкає — караван іде.

— Собак занадто багато, і вони дуже впливові. Сьогодні ввечері питання про вас заслухають у парламенті. Вас туди викликають.

— Та пішли вони, нероби чортові. Я тут країну рятую, а вони хочуть мене розпитувати!

— Є думка, що ви обрали неправильну стратегію порятунку України.

— Нехай власник цієї думки засуне її собі в сраку!

— Владюшо, так не можна, бо…

— Завтра ви побачите, як можна, а як ні. — Я вимкнув телефон, викинув чергову сім-картку.

— Що там? — спитав Бухгалтер.

— Мене хочуть викликати до Верховної Ради, бо комусь там не подобається наша діяльність!

— Вітаю, це справжній успіх. — Бухгалтер усміхнувся.

— Та який успіх! Я сподівався, що зможу залишатися невідомим значно довше. А тепер мені перемивають кістки!

Заліз в інтернет. Там рясніло матеріалами про мене. Матеріалами брехливими, сповненими наклепів та ненависті. Мене виставляли божевільним, який повністю поринув у світ своїх хворобливих фантазій. Брехуном і шахраєм. Тварюки! Ненавиджу! Хтось питав: чому я, призваний до лав армії, вештаюся бозна-де? Чи не дезертир? А хтось говорив про те, що влада вже докозакувалася, бо змушена співпрацювати з такими сумнівними особами, як я. Вчені заявляли, що я шахрай, бо ніяких чудовиськ не існує. Міліція почала розслідувати справу про викрадення Даніели. Багато моїх фото, багато дези, спогади моїх фейкових однокласників, які виливали на мене помиї відрами! Лише поодинокі голоси на мій захист, майже непомітні в дружному хорі засудження та прокльонів.

Припинив читати про себе, шукав інші новини. Гра «ВЧК» так і не відновилася, бо проблеми з серверами виявилися серйознішими, ніж очікувалося. У мережі з’явилося відео повітряного бою Людини борщу з двома російськими винищувачами, що атакували чудовисько ракетами. Людина борщу знищила обидва літаки в короткому, але яскравому протистоянні. Згідно з офіційним коментарем російського Міноборони, літаки розбилися через технічні негаразди, і ніякого бою не було. У Росії повідомляли про велику кількість арештованих за суворо заборонене підпільне варіння борщів. Людей закладали сусіди, друзі, родичі, які масово сповіщали органи, що такий-то порушує заборону і варить борщ. Правозахисники звертали увагу, що звинувачення у варінні борщу стали часто використовувати як помсту. Платиш хабар, пишеш донос, твого ворога арештовують, а в холодильнику знаходять трохи борщу — достатньо для кількох років позбавлення волі з конфіскацією майна. Тисячі випадків по всій країні. Часто людей арештовували лише за купівлю продуктів, які могли бути використані для приготування борщу. Купив капусту і червоний буряк — збирався варити борщ. Частина торгових мереж почала відмовлятися від продажу червоних буряків, аби врятувати покупців від підозр. Твердили, що без буряка борщ зварити неможливо, отже, якщо не продавати буряків, ніхто борщу і не зварить, навіть якщо схоче. Тисячі тонн буряків по всій країні було вивезено і знищено. Російські громадяни добровільно здавали всі запаси червоних буряків, щоб не було спокуси варити борщ. А ось в Україні тривав загальнодержавний фестиваль борщу, під час якого страву готували в більшості населених пунктів. З повітря ми були надійно прикриті.

Я задрімав, хоча дрімати в «ЛуАЗі» — справа непроста і невдячна. Але я дуже заморився від спілкування з Мертвосудом і таки проспав кілька годин. Прокинувся від того, що машина полетіла шкереберть. Хтось стріляв. Я нічого не розумів. Боляче вдарився головою, мене витягнув Бухгалтер, а Мовчун стріляв із автомата. По нас теж стріляли, кулі свистіли зовсім поруч. Я хотів роздивитися, де я і що, але в очі щось заливалося. Витер, второпав, що кров. Потім роздивився, що наш «ЛуАЗ» лежить перевернутий на узбіччі, дном до дороги, а з-за дороги по нас стріляють із автоматів. Бухгалтер кинув гранату за дорогу. Вибух і крик звідти. Когось зачепило.

— Ти як? — Мовчун перезаряджав автомат.

— Та нічого. — Я побачив, що Бухгалтер кинув іще одну гранату. Знову вибух, але цього разу ніхто не кричав.

— Зараз кидаємо димові шашки, почекаємо трохи — і вперед, — сказав Бухгалтер. Мовчун кивнув, дав чергу. З дороги відповіли. Бухгалтер кинув кілька димових шашок. Повалив дим, слабкий вітерець потроху зносив його в бік дороги.

— Що сталося? — спитав я.

— Якісь падли з автоматами на «Ниві». Вистрелили з гранатомета. Добре, що Мовчун крутнув кермо й ми злетіли з дороги, а вони не чекали. А то б розстріляли впритул! «Нива» сховалася за насипом, і звідти стріляють! — Бухгалтер визирнув з-за «ЛуАЗа». — Мовчуне, я спробую перебігти до дороги. Ти залишайся тут, не підпускай їх.

— А я? — спитав я.

— Ти лежи, ти нам живий потрібен. — Бухгалтер присів, щоб бігти.

— Автомат іще є? — спитав я. Мовчун заліз у дірку в тенті «ЛуАЗа», взяв там автомат і дав мені. Бухгалтер побіг, низько пригинаючись до землі. Мовчун прицілився, щоб стріляти, як щось з’явиться з диму. Але нічого не з’являлося. Ми почули гуркотіння двигуна. «Нива» просто поїхала геть, сховавшись за насипом дороги.

— Злякалися. — Мовчун посміхнувся.

А от я не радів, бо мені здавалося, що радіти зарано. Подивився навколо. Помітив чорну крапку, що наближалася до нас. Досить швидко.

— Безпілотник, — сказав. — Тікаймо!

Підхопився й побіг до лісосмуги метрів за сто. Мовчун побіг услід. Він був у добрій фізичній формі, наздогнав швидко. Дав чергу в бік безпілотника.

— Біжімо! — крикнув я. Бухгалтер почав стріляти з дороги. Мабуть, хотів відволікти увагу на себе, але де там! Безпілотник не звертав на нього уваги.

Ми бігли щосили, ноги плуталися в озимині, до лісосмуги залишалося метрів двадцять, я різко зупинився і крикнув: «Лягай!». Мабуть, допоміг досвід спілкування з чудовиськами. Я впав, Мовчун теж, а попереду, якраз там, де б ми мусили забігати у лісосмугу, вибухнула ракета. Мене щось ударило по голові — досить сильно, але я не знепритомнів. Шолом урятував мені життя.

— Біжімо! — крикнув я, бо розумів, що безпілотник обов’язково повернеться. Підхопився, поточився й гепнувся в озимину. В очах потемніло. Мовчун підхопив мене й затягнув у лісосмугу. Там листя ще тільки починало розпускатися, добре сховатися було важко. Все ж краще, ніж просто у полі. Мовчун кинув мене в якусь яму, а сам побіг далі, дав кілька черг. Я став зариватися в листя. Прилетіла ще одна ракета, вибухнула метрів за двадцять. Потім безпілотник таки полетів геть. Я трохи почекав, відтак виліз.

— Мовчуне! Мовчуне! — Він не відповідав. Я подивився на дорогу. Побачив Бухгалтера, що лежав долілиць. — От лайно! — Побіг за Мовчуном. Знайшов його на землі, поруч із вирвою від ракети. — Мовчуне, Мовчуне! — Почав трясти його. Потім помітив, що дихає. Поплескав по щоках. Він розплющив очі. Здивовано глянув. — Живий?

Він кивнув. Я помітив на його бронежилет! кілька слідів від осколків. Пощастило, що не в шию чи обличчя. На дорозі загув двигун. Здається, «Нива» поверталася. Мабуть, аби добити нас і забрати моє тіло. Старанно працювали хлопці, хотіли мати докази. Тільки хер вам, а не тіло. Я схопив автомат Мовчуна — свій десь залишив. Поліз до краю лісосмуги. Знову стріляли. Я припав до землі, побачив, що Бухгалтер розстрілює «Ниву». Він удав, що мертвий, причаївся, а тепер ударив! Ну хитрун!

Я теж долучився. «Нива» вибухнула. Бухгалтер підвівся, помахав рукою і обережно пішов до вогняного авта.

— Треба тікати! — крикнув я.

— Зараз! — відповів Бухгалтер. Присів біля тіла, ще лежало неподалік. Копирсався в одязі. Заліз у нашу машину, виліз уже з повним наплічником, прибіг до нас. — «ЛуАЗ» увесь посічений кулями. На ньому не поїдеш. Ходімо пішки. Боєприпаси я взяв.

— Щось знайшов у вбитого? — спитав я.

— Український паспорт, новенький. Думаю, фальшивий. Татуювання: кажан, парашут і вогонь, я вже такі бачив.

— Де?

— На війні. Колись знищили розвідгрупу сепарську. Там у двох убитих кацапчиків такі були.

— Привіт від кремляді. — Я закивав. — Як вони нас знайшли?

— Нас вели, — пояснив Бухгалтер.

— Хто?

— Даївці. Зупиняли кілька разів, дивилися документи. Наче все в порядку, пропускали, але один обов’язково комусь телефонував. Невже вони хотіли вбити нас?

— Думаю, не вони, а росіяни.

— Вони здали нас росіянам?

— Або здали, або росіяни просто слухали їхні телефонні розмови. Ось так і вийшли на нас.

Ми пройшли кілька кілометрів, потім зустріли мужика на мотоблоці з причепом. Мужик був трохи нетверезий. Коли побачив нас зі зброєю, одразу спитав, чи не кацапи.

— А що? — Я не знав, які тут у населення настрої, і не поспішав із відповіддю.

— Якщо кацапи, я вас не повезу, — відповів він. Невисокий, із цапуватою рудою борідкою. — У мене зять із вами воює і племінник.

Дивився строго.

— Та свої ми, свої. Слава Україні! — сказав я, щоб заспокоїти.

— Героям слава! Сідайте! — зрадів. Ми повантажилися у причеп, який смердів гноєм. І сісти ні на що було, але все одно краще, ніж пішки. Мужик натиснув на газ, і ми поїхали. — А чули, стрілянина була?

— Чули. То кацапи намагалися нас дістати, але ми відбилися.

— Молодці. Хоч кількох завалили?

— Завалили, завалили, — заспокоїв Бухгалтер. Ми проїхали хвилин двадцять, і Мовчун підхопився.

— Безпілотних! — показав убік. Ага, летів.

— Рядно є? — спитав я мужика.

— Є.

— Лягайте! — крикнув пацанам, і ми вкрилися рядном. — А ти їдь, наче нас і немає, — сказав мужику.

Той їхав. Ось уже й безпілотних пролетів.

— Ах ти ж гад такий! — Чоловік, якого я бачив крізь дірку, показав безпілотнику кулака. Безпілотник несподівано зробив коло і став до нас повертатися. — Що ти літаєш тут, що ти літаєш? — крикнув мужик. Безпілотник іще раз пролетів і більше не повернувся. Ми полегшено зітхнули.

— Слухай, мужик, а у вас в районі погані менти є? — спитав я з-під рядна, бо вилазити не поспішав.

— А чого питаєш? — обережно поцікавився мужик.

— Мені найгірший потрібен. Лайно лайном, мерзотник щоб був, якого світ не бачив.

— А ви хоч самі не з ментів?

— Та хіба б оце за ментами кацапи ганялися? — вказав я на очевидне.

— Ну, є один, капітан Костур. Ох і тварюка! До нього в лапи як потрапиш, то або вперед ногами з відділка винесуть, або калікою в тюрму підеш! Кого не схопить, усі в нього зізнаються або вмирають. У мене кум у район поїхав у справі, повертався, випив трохи, його патруль біля самої автостанції загріб. Ну, гроші забрали й відпустили б, але Костур прискочив. У місті зарізали одного торгаша, потрібен був винуватець, щоб в область відзвітуватися. Костур кума мого схопив, до ранку бив, а потім кум усе підписав. Мовляв, він зарізав, а перед тим за тиждень школярку зґвалтував, перед тим украв чотири кози і забив на смерть ветерана війни. Все, що було не розкрите, все на нього повісив той гад. Отак і працює, вже багато років. — Мужик зітхнув. — У нього ж стріляли. Один пацан, якого він посадив ні за що. Просто схопив на танцях, відмудохав, примусив зізнатися у пограбуванні, посадив. Пацан із тюрми повернувся, купив десь одрізан і стріляв. Кажуть, що куля за сантиметр від печінки пройшла. Вижив, гад! І далі витворяє!

— Він у райвідділку працює? — спитав я.

— Ага, у райвідділку. Заступник начальника. Кажуть, що скоро в область заберуть, бо найкраща розкриваність серед усіх районів. І всім начхати, що він абикого за ґрати кидає, а злочинці на волі ходять. — Мужик зітхнув. — Для чого він вам?

— Та потрібен.

— Якщо вбивати збираєтеся, то не сумнівайтеся, є за що. Кум мій досі сидить.

Я про наші плани на мента розповідати не став. Мужик довіз нас до найближчого села, там знайшли чоловіка, в якого був старий «УАЗ». Залишили п’ять тисяч завдатку, і власник віддав нам ключі з техпаспортом. Запропонував обмити справу.

— Потім. Слухай, а ти не підкажеш, який у вас мент найгірший? — спитав я.

— А вам для чого?

— Нам такий, щоб повне лайно, маніяк, тварюка, мерзотник повний.

— Ну, тоді це Костур, капітан. Є ще Шевчук, дільничний із Жолобка, той дівок ґвалтує, гад такий. А Костур чого тільки не витворяє. Стільки вже людей скалічив, а скільки безневинних посадив! Ото як Врадіївка була, так наче притих трохи. А потім знову хвоста розправив. Каже, що будь-кого в баранячий ріг скрутить, якщо проти нього підуть. І бояться всі. Це він тебе? — мужик кивнув на моє обличчя.

— Ні, то інші гади. Дякую, — кивнув я.

Поїхали в район. Там знайшли райвідділок.

— Бухгалтере, сходи по Костура. Я б сам пішов, але з таким обличчям вони мене одразу прихоплять.

— І що з ним далі робити?

— Набреши, що справа є, вивеземо за місто, там підпоїмо.

— Добре. — Бухгалтер пішов. Невдовзі повернувся з мордатим, череватим ментом середнього зросту. — Це мої компаньйони. Теж хвилюються, хто ж дроти вкрав. З’їздимо, подивимося? І ми заплатимо, добре заплатимо, тільки знайдіть крадіїв.

Бухгалтер тримався добре, але мент щось запідозрив. Мабуть, побите моє обличчя йому не сподобалося.

— Ні, зараз зайнятий дуже. Завтра приїздіть, і подивимося, — закрутив головою капітан. Хотів іти.

— Сідай у машину, мурло, — сказав я і наставив на капітана автомат. — Сідай, бо на друшляк перетворю.

Говорив я тихо, але впевнено. Мент аж зблід.

— Сідай, сідай, чи хочеш померти геройською смертю? — спитав Бухгалтер і тицьнув дулом у спину менту.

— Ви що, охеріли? — хрипко спитав Костур. — Та ви знаєте, хто я?

— Ти мене тут будеш запитувати? — здивувався я. Він іще раз подивився мені в очі й побачив, що стріляти я готовий і вагатися не буду. — Сідай, падло!

— Сідаю, сідаю. — Сів, ми поїхали. — Пацани, ви грошей хочете? Я заплачу. Скільки?

— Ні, гроші нам не потрібні. Ми з Адміністрації Президента. Ось документи. — Показав йому. Він чомусь іще більше злякався.

— Це через ті скарги? Так вони брешуть! Я злочинців ловлю, а родичі скаржаться. Я ж у міністерстві всі питання закрив! До мене немає жодних претензій! — захвилювався Костур. Щось нервово пояснював, аж поки ми не виїхали за місто. Там я вмазав прикладом в обличчя. Костур знепритомнів. Уколов йому снодійне, якого трохи залишилося після Шпиля.

— Хай поспить, набридло слухати його варнякання, — пояснив.

Ми поїхали в ліс, де зазвичай залягав Ментожер. Доріг у лісі не було, але були досить широкі стежки, які натоптало чудовисько. Я зняв із Костура кітель, самого залишив спати в машині. Ми пішли до барлогу. Неподалік побачили кілька іржавих танків і БМП, дуже пошкоджених.

— А це ще що таке? — спитав Бухгалтер.

— Це Ментожера спробували вбити, залучали внутрішні війська й армію. Як бачиш, дарма.

Ми пішки дісталися барлогу, я поліз у нього.

— Стій, це не ризиковано? — захвилювався Бухгалтер.

— Чудовиськ боятися — Україну не врятувати, — сказав я. Заліз до нори, що вела у барліг. Через кілька метрів хід перегородила кам’яна брила. Повз неї ніяк пролізти. Повернувся до хлопців, наказав пацанам закласти трохи вибухівки прямо над барлогом. Вибухнуло, пробило дірку десь метр завширшки. Чудовисько заревіло, а я почав кітелем повітря ганяти.

— Менти! Менти!

Невдовзі почувся рик. Із дірки з’явилася голова Ментожера. Колись він був звичайною людиною, але коли перетворюєшся на чудовисько, тіло починає змінюватися, зазвичай стає потужнішим і кремезнішим, міцнішають кінцівки, збільшуються щелепи. У Ментожера були дуже потужні руки, якими він розривав ментів навпіл. Весь його одяг був укритий погонами небіжчиків.

— Відступаймо! — прошепотів я хлопцям і потягнув кітель по землі. Ми пішли до машини. Там швиденько відчинили задні двері, посадили капітана, щоб він визирав із машини, прив’язали його, щоб не випав.

— Он він! — прошепотів Бухгалтер.

На стежині, вже досить близько до виходу з лісу, з’явився Ментожер. «Менти! Менти!» — ревів він.

— Поїхали потроху, — сказав я Мовчуну.

Рушили. Трималися швидкості тридцять кілометрів на годину, Ментожер ішов за нами, бо відчував запах мента. Ми їхали спочатку путівцем, потім виїхали на дорогу в бік Глухова. Коли зустрічали даївців, попереджали.

— Мужики, Ментожер іде, валіть звідси.

Згадки про чудовисько вистачало, щоб даївці стрибали в машини і вмить зникали.

Я зателефонував Тетяні Павлівні.

— Це я.

— Де ви є? Глухів узято!

— Увечері Глухів буде наш.

— Там уже проголошено Поліську народну республіку!

— Маячня. Готуйте війська, які зачистять місто, коли ми знищимо «беркутню».

— А ви знаєте, що ваше чудовисько вбило заступника міністра і двох генералів?

— Як саме вбило?

— Відгризло голови!

— О, ну тоді це Мертвосуд. Якщо вбив, то було за що.

— Ви розумієте, що це скандал! Страшенний скандал!

— Я думаю, що звільнений Глухів і розтрощена «беркутня» його затьмарить.

— Пане Владюшо, ми ледь тримаємося, щоб прикривати вас! Ледь-ледь! І наші сили та вплив уже закінчуються!

— Як закінчуються? Хіба я не захищаю Україну, хіба не відбиваю кремлядські атаки? Я почав війну, виграти яку шансів майже не було! Вже котрий день я тримаю оборону, атакую, завдаю випереджувальних ударів! Що вам іще треба?

— Нам треба, щоб усе було тихо! Чуєте? Щоб не було чудовиськ, від яких самі скандали!

— Тетяно Павлівно, це чудовиська, а не випускники Києво-Могилянської академії! З чудовиськами завжди скандали! Це побічний ефект, без якого, на жаль, не обійтися!

— Але ваше чудовисько на камеру допитувало дуже поважних людей, а потім убило їх, підмінивши собою правосуддя! Ви розумієте, що це жах і середньовіччя?

— Тетяно Павлівно! Те, що єдине правосуддя, можливе в Україні, провадить чудовисько, а органи й суди лише відробляють гроші своїх замовників, — не моя проблема! Якби не Мертвосуд, цих людей ніколи б не покарали за злочини, в яких вони зізналися. Ніколи! Хіба я в цьому винен?

Вона важко дихала у слухавку.

— Ви точно зупините вторгнення? Ворожі чудовиська вже вийшли з Глухова й сунуть в бік Києва. Обіцяють завтра бути у Батурині.

— Брешуть, сучі діти. Сьогодні все в них закінчиться. Увечері зателефоную.

— Мені потрібно, щоб… — Я не дослухав, що їй потрібно, бо над нами почався повітряний бій. Два «гагаріни» і з десяток «гастеллів» спробували атакувати нас, але їм завадила Людина борщу. Судячи з того, як вона нищила супротивників, всеукраїнський фестиваль борщу успішно тривав. Людина борщу хапала «гастеллів» і ламала їх надвоє об коліно, а потім сплелася у боротьбі з «гагаріними» і впала на землю. Вибух, дим, пилюка. Ми приготували зброю, але з хмари пилюки вийшла Людина борщу, помахала нам, злетіла і швидко зникла за небокраєм.

— Охреніти, — сказав Мовчун.

— Слухай, як ти вчасно його оживив! — закивав Бухгалтер. — Без нього ми б уже були трупи!

— Ви що, бля, робите? — це прокинувся капітан Костур. — Ви що, мене викрали? Та я вас із лайном змішаю! Всіх! Тварі! Ану відпустіть, відпустіть!

Він почав вириватися, але прив’язали ми його міцно.

— Тварі! Я вас знищу, знищу! Та ви хоч знаєте, з ким ви зв’язалися! — кричав він.

— Ще одне слово, і я вистрелю.

— Що! Та я тобі всі руки-ноги переламаю, а потім у тюрягу кину! Та я… — почав він кричати. Я відстрелив йому мочку вуха. Він заверещав із переляку, хлопці теж не чекали.

— Кров потрібна, бо Ментожер почав відставати, — пояснив я. Чудовисько ж, мабуть, почувши кров, пришвидшилося і знову заревіло: «Менти! Менти!». Капітан, коли почув цей рик, перелякано закляк.

— Ото так і сиди, а то відстрелю друге вухо.

Капітан замовк, а ми поїхали далі.

— Так, а це що таке? — сказав Бухгалтер і схопився за автомат. Назустріч нам їхало кілька машин. Я визирнув із вікна, подивився у бінокль і вилаявся. — Що там?

— Телебачення, щоб їх! — Я схопив автомат і дав кілька попереджувальних черг. Машини різко загальмували. — Не заважайте операції, їдьте геть, справа державного значення! — кричав я. Але довелося дати ще кілька черг, поки телевізійники не поїхали.

— Ти не дуже різко з ними? — спитав Бухгалтер.

— Ну, здається, простими проханнями їх було не зупинити.

Коли ми виїхали на шосе Київ-Москва, побачили колони військової техніки. Нас зустріло кілька полковників, блідих і схвильованих.

— Так, забрати з дороги всіх ментів, бо може бути біда! — наказав я.

— Як забрати? Попереду наступає ворог, а позаду ви! Куди забирати? — спитав один.

— Тоді тікайте в поля. Швидко! У вас кілька хвилин.

— Інакше що? — спитав полковник, здається, міліціонер.

— Інакше кранти вам. Ментожер іде! — крикнув я. Полковник зблід, вихопив рацію і почав кричати накази про відступ прямо в поля. Його армійські колеги дивилися на мене. — А де генерали? — спитав у них.

— Та тут суд був. Заступнику міністра голову відірвали. Генерали злякалися, що і їх так само можуть. Ховаються тепер, — пояснив один із полковників.

— «Беркутня» далеко?

— Кілометри за три звідси.

— Ми поїдемо їм назустріч. Прикривайте нас, але в бій не вступайте. Ми самі. Коли зробимо свою справу, будьте готові завдати удару по загарбниках, а потім вирушати в бік Глухова і звільняти місто від сепарів та кацапні.

— Менти! Менти! — зарикав позаду Ментожер. Він наближався. Міліціонери з різних служб і загонів, почувши цей рик, почали вискакувати з машин та автобусів і тікати геть. У поля, лишень би подалі від чудовиська.

Ми їхали крізь колону військової техніки, Ментожер брів за нами. Несподівано схопив і з’їв якогось чоловіка, що ховався за танком. Військо видихнуло зойком жаху. На Ментожера наставили зброю.

— Не стріляти, інакше він тут усе знищить! — заволав я. — Казав же, щоб жодного мента не залишилося! Попереджав! Ментожер їх відчуває!

Військові опустили зброю. Ми проїхали військову колону, на горбочку попереду побачили скривавленого Мертвосуда. Мовчун вистрибнув із машини. Він, мабуть, таки мав підстави боятися чудовиська. Бухгалтер перехопив кермо, ми виїхали на горбочок і за ним побачили «беркутню», що сунула на нас.

— Твою три дивізії! — вилаявся Бухгалтер, коли побачив потугу ворога.

Кілька сотень «беркутів» заввишки метрів чотири, з величезними щитами, кийками розміром із дерево й шоломами, вишикувались і прямували на нас, карбуючи крок, аж земля тремтіла. Метрів за триста від «беркутні» їхали на БТРах сепари зі смугастими прапорами.

— Менти! Менти! — заревів Ментожер, який відчув «беркутню» попереду. — Менти!

Він пришвидшився. Пройшов біля нас, на капітана Коцура й уваги не звернув. Його чекала багатша здобич.

— О великий Мертвосуде! — сказав я, впав на коліна і показав туди, куди побіг Ментожер. — Он попереду «беркутня», яка вбивала неозброєних. Нікого так і не покарали. Опусти на них сувору руку правосуддя.

— Нехай кожен відповість за свій злочин! — заревів Мертвосуд.

— Нехай! — крикнув я, і Мертвосуд посунув на «беркутню».

— В-в-в- владюшо… — прошепотів Бухгалтер. Його всього трясло. Чудовиськ важко витримати зблизька. — «Беркути» знесуть твоїх чудовиськ. Дивися, скільки їх!

— Ну це ще подивимося. — Я посміхнувся.

Мертвосуд майже наздогнав Ментожера, вони удвох наближалися до «беркутні». Ті вишикувалася лавою десь у тридцять бійців і почала забігати з флангів.

— Вони хочуть їх оточити! — прошепотів Бухгалтер.

— Ну хай спробують. — Я відчував збудження. — Дивися на цей бій і запам’ятовуй. Такого ти не побачиш більше ніде!

Наші чудовиська наближалися. «Беркутня» стала відступати по центру але робилося це для того, щоб заманити супротивника в пастку. Аж ось Ментожер не витримав, зірвався з місця й кинувся в саму гущавину «беркутні». Вирвав із лав одного й розірвав навпіл, потім наступного. «Беркутня» почала тіснити Ментожера щитами, била його величезними кийками, звуки цих ударів були схожі на вибухи. Інше крило атакувало Мертвосуда. Той вихопив одного, почав допитувати, але не зміг провадити нормальне судове слідство, бо «беркутня» оточила й почала бити.

— Винні, бляді! — прогримів Мертвосуд і почав відкушувати голови. Одному, другому, третьому. Поруч росла піраміда тіл.

— Менти! Менти! — ревів Ментожер, хапав «беркутню» і нищив її. Здавалося, ось-ось наші чудовиська примусять ворогів бігти геть. Але вони витримали, знайшли резерви, обступили і Ментожера, і Мертвосуда. Ті билися, навіть не думали відступати, але «беркутня» сплітала їх, наче густе тісто.

— Владюшо, якось допомогти треба! — прошепотів Бухгалтер. — Може, артилерію попросити?

— Не треба.

— Завалять же. Завалять! — Бухгалтер не панікував. Прикусив губу і дивився на битву досвідченим поглядом командира, який пройшов крізь багато боїв.

— Не завалять, — закрутив я головою. У небі з’явилася Людина борщу, вона мусила допомогти, але їй не дали цілі хмари «гастеллів». Не думав, що кацапи встигли наробити їх аж стільки. «Гагаріни», мабуть, уже закінчилися, а «гастеллів» було багато, вони атакували десятками й не давали втрутитися в наземний бій. А там «беркутня» вже повністю оточила Ментожера з Мертвосудом і тепер стискала коло. Наші чудовиська нищили беркутню, але невдовзі зчинилася така тиснява, що вони не могли підняти рук і мусили обходитися потужними щелепами. Лускали «беркутню», а та все напирала і напирала.

— Владюшо, треба щось робити, — рішуче сказав Бухгалтер. — Зімнуть же!

— Я роблю.

— Що робиш?

— Прислухайся до землі.

— До землі? — здивувався Бухгалтер. — Якої землі?

— До нашої, української землі! — крикнув я, впав на коліна і приклав вухо. Стояли ми на трасі Київ-Москва, землі там не було, був асфальт, але й на ньому чудово чулося важке гупання.

— Що це? — спитав Бухгалтер, який теж припав вухом до асфальту.

— Наш резерв! Тремти, «беркутня»! — заверещав я. Поруч щось вибухнуло.

Бухгалтер збив мене з ніг, накривши собою. Ще кілька вибухів. Засвистіли осколки. Бухгалтер підхопився й потягнув мене геть від дороги. Я почув іще один залп. Це кацапські війська, що йшли за «беркутнею», почали по нас стріляти, мабуть, здогадавшись, хто керує битвою з українського боку. Бухгалтер дуже вчасно забрав мене з дороги, ми лежали на узбіччі, осколки летіли вгорі. Почулося гуркотіння. До нас їхав танк. Наш танк. Він зупинився, з башти визирнув Мовчун.

— Йопт! — вилаявся Бухгалтер. Над нами щось пролетіло. Від удару затремтіла земля. Я побачив Шпиля. Це він перелетів нас, зробив іще два величезних стрибки й опинився біля «беркутні», що вже майже затягнула Ментожера з Мертвосудом. Шпиль заревів і одним ударом розкидав чимало нападників. По ньому спробували стріляти з російських танків, але велетень не зважав. Трощив ворогів, які нічого не могли вдіяти ані щитами, ані кийками. Бився наче божевільний, стягнув на себе більшість «беркутні», і це дозволило Ментожеру з Мертвосудом отримати простір для маневрів і знову взятися до знищення. Ще з півхвилини відчайдушної боротьби — і все стало зрозуміло. Залишки «беркутні» почали відступати.

— Мовчуне, уперед! Вали їх! — крикнув я. Мовчун танком поїхав уперед, за ним потягнулися ще кілька наших танків, ударила артилерія.

Росіяни не відповідали. Побачивши, як тікає «беркутня», самі почали тікати. Наші атакували.

Я повалився на землю і дивився на небо, вкрай виснажений.

— Перемогли, — тихо сказав Бухгалтер.

— Ти як? — спитав я.

— Добре. Ходімо в лісок, щоб при дорозі не лежати.

Сил майже не залишилося. Ледь проминули поле, зайшли в невеличкий ярок, і я впав на ще холодну землю. Звуки бою віддалялися. Ми перемогли й бодай трохи збільшили шанси на остаточну перемогу.

— Як ти здогадався Шпиля залучити? — спитав Бухгалтер.

— Завжди намагаюся мати план Б. Мені треба відпочити. Не турбувати. — Я закрутив беруші й закрив очі пов’язкою. Спати, спати, спати.

(Більше про Мертвосуда можна дізнатися у книзі «Ніч на восьме березня». Про Мертвосуда і Ментожера читайте в енциклопедії українського жаху «Сто чудовиськ України»).

Розділ 8

Іван Карпович допомагає

Хтось торкнувся моєї руки. Я здивовано зняв пов’язку. Побачив Бухгалтера, який щось тихо говорив. Я його не чув, спочатку злякався, що оглух, потім згадав про беруші. Висмикнув.

— Що таке? — спитав невдоволено, бо не відпочив скільки хотів.

— Он. — Бухгалтер кивнув на Мовчуна, який притиснув до землі якогось хлопця. Так викрутив тому руку, що бідолаха тихенько стогнав. — Каже, що дуже важлива справа до тебе.

— Я його не знаю.

— Владюшо, ви програєте інформаційну війну! — зашепотів хлопець. — Проти вас застосували важку артилерію, а ви не відповідаєте навіть із автоматів!

— Я не веду інформаційних війн! — аж образився я. — Інформаційні війни я лишаю неробам, які нічого іншого не вміють!

— Ось тому я і тут! Я не знаю, чи ви ведете війну, але проти вас її ведуть! Задіяні великі сили! Вам створюють негативний імідж і…

— Заберіть його звідси. Мені треба відпочити! — наказав я і став запихати беруші у вуха.

— Професор Чеснаков знищить вас! — почув я і беруші витягнув. Подивився на хлопця. Той кивав. — Знищить, знищить! Уже нищить. Він зробить із вас головного ворога країни, а потім нацькує весь державний механізм, аби розчавити Владюшу Бар-Кончалабу. А знаєте, хто дає професору Чеснакову гранти? Хто фінансує його конференції та роботи? Корпорація «S. S. А.»!

Я закрутив головою, сховав беруші в кишеню.

— Ти хто такий?

— Я — Георгій Миколайський, журналіст.

— Ніколи не мав справ із журналістами. І не матиму. — Я подивився на нього презирливіше, ніж на мента.

— Вам просто не доводилося мати справу з професіоналами!

— Хто тебе послав?

— Ніхто.

— Брешеш! Ви всі — продажні бляді. Працюєте лише на замовлення. Відробляєте срібняки!

— Херню кажете, пане Владюшо! Зайдіть в інтернет, подивіться мої статті! Їх там сотні! Знайдіть хоч одну замовну! Ну ж бо!

— У мене немає часу.

— Тоді, може, не варто поливати брудом мене й мій фах? — Він по-справжньому завівся, образився, і це мені сподобалося. Коли люди казали мені, що чудовиськ немає і я хворий на голову нероба, я теж так заводився.

— Чого тобі треба?

— Я хочу працювати у вашій команді.

— Для чого?

— Я журналіст. Я мушу бути там, де відбувається головне. Головне відбувається зараз там, де ви, пане Владюшо.

— Звідки ти мене знаєш?

— Вас зараз усі знають. Уся країна. Знають із дещо поганого боку, бо вороги ліплять із вас божевільного, ледь не злочинця, який ставить під загрозу майбутнє України.

— Мені насрати, що там вони брешуть!

— Якби хтось сказав вам, що йому насрати на чудовиськ, що б ви подумали про таку людину? — спитав Георгій.

— Що він дурень, — але ти не порівнюй! — трохи роздратувався я.

— Пане Владюшо, не можна ігнорувати інформаційну війну, бо це певний шлях до поразки.

— Поки що я перемагаю, як бачиш.

— Поки що — так. Але хіба для перемог не потрібна допомога чи бодай невтручання держави? Я знаю, що зараз вас прикриває РНБО і особисто Пастор. Але скільки ще він зможе протриматися? Його зараз мочать по всіх фронтах — саме через вас! Найпопулярніші телеканали, купи бруду в мережі — все кинуто на те, щоб очорнити вас.

— І що мені, виправдовуватися? Перед ким? Перед тим мудаком Чеснаковим?

— Чхати на Чеснакова. Треба просто пояснювати свої дії. Зараз розкручують ситуацію з викраденням Даніели. Вам дуже пощастило, що вона відмовилася писати на вас заяву, інакше ви б уже були в розшуку.

— Вона все правильно зрозуміла.

— Вона дуже зла на вас. Не знаю, що там сталося, Даніела мовчить. Вона ненавидить вас, але не хоче підставляти, бо вважає, що ви рятуєте Україну.

— Такі є!

— Але про це ніхто не знає! Люди читають про вас купу бруду і думають, що якийсь божевільний чувак Владюша, якого вигнали з університету, який сидів у тюрмі…

— За фальсифікованою справою! Це було за Кучми, коли мене посадили за книгу! За «Сто чудовиськ України»!

— Я знаю. Я навіть знайшов кілька розділів. Прочитав. Вони мене вразили, і саме тому я почав вас шукати. Я хочу вам допомогти в інформаційній боротьбі!

— Чому? Грошей у мене немає, а ризик дуже великий! — Я уважно дивився йому в очі.

— Бо тут робиться історія. Якби головними для мене були гроші, я б давно вже продався і служив би десь на олігархічному каналі, мочив би конкурентів свого патрона. Але мені нецікаво! Зовсім! Я хочу творити історію, впливати на її перебіг. Я чотири роки займався державними закупівлями, бо це була дуже важлива історія. Через мене зривалися мільярдні схеми розпилу бюджетних грошей, високопосадовці втрачали крісла, перервалася не одна блискуча кар’єра дерибанщика. Але зараз я відчув, що історія почала робитися в іншому місці. Тут і зараз її робить ваша команда, пане Владюшо, і мені цікаво бути поруч, спостерігати за цим, писати про це.

— Чого ти хочеш?

— Візьміть мене в команду й дозвольте зайнятися інформаційним супроводом.

— Патякати про наші плани? Та ми досі живі лише завдяки тому, що кремлядь не знає, що я зроблю далі!

— Я не претендую на плани! План нехай будуть вашою таємницею. Але я хочу розповідати про те, що вже було. Не пережовувати жованку, яку дають телеканали, а докопуватися до істини. Пояснювати, що сталося насправді. Хоч би сьогодні. По телевізору знову скажуть про якісь бої біля Глухова, про втрати і перемогу. Але з тих повідомлень нічого не можна буде зрозуміти. А я хочу розповісти людям, що ж насправді сталося і чим завершилося! Люди потребують цієї інформації, українці хочуть знати, що відбувається, і ми мусимо розповісти їм правду, поки ваші вороги не задурять брехнею!

— То ти просто хочеш інформувати українців? — Я не вірив йому.

— Ні, не просто. Я хочу бути зіркою, номером один у журналістиці. І якщо я буду працювати з вами, то сидітиму на джерелі ексклюзивної дуже цікавої інформації, на яку є великий попит. Вам я створюватиму інформаційну підтримку, а собі робитиму блискучу кар’єру. — Він розхвилювався, очі горіли, ніздрі роздувалися. Провів рукою по рудих вусах, поправив довгувате волосся, яке робило його схожим на порнозірку з фільмів 80-х років.

Я більш-менш розбирався у людях і знав, що він каже правду. Він прийшов сюди сам, він хотів бути в моїй команді, й ним рухала цікавість, а не чийсь наказ. Так само я знав, що будь-яка людина будь-якої миті може змінитися. Зрадити, вдарити зі спини, підвести.

— Пане Владюшо. Я п’ятнадцять років у журналістиці. Не хочу вихвалятися, але дещо знаюся на цій темі. Можливо, від мене буде мало користі в справжньому бою, але інформаційний фронт я створю і триматиму. Я не прошу ані грошей, ані гарантій. Із натяків Даніели я зрозумів, що перебування з вами пов’язане з великим ризиком, але…

— Перебування поруч зі мною — певна смерть, — перервав його я. — Останні дні нам щастило — можливо, навіть занадто. Будь-якої миті везіння може урватися, і ми загинемо. Краще йди звідси.

— Я хочу бути з вами. Чесно, я не дуже розумію, що відбувається, в чому полягає ваша місія, але я впевнений, що все це недарма. Я зрозумів це після розмови з Даніелою, а переконався, коли спостерігав сьогоднішню битву. Я чув, як солдати казали, що в нас немає шансів. Вони спробували атакувати чудовиськ, але зазнали величезних втрат. Настрої були панічні, мої колеги телефонували до Києва і організовували евакуацію родин, бо ширилися чутки, що столиці залишилося два-три дні й адміністрація президента вже частково переїхала до Вінниці. А тут з’являєтеся ви, приводите чудовиськ і нищите ворога. Якесь диво на Сеймі!

— У тебе є родина?

— Так.

— Якщо ти будеш у моїй команді, по твоїй родині вдарять насамперед.

— Дружина з дитиною за кордоном. Я їх вивіз, коли займався корупцією в держзакупівлях. Після кількох неприємних натяків довелося їх сховати.

— Їх можуть знайти й за кордоном. Відстежать твої дзвінки чи листи, — попередив я.

— Кілька тижнів я не буду з ними зв’язуватися. Вони попереджені, не хвилюватимуться.

— Нам потрібно обшукати тебе. Ми мусимо впевнитися, що на тобі немає жучків.

— Будь ласка, — кивнув Георгій і почав роздягатися. Одяг кидав мені під ноги. Я кивнув Мовчуну, той став промацувати шви, дивитися кишені. Невдовзі Георгій стояв голий. — У дупі дивитися будете? Може, жучок там?

— Усюди будемо. — Я не жартував, бо справа була серйозна, від нас залежало майбутнє України.

Георгій теж це розумів. Дозволив себе обдивитися дуже уважно.

— А ти єврей чи мусульманин? — спитав я.

— У підлітковому віці лікарі порадили зробити операцію. Жодних релігійних причин, я атеїст.

— Телефон давай, — наказав я. Розібрав його, вийняв сімку й акумулятор. — У нас режим тиші. Виходимо на зв’язок рідко. І планшет давай.

— Планшет — це моя зброя. Як я буду вести інформаційну війну без планшета?

— Треба, щоб нас не вистежили. Вимикай, а після операцій будеш виходити в мережу і воювати.

— Я виходжу з анонімних серверів і надійно шифруюся, мене не можуть вистежити.

— Все одно вимкни, так спокійніше. — Я ще перевірив його фотоапарат і особисті речі в наплічнику. Наче нічого підозрілого. — Про всяк випадок нагадую, що в нашій команді головний я. Мої накази не обговорюються, а виконуються. Щось спитати чи висловити свою думку можна лише після того, як справу зроблено. Зрозуміло?

— Так точно, пане Владюшо. — Георгій був серйозний і, здається, дуже задоволений.

— Владюшо, до нас гості, — тихо сказав Мовчун. З голосу я зрозумів, що гості не дуже приємні. Побачив, як від дороги полем мчать кілька броньованих позашляховиків із кулеметами на дахах. Вони швидко оточили нас.

— Виходьте з піднятими руками! — крикнув хтось у мегафон.

— Мене звати Владюша Бар-Кончалаба. А ви хто? — спитав я незваних гостей.

— Я — генерал міліції Фролков! Здавайтеся!

— Генерале, це ти з переляку обісрався, що своїх оточуєш? — здивувався я. — Їдь у Глухів, воюй із сепарами.

— У нас наказ затримати вас.

— Чий наказ?

— Міністра.

— Якого міністра?

— Голови МВС.

— Генерале, я, взагалі-то, щойно твою і міністрову сраки врятував! Бачу, що не варто було!

— Вас мусять допитати як свідків у карній справі.

— Якій ще справі?

— Про масове вбивство працівників міліції.

— Ти про що, генерале?

— Про те чудовисько, яке вбиває наших співробітників! Ви маєте примусити його здатися!

Я зареготав.

— Генерале, як ти собі це уявляєш? Примусити чудовисько!

— Ви привели його сюди, значить, можете й на суд відправити.

— Не можу. Це по-перше. А по-друге, не хочу. Бо вважаю всі його дії виправданими. Поки ви будете раковою пухлиною на тілі держави, як зараз, я підтримуватиму дії Ментожера. Та і Мертвосуда теж!

— Виходьте, інакше ми відкриємо вогонь! — пригрозив генерал.

— Оце і є ваша ментівська суть. Дочекатися, поки я переможу ворога, а потім спробувати мене арештувати. Тьху! — Я зібрав свій телефон і зателефонував Тетяні Павлівні. — Алло, це я.

— Владюшо, вам треба повертатися до Києва, терміново! — аж закричала вона. Ще ніколи не чув її такою знервованою.

— Що трапилося? Ми ж усіх розтрощили, Глухів, я так розумію, вже взято, кремлядь тікає.

— У Києві біда. Катастрофа за катастрофою, терміново їдьте сюди! Гвинтокрили вже надіслані, скоро будуть у вас.

— Тут така справа… нас оточили менти. Якийсь генерал Фролков хоче мене арештувати, посилається на наказ свого міністра. Погрожує, що, якщо ми не здамося, нас розстріляють із кулеметів. Не знаєте, що це за цирк?

— Міліція?

— Так, генерал Фролков. — Я подивився на позашляховики. Якщо великокаліберні кулемети відкриють вогонь, сховатися нам буде важко. Мовчун узяв мене за плече. В його руках був гранатомет. Ну, можна підбити один позашляховик, але залишиться ще чотири.

— Я зараз усе вирішу. Будьте готові відбути до Києва, — сказала Тетяна Павлівна.

— Тільки швидше! Тут напружена ситуація, — попросив я.

— Виходьте! — наполягав генерал. — Рахую до трьох! Інакше відкриваю вогонь!

— Тебе потім посадять, дурня такого! — попередив я.

— У мене є наказ, і я його виконаю!

— А щоб тобі!

Не міг виключати, що вони почнуть стріляти.

— Летять, — сказав Мовчун. Справді, судячи з гуркоту, гвинтокрили швидко наближалися. Потім я почув, що генерал із кимось лається. Кричить про наказ міністра. Над нами нависло три гвинтокрили. Ментівські позашляховики разом із генералом несподівано поїхали геть. Гвинтокрили сіли. Ми забігли в один з них. Усі троє почали підніматися й розлетілися в різні боки.

На борту нас зустрів офіцер. Передав мені слухавку. Тетяна Павлівна була на зв’язку.

— Дякую, ви нам дуже допомогли, бо нас ледь не розстріляли, — сказав я.

— У МВС невдоволені тим, що ви використали Ментожера. Його хочуть судити.

— Хай спробують. Що там у вас, чому знадобилася моя присутність?

— Не можу телефоном.

— Тоді чекайте. Скоро будемо. — Я витягнувся в кріслі, взяв беруші й маску, збирався відпочити.

— Розкажіть, що сьогодні сталося, — попросив Георгій. — Як це пояснити?

Довелося розповідати про справжній сенс битви. Окремо спинився на тому, що Ментожер, звісно, вбиває ментів, але проблема тут не в чудовиську, а в тому що МВС — монстр, який плює на закон і порядок, бо займається не боротьбою зі злочинами, а зароблянням на них. Ми поговорили з півгодини, потім Георгій усівся щось писати, а я затулив очі й вуха, трохи відпочив і подумав про наступні кроки. У мене був план дій, але терміновий виклик до столиці його порушував. Це мені не подобалося. Я волів вести свою гру, а не лише відповідати на удари кремляді. Вирішив, що розв’яжу проблему в Києві, а потім повернуся до повністю автономних дій. Якщо буду живий. Несподівано відчув, що почав вірити в перемогу. Коли тільки починав боротьбу, розумів, що приречений, і спокійно погоджувався, що загину. Тепер начебто з’явився шанс, що ми переможемо, а значить, виживемо. І знову лякала смерть. Зі свого досвіду знав, що ніщо не притягує смерть сильніше, ніж страх смерті. Намагався заспокоїтися, повернутися в стан мертвого, щоб не боятися.

Майже вдалося. Тут ми й прилетіли — на якийсь аеродром серед лісу. Нас провели до підземного бункера, де я побачив Пастора й Тетяну Павлівну. З виразів їх облич я зрозумів, що справи невтішні. Ми всілися в невеликій кімнаті зі звичайним столом. Пастор здивовано вирячився на мене.

— Що у вас з обличчям, пане Владюшо? — спитав він.

— Та все вже більш-менш непогано, — запевнив я. — Ще кілька днів тому було значно гірше.

— Вам треба до лікарні!

— Ні, рани загоюються, а синці зійдуть.

— Хто це вас так?

— Вороги України.

Пастор розгублено дивився на мене, потім помітив Георгія.

— Що він тут робить?

— Він тепер член нашої команди. Відповідає за інформаційний супровід.

— Хіба ви не хотіли діяти секретно?

— Я й досі так дію. Але результат кожної операції краще пояснювати людям, аби вони розуміли, що відбувається.

— Цей чоловік має впливових ворогів. — Пастор кивнув на Георгія. — Він багатьом дошкулив своїми розслідуваннями.

— Знаю, — кивнув я. — Такий берсеркер мені й був потрібний.

— Багато хто почне бити по ньому і влучатиме у вас.

— Ми спробуємо пробитися. Що трапилося? Чому мене викликали?

— Але я мушу бути впевнений, що наша розмова не стане відома загалу. — Пастор подивився на Георгія.

— Я писатиму лише про дії пана Владюші, а не про розмови з будь-ким, — запевнив він.

— Дві проблеми. Почну з незрозумілої.

Пастор зблід, схуд, давно вже не голився. Червонуваті очі заморено дивилися крізь щілини припухлих повік. — Ми почали програвати. З усіх боків поразки. Я не розумів у чому річ, а потім зробив позачергову перевірку всього апарату РНБО на поліграфі. Виявилося, що лише третина могла чесно відповісти на запитання: «Чи не працюєте ви на Росію?». Дві третини казали, що не працюють, але брехали. Остання перевірка була місяць тому, за її результатами було звільнено двох. Але тепер дві третини! Як їх могли завербувати? Як?

— Що ще?

— Витоки інформації. Ми намагалися тримати інформацію про співпрацю з вами в таємниці, але вже за день усе потрапило до мережі. Почали шукати дірку, але виявилося, що там, крім дірок, нічого нема! Погана ситуація і з експертами, яких ми залучали. Всі вони несподівано стали радити припинити роботу з вами через її шкідливість для держави. Двоє залишилися при своїй попередній думці, але загадково загинули. Один упав у ванній кімнаті, розбивши голову об унітаз, а у другого зупинилося серце, хоч раніше він на серце не скаржився. Я наказав перевірити живих експертів на поліграфі, поліграф показав, що всі вони брешуть. Нас оточили й підштовхують до помилкових дій. Я звернувся до СБУ, але в СБУ, як я зрозумів, схожі негаразди.

— І що ви від мене хочете?

— Зупинити це. Проти нас хтось працює. Не десь на Донбасі, а тут, у Києві, веде жорстоку боротьбу і перемагає. А ми навіть не знаємо, хто це і як цьому протистояти. Ми наче в темній кімнаті, лише отримуємо удари, але не можемо ані захиститися від них, ані атакувати, бо ж не бачимо ворога.

— А що незрозуміло? Російські спецслужби задіяли всіх своїх агентів, зокрема й законсервованих, щоб завдати по вас удару. Це ж очевидно.

— Владюшо, боюся, що все не так просто. Так, російські агенти є, але це не вони. Принаймні не тільки вони. Діє хтось чи щось інше.

— Чому ви так вирішили?

— Один із моїх радників займався розслідуванням. Казав, що близький до розкриття. Учора мусив надати доповідь, але загинув.

— Нещасний випадок?

— Ні, нахабне вбивство, яке підтверджує, що ворог заліз глибоко. Про радника не знав ніхто, крім мене. Ми зв’язувалися з ним в умовлений час і спілкувалися у скайпі. Коли говорили востаннє, сказав, що вже близький до розкриття справи і має підозрюваного, але йому потрібно ще трохи часу, щоб назбирати доказів. Ми домовилися вийти на зв’язок сьогодні вранці. Я побачив, що він мене викликає. Ми привіталися, потім хтось вистрелив йому в голову. Кров приснула на камеру, і більше я нічого не бачив. Чув кроки, хтось насвистував, щось шукав. Я послав охоронців на квартиру. Знайшли тіло з простреленою головою. Роздруківки й жорсткий диск украли. Я так і не дізнався, хто працює проти мене, але він є, і його треба зупинити.

— Чому «він»? Радше — вони, численні агенти Москви, які сумлінно виконують свої завдання.

— Він, я впевнений, що він!

— Чому?

— Тому. — Пастор почервонів, наче я цікавився чимось непристойним або занадто особистим. Він трохи помовчав. Я чекав.

— Ну кажіть уже нарешті! — не витримав я.

— Я бачив сон. — Пастор перелякано подивився на мене, мабуть, боявся, що я засміюся. Але я був серйозний.

— Що за сон?

— Симпатичний чоловік у військовій формі цілився в мене з пістолета. Я дивився на приціл і водночас бачив себе. Подумав, що це той, хто працює проти мене. Потім прокинувся. Спочатку забув, а коли згадав, одразу наказав привезти вас.

— Ви запам’ятали обличчя людини? Зможете впізнати?

— На жаль, ні. Зовсім нічого не пам’ятаю, окрім того, що обличчя симпатичне.

— А форма, що за форма?

— Стильна, здається, чорна. Не схожа на українські.

— Може, якісь деталі?

— Ні, нічого, я був такий переляканий пістолетом, що не встиг звернути увагу на щось інше.

— Який був пістолет?

— Ну, темний такий, багатозарядний.

— Інтернет тут є? Треба, щоб ви впізнали на картинці.

— Для чого? Це ж просто сон! — здивувався Пастор.

— Ну, ви ж повірили сну, чому б не скористатися його деталями? Тут є інтернет?

— Зараз дізнаюся.

Інтернет був, я запропонував Пастору картинки різноманітних пістолетів. Він кілька хвилин роздивлявся їх, потім показав на одну.

— Здається, такий.

— Точно? — перепитав я.

— Думаю, що так, — кивнув Пастор.

— Добре. А от ви сказали, що коли вашого радника вбили і кров забризкала камеру, ви чули, що вбивця щось наспівував. Не запам’ятали, що саме?

— Якась відома мелодія. З кіно, чи що. Я не пам’ятаю точно. А яке це може мати значення?

— Те саме, що і пістолет. Спробуйте наспівати, — наполягав я. Пастор наспівав. Зовсім не те. Тоді я допоміг йому й наспівав сам.

— Господи, це вона! — Пастор аж зблід і перелякано подивився на мене. — Це вона, та мелодія! Як ви здогадалися?

— Тихо. Мені треба подумати. Тут є де прилягти?

— Прилягти?

— Так, прилягти! Терміново!

— Зараз дізнаюся, — пообіцяв Пастор. З кимось поговорив телефоном. — Розкладне крісло вас влаштує?

— Так.

Невдовзі крісло принесли.

— Не турбувати, що б не сталося, — наказав я, вкрутив беруші, ліг, натягнув на очі пов’язку. І провалився у думки. Минуло досить багато часу, поки все обміркував і вигадав, що робити. Різко підвівся, зняв пов’язку, помітив, що поруч зі мною стоять Мовчун та Бухгалтер при зброї, а трохи поодаль сидять Пастор, Тетяна Павлівна та Георгій, який щось швидко набирав на планшеті.

— Ви відпочивали майже дві години! — обурено сказав Пастор.

— Я не відпочивав, я працював. Тетяно Павлівно, слухайте, що треба зробити. Сьогодні ж оголосити початок загальнодержавного конкурсу читання книг із серії про найкращого сищика імперії.

У повітрі зависла тиша. Пастор і Тетяна Павлівна вирячилися на мене, Георгій теж був здивований. Тільки Мовчун і Бухгалтер уже до всього звикли.

— Щось незрозуміло? — спитав я.

— Про що ви говорите? Який конкурс? Ви жартуєте? — спитав Пастор.

— Анітрохи. Ви повідомили мене про проблему, я визначив її причину і зараз пропоную єдиний можливий спосіб її розв’язання.

— Це маячня! Ви будете боротися з російською розвідкою читанням якихось книжок?

— Саме так, — кивнув я. — Ви читали епопею про пригоди найкращого сищика імперії?

— Ні, — закрутив головою Пастор.

— Ні, — сказала Тетяна Павлівна. — Це якісь детективи?

— Радше пригодницька література. Я прочитав кілька книжок під час мандрів до чудовиськ. Непогано, хоча мало крові. Так-от, треба зробити так, щоб читання цих книжок почалися у всіх школах і вишах. Пообіцяти хорошу нагороду. Наприклад, кілька тисяч гривень, які щодня вручатимуть найкращому читачеві. Щоб поборотися за гроші, треба записати своє зачитування кількох сторінок із будь-якої книжки епопеї. Їх уже п’ять.

— Ви можете пояснити, як це пов’язано з проблемою, про яку я казав? — спитав Пастор.

— Поки що не можу. Просто вірте мені — як вірили, коли я попросив організувати всеукраїнський фестиваль борщу або коли вимагав забезпечити якісь інші, не дуже зрозумілі речі. Я запевняю вас, що це потрібно і це допоможе. Робіть швидше.

— Мені не подобається, що ви нічого не пояснюєте, — поскаржився Пастор. — Ви мені не довіряєте?

— Вам — довіряю. Бо завдяки вам почав цю боротьбу.

— Тут тільки ваші люди, я і Тетяна Павлівна, поясніть, що відбувається. Я прошу про це, бо мені дуже не подобається, коли мене використовують утемну.

— Що ж, пояснити я можу. Проти вас діє чудовисько. Але не таке, яких вже ви бачили, не з тих, що громлять, атакують, знищують, створюють багато шуму й жертв. Проти вас діє геть інше чудовисько, діє не силою, а розумом, підступністю, хитрістю, інтригами, підкупом і шантажем.

— Бувають і такі чудовиська?

— Чудовиська — вкрай різноманітні. Це одне з найбільш небезпечних саме через свою схильність діяти непомітно, наближатися й завдавати разючих ударів так, що жертва здогадується про те, що сталося, лише в останню мить свого життя. Зазвичай кремлядські чудовиська примітивні, але це — яскравий виняток. Щоб його здолати, доведеться докласти максимальних зусиль.

— Як його звати?

— «Штірліц». На початку сімдесятих совєти започаткували програму створення інтелектуально потужних чудовиськ, яких доти не було. Розробили до десятка героїв і роздали письменникам, щоб ті далі розробляли й допомагали домогтися народної любові. Майже всі проекти завершилися невдало, крім того, який довірили письменникові Юліану Семенову. Той писав про Штірліца, або Всеволода Владімірова, видатного радянського розвідника, який виконував найрізноманітніші завдання партії та уряду. Книжки були досить популярні, виходили великими накладами, але для живлення потужного чудовиська необхідна увага мільйонів, а не десятків чи сотень тисяч, забезпечених книжками. КДБ розробило план різкого збільшення популярності «штірліца» за допомогою телебачення. Замовили цілий серіал, вклали великі гроші, залучили потужний акторський склад. Після виходу серіал став дуже популярний і забезпечив «штірліцу» надзвичайний рівень потужності. За деякий час після розвалу СРСР цікавість до чудовиська, а відповідно і його сила, стали зменшуватися. Російське ФСБ сформулювало замовлення на відновлення інтересу до персонажа. Вийшла кольорова версія фільму, було розроблено кілька комп’ютерних ігор, про Штірліца регулярно виникають різноманітні меми та коуби, про нього вигадують анекдоти, сам серіал досить часто транслюють по телеканалах. Чудовисько отримує достатньо енергії.

Знову запанувала тиша. Тепер я бачив, що й Бухгалтер з Мовчуном таки трохи здивувалися.

— Нам доведеться воювати зі Штірліцем? — спитав Пастор.

— Саме так.

— Але його люблять в Україні, дивляться серіал, і я теж дивився.

— Ось із цим треба покінчити. Заборонити показ «Сімнадцяти митей весни», заблокувати можливості перегляду онлайн. Україна не мусить підгодовувати вороже чудовисько. Ба більше, ми мусимо завдати удар по його репутації. І тут, Георгію, я покладаю надії на тебе.

— На мене? — здивувався журналіст.

— Так. Ти багато розповідав про інформаційну війну — ось тобі завдання на першу спецоперацію. Треба знищити репутацію Штірліца.

— Але як?

— Запустити компромат. Наприклад, що Штірліц був подвійним агентом, співпрацював із американцями. Якщо врахувати теперішній російський антиамериканізм, це буде влучний удар. Можна розповісти, що Штірліц, офіцер СС, брав участь у знищенні євреїв під Смоленськом. Хоча ні, зараз у Росії антисемітські настрої, це тільки збільшить популярність. Краще бити по тому, що Штірліц був геєм.

— Геєм? — здивовано спитав Георгій.

— Так, геєм. Закохався в молодого хлопця з есесівців, витягнув його з передової і поселив десь під Берліном. Особливо наполягати на пасивній ролі Штірліца в цих стосунках. Підробити особисті листи, фотографії, щоб мало більш-менш реалістичний вигляд. Гомосексуалізм буде потужним ударом. А в нас треба розповідати про те, як Штірліц знищував українців. За вигадкою Семенова, Штірліц — українець по матері, але насправді в нього і батько українець, розстріляний більшовиками. А ще Штірліц — солдат Червоної армії — брав участь у кривавому терорі проти українського селянства. Ґвалтував жінок, розстрілював чоловіків, піднімав на багнет немовлят. Кривавий і жахливий енкаведист. Іще й кривоногий. Треба тиснути на те, що артист Тихонов був красень, а Штірліц — кривоногий і капловухий. Розумієш? Нам треба залишити «штірліца» без енергії з України і зменшити її надходження з Росії. Вперед, Георгію, сподіваюся на твої вміння і таланти.

— А що ви казали про сищика? — спитав Пастор.

— Це наша спроба відповісти. Нам теж потрібен герой, який уміє не тільки й не стільки стріляти чи бити в пику, як уміло протидіяти інтригам, помічати підступи й завдавати ударів. Герой епопеї про найкращого сищика імперії, Іван Карпович Підіпригора, саме такий.

— А що за епопея? — спитав Пастор.

— Автор — Владислав Івченко, епопея виходить із 2011 року, вже вийшло чотири книжки. Популярність досить помірна, нам треба її кардинально підвищити.

— А для чого брати маловідомого автора? Давайте візьмемо Кокотюху, чи Шкляра, чи хто там зараз найпопулярніший? — спитав Пастор.

— У них немає потрібних персонажів. Мені потрібен саме Іван Карпович. Щоб він міг протистояти «штірліцу», його треба підсилити читацькою увагою. Тому ми запускаємо всеукраїнський конкурс на найкраще читання пригод Івана Карповича. Читати й читати. Стимулюємо його грошима. Щодня десять призів по тисячі гривень, п’ять по дві й один — п’ять тисяч. Цього вистачить, щоб сформувати зацікавленість, бо ще ніколи читання в Україні не приносило грошей. Переможцям читань у школах та вишах — якісь цінні подарунки. Айфони чи путівки. На цьому не зупинятися. Про Івана Карповича мусять говорити на телебаченні й в інтернеті. Всюди і якнайбільше!

— Ви збираєтеся викликати цього Івана Карповича? — спитав Пастор.

— Так точно.

— А чому б просто не спробувати арештувати чи знищити «штірліца»? Для чого плодити чудовиськ?

— Для того, що чудовиська може знищити або інше чудовисько, або герой. Можуть і люди, але це важко, будуть великі втрати й немає жодних гарантій. Героя в нас немає, тому будемо викликати Івана Карповича. Ще питання є?

Пастор кивнув, зітхнув, помовчав.

— Це все на голову не налазить. Але ми бачили результати ваших дій, пане Владюшо, і я вам вірю. Зараз Тетяна Павлівна піде виконувати все те, що залежить від нас. А в мене є друге питання…

Тетяна Павлівна пішла, Георгій щось швиденько набирав на планшеті.

— Що за питання?

— Пане Владюшо, я дуже ціную те, що ви робите. Ваші досягнення вражають. Це стосується і Людини борщу і Шпиля, і, особливо, розгрому ворога під Глуховом. Але… — Пастор зробив паузу. — Справи складаються так, що ви не можете провадити свою боротьбу в автономному режимі.

— Що це значить?

— Це значить, що ви мусите бути підзвітні владі. Принаймні президенту й парламенту.

— Підзвітний — це як?

— Потрібно буде обговорювати план дій. Я розумію, що ви один із найкращих фахівців, але…

— Один із найкращих? Що це за фігня? Я — єдиний фахівець із чудовиськ у цій країні! Єдиний професор тератології, нехай і не визнаний ВАКом, — але що той ВАК розуміє в цій царині? Я не один з, я єдиний, кого можна вважати фахівцем, а не пиздоболом!

— Пане Владюшо! — Пастор теж закричав. — Ви мусите зрозуміти, що держава не може пускати напризволяще важливі процеси, які стосуються її безпеки!

— Наша держава — це механізм розпилювання бюджетних коштів і вивертання кишень громадян! Ні на що інше вона не здатна!

— Ні. Можливо, ще рік тому ви й мали рацію. Зараз ситуація змінилася. Держава перебирає на себе важливі питання. Так, був період, коли добровольчі формування грали важливу роль в обороні України, але зараз наша армія може робити це сама. Тому добровольчі формування або інтегруються у збройні сили, або не мають перспективи. Так само ми не можемо дозволити, щоб ви займалися махновщиною, нікому не підзвітний і ніким не контрольований!

Мені хотілося дати йому в пику, або плюнути в око, або сказати щось украй образливе. Довелося докласти великих зусиль, щоб не вибрати щось із цього чудового переліку.

— Пане Владюшо, я вас дуже поважаю, але ми мусимо знати, що ви плануєте робити. Можливо, щось підкажемо чи допоможемо.

— Хто ці «ми»? — спитав я.

— Я, представники президента й спеціальної парламентської комісії.

— Тобто я буду розповідати про свої плани депутатам? Слухайте, так тоді не варто нічого починати. Я одразу буду писати доповіді на Москву, щоб кремлядь про все знала!

— Ми зможемо гарантувати таємницю.

— Не зможете. Двоє людей — це банда, а троє — банда зі зрадником. Тим паче троє українських чиновників!

— Я теж український чиновник! — Пастор стукнув кулаком по столу.

— Я бачу! Кожен український чиновник упевнений, що, крім держави, ніхто ні на що не здатен. Це тим більше дивний погляд, бо наша держава демонструє дива неефективності. Але якщо виникає якась проблема, наші державні мужі знають лише один шлях розв’язання — створити відповідну комісію, департамент, а краще міністерство, яке буде виробляти купу документів, шукати собі місце під бюджетним сонцем, домагатиметься дозвільних повноважень, щоб потім стригти грошву. Проблему при цьому не розв’язують, але чиновний мозок заспокоєний — міністерство є, от і добре. Я пропоную вам створити міністерство чудовиськ. Нехай воно звітує і організовує, я ж цим займатися не буду.

— Вам начхати на Україну? — спитав Пастор.

— А вам? Коли заради якихось бюрократичних процедур ви хочете знищити проект, який давав країні хоч невеличкий, але шанс на порятунок! Вам, виходить, начхати? Головне, щоб усе за процедурою? Так? — спитав я.

Пастор замислився. Я теж. Я був готовий до проблем із боку чудовиськ, але якось забув, що одне з найбільших чудовиськ — наш державний апарат.

— Пане Владюшо, ваша діяльність викликає надто багато питань.

— У кого?

— В Адміністрації Президента, у депутатів, в уряду. Я як міг прикривав вас, але зараз мої можливості вичерпані. Так, я розумію важливість вашої діяльності для України. Прошу таки піти на компроміс, — тихо сказав Пастор.

— Мабуть, тут треба торгуватися, але я цього не люблю. Скажу так: я готовий звітувати про свої дії, але тільки після їх завершення. Я не вірю ані адміністрації, ані нардепам. І там, і там вистачає російських шпигунів або просто ідіотів. Якщо це вас влаштовує — працюємо. Якщо ж ні, я поїду прощатися з близькими людьми, бо жити нам залишиться зовсім небагато.

Пастор знову замислився.

— Що ж, я передам вашу позицію президентові, — нарешті сказав він. — Що ви будете робити зараз?

— Щось буду. Не думайте, що я не довіряю вам. Довіряю. Але те, що не було вимовлене, не підслухають. У нас є багато справ, і з вашого дозволу я б хотів до них узятися. — Я підвівся.

Пастор кивнув, підвівся сам, подав мені руку.

— І бережіть себе. Якби я був на місці «штірліца», я б ударив саме по вас, щоб позбавити мене прикриття, — сказав Пастору. — Посильте охорону, змініть маршрути пересування, краще заляжте десь у безпечному місці.

— Спробую, — він кивнув.

— Що ж, ходімо, хлопці.

Ми пішли з бомбосховища, нас доправили до центру. Спробували загубитися в натовпі, але це виявилося непросто, бо кілька разів підбігали люди, які мене впізнавали.

— Владюшо, це ви! Це той Владюша, Бар-Кончалаба, що мочить кацапських чудовиськ! Автограф дасте? — Мене миттю оточував натовп, хлопці ледь висмикували. Довелося сісти на таксі й виїхати в бік Дорогожичів, де ми сховалися у парку.

— Ну що, це слава, Владюшо, — усміхнувся Бухгалтер.

— Чорт забирай! Мені потрібна перука й вуса! Це ж треба! Підбігають, наче я — Вакарчук якийсь!

— Пане Владюшо, ви крутіший. Відео бою з «беркутнею» набрало вже понад мільйон переглядів! — доповів Георгій.

— Але там же не я бився, а Мертвосуд із Ментожером, потім Шпиль!

— Але їх привели ви! — Георгій нервово усміхнувся.

— Що далі, мій зірковий командире? — спитав Бухгалтер.

— Далі я б хотів спробувати половити на живця. Хлопці, у вас є якісь знайомі, де б вас могли чекати?

— Хто саме? — спитав Бухгалтер.

— Той, хто вас би шукав.

— У мене — ні. Я сам жив. — Бухгалтер знизав плечима.

— А в тебе? — Я подивився на Мовчуна.

— Та є одна дівка.

— Що за дівка?

— Ну, я іноді до неї ходжу. Ну, така, відбита.

— То ти там іноді з’являєшся?

— Ага. Кілька разів на місяць.

— Де вона живе?

— На лівому березі.

— Хочеш з’їздити в гості?

— Та можна. — Мовчун усміхнувся.

— Тоді вперед.

Ми пройшли кілька кварталів, зупинили таксі й поїхали на лівий берег. Там походили дворами.

— Слухай сюди. Сам нічого про те, де ти зараз, не кажи. Якщо спитає, скажи, що працюєш охоронцем, а сьогодні вихідний, бо об’єкт відпочиває, — інструктував я Мовчуна. Той кивав. Не питав, що я затіяв.

Вийшли до будинку, високої непривітної новобудови на кілька десятків поверхів.

— Ось тут, — сказав Мовчун.

— Так, мікрофон на тобі. Це щоб я знав, що там відбувається. Тепер іди відпочивай. До завтра в тебе є час. Але будь обережний, дуже не розслабляйся, бо по тебе можуть прийти. Зрозумів?

— Так точно.

— Ну, приємного дозвілля.

Мовчун пішов, а я наказав Бухгалтеру взяти в оренду вантажний мікроавтобус і купити інструменти. За дві години поставили його неподалік від входу в будинок. Стали спостерігати. Я час від часу слухав мікрофон.

— Нічого собі, — покрутив головою.

— Що там? — спитав Бухгалтер.

— Досі кохаються, без висмички.

— Зголоднів Мовчун. — Бухгалтер пусміхнувся.

— Можливо. Так, бери інструменти, ось інструкції. Треба буде зупинити ліфт, коли я скажу. Зможеш?

— Танки зупиняв, — запевнив Бухгалтер. Пішов з інструментами. Зв'язок тримали новими телефонами з новими сім-картами.

— Ну що, запулив я про Штірліца все, що ви сказали, — доповів Георгій. — Вилив лайна на вентилятор, там таке зараз! Одне одному пащу рвуть, хтось за нього, але більшість проти.

— Про читацький конкурс новини є?

— Так, уже пішли перші відео. О, менти спробували атакувати Ментожера, коли той повертався у свій ліс, — повідомив Георгій.

— Дебіли. Жертв багато?

— Кілька десятків. Міністр звинуватив у них вас. Порушили карну справу.

— Шкода, що Ментожер того придуркуватого міністра не з’їв.

— Може, треба пояснити, що ви не віддаєте накази Ментожеру і…

— Не треба. Нас точно не знайдуть за твоїм планшетом?

— Ні, я знаю, як ховатися. А кого ми тут чекаємо?

— Гостей столиці.

— Що за гості?

— Побачиш.

— Ви справді вірите, що «штірліц» зараз працює у Києві? — спитав Георгій.

— А ти думаєш, що я жартую? — здивувався я.

— Ну, просто якось незвично.

— Звикай. Мочи далі.

Чекати довелося ще з годину. Я побачив, як у під’їзд зайшов хлопець спортивного вигляду. Потім іще один, потім іще двоє і ще. Я зателефонував Бухгалтерові.

— Будь напоготові, — сказав йому. — Вирубаєш ліфт і спускаєшся пішки на поверх до Мовчуна. Будь готовий йому допомогти. Гості вже тут. Бажано тих, хто буде на поверсі, покласти.

Зателефонував Мовчуну, який у цей час знову кохався. Відповів одразу.

— Вируби свою подругу, тільки тихенько. Потім одягайся і дзвони Бухгалтерові. Домовитеся, як краще зустріти гостей.

Біля під’їзду зупинився білий мікроавтобус «Фольскваген». З нього вийшло ще з десяток хлопців. Залишився один водій. Я зателефонував Бухгалтерові.

— Зараз поїдуть, і стопори ліфт.

— Слухаюся. — Бухгалтер був спокійний. Це мені в ньому й подобалося.

Я взяв із бардачка дебелий молоток. Його привіз Бухгалтер разом з іншими інструментами.

— Георгію, сиди у машині й нікуди не лізь. Зрозумів?

— Так. — Георгій хвилювався.

Я виліз, підійшов до «Фольксвагена». Водій сидів за кермом. Я постукав у скло. Водій неохоче відчинив.

— Закурити не буде? — спитав я.

— Не курю, — відповів він і почав піднімати скло. Я різко відчинив двері й ударив молотком. Водій схопився за обличчя, я додав, він завалився на спинку сидіння непритомний. Обшукав, забрав пістолет і три обойми. Відніс до нашого мікроавтобуса, поклав у салон.

— Охреніти! — тихо сказав Георгій, весь аж зблід.

— Чекай тут! — Я пішов до під’їзду. Нагорі почулася стрілянина.

Забіг у будинок, став біля ліфта.

— Відчиняй двері, ламай! — кричали російською десь неподалік, поверсі на другому-третьому. Ламали двері. Я теж зламав, зазирнув у шахту, потім випустив всі набої в підлогу ліфта. Почувся крик, зверху спробували відповідати, я перезарядив і знову стріляв. Більше не відповідали. Капала кров. Я вискочив на вулицю. Було тихо. Потім із дверей, що вели до сходів, вибігли хлопці зі зброєю напоготові.

— Усіх завалили? — показав вгору.

— Усіх, — кивнув Бухгалтер. — Але ще в ліфті залишилися.

— Там уже готові. Поїхали.

Стрибнули в мікроавтобус і поїхали.

— А що це за гість? — спитав Бухгалтер і кивнув у бік скривавленого водія, який потроху опритомнював.

— Зв’яжіть його! — наказав я. Водія зв’язали, в рот запхали кляп, я взяв обценьки, показав водію, тицьнув ними йому нижче пояса. — Чавити тобі яйця, чи розкажеш, куди треба було пацана відвезти?

Водій закивав головою. Я вийняв кляп. Водій назвав адресу на Подолі.

— Тільки не вбивайте! У мене діти!

— Де служиш? — спитав я.

— ФСБ.

— Давно в Києві?

— Тиждень.

— Що робили?

— Нічого. Сказали бути готовими, чекати. Ну, ми й чекали. Оце зараз наказ надійшов узяти за адресою пацана і привезти. Не вбивайте, будь ласка!

— Якщо зараз ти нас підставляєш, то вб’ю, страшно вб’ю! — попередив я.

— Правду кажу, все як є! — Водій весь тремтів.

— Хто вам наказав їхати за пацаном?

— Зателефонував якийсь мужик, назвав пароль, сказав, що треба зробити. Пароль був правильний, от ми й поїхали. Не вбивайте, мужики, не треба!

Тут якраз у нього телефон задзвонив. Прихований номер. Я подивився на хлопця.

— Це він! Ну, той, хто наказав їхати! Точно він! — запевнив водій.

— Спокійно відповідаєш. Кажеш, що завдання виконане. Довелося постріляти, але вбитих немає, пацана везете, скоро будете. Хоч слово вбік, хоч подих — пристрелю падлу. — Я дав йому телефон і приставив пістолет до голови. — Тільки не нервуй, спокійно. — Натиснув на екран, щоб водій міг відповісти. Сказав усе як треба.

— Він чекатиме нас. — Водій дивився мені в очі. — Не вбивайте!

— Не буду. — Встромив йому кляп.

Нам пощастило проїхати швидко. Невдовзі вже були біля невеличкого будинку на Подолі. Мовчун пішов подивитися, що всередині. Потім зайшли ми з Бухгалтером. Потрібна квартира була на першому поверсі. Двері не замкнені. Ми увірвалися всередину. Там нікого вже не було.

— Кава гаряча, — сказав Бухгалтер і показав чашку. Ще на столі була чарка з брунатним напоєм.

— Тікаймо! — закричав я, хоча ще мить тому збирався робити обшук, щоб знайти якісь сліди. Я довго працював із чудовиськами, і в мене виробилася здатність відчувати небезпеку. Зараз вона спрацювала. Я відчув смерть десь поруч і побіг геть. Хлопці за мною: вони мали швидку реакцію. Вибігли з квартири, а коли вже забігали в арку, щоб утекти з двору, позаду пролунав досить потужний вибух. Вибігли на вулицю, сіли в мікроавтобус, я викинув водія на асфальт, і поїхали.

— Як ти зрозумів, що там вибухівка? — спитав Бухгалтер. Він був спокійний. Мовчун — і той побілів, а Бухгалтер наче про погоду питав.

— Інколи я відчуваю небезпеку. Перехитрив нас, гад!

— Ну, не зовсім, бо ми — живі, — підбадьорив мене Бухгалтер.

— Дивом живі. А він утік.

— «Штірліц»?

— «Штірліц». Якось же відчув, що ми до нього їдемо! — Я вдарив кулаком по кріслу.

— Але як він дізнався, що Мовчун у тієї баби? — спитав Бухгалтер.

— Не знаю. Може, вона заклала, а може…

— Вона не закладала. Там над її дверима мікрокамера була, — пояснив Мовчун. — А ще мікрофони в квартирі. Один черепаха випадково витягла.

— Хто?

— Черепаха. У неї черепаха є, Пушок звати. Він під диван поліз і мікрофончик звідти панциром витягнув. Ліза мені сама показала. Думає, що кілька днів тому поставили, коли вона в басейн ходила. Вона його не чіпала, але мені показала.

— То «штірліц» за нами ледь не від початку полював! Потім уторопав, що може нас не знайти, вирішив бити по Пастору, щоб позбавити нас прикриття, але спостерігав за місцями, де ми могли з’явитися.

— І що тепер? — спитав Бухгалтер. — Як ми його будемо ловити?

— Ніяк. Дуже ризиковано. Нехай Іван Карпович цим займається, а в нас інші справи будуть. Зараз поїмо і відпочиваємо.

Заїхали в супермаркет, Бухгалтер набрав пакет їжі. Сказав, що його двічі впізнали. Знали, що позивний «Бухгалтер», що ветеран війни, воював у добровольчих загонах, а до того був фінансовим спекулянтом — тобто всю біографію. Навіть про втрачену на війні ногу і протез!

— Мені потрібні борода й перука, — сказав він.

Георгій згадав, що в нього є знайомий, театральний гример, і там можна розжитися всім необхідним. З’їздили, набралися, причому ми не світилися, ходив сам Георгій, щось набрехав про зйомки відеокліпу в естетиці вісімдесятих. Поки він ходив, ми винайняли квартиру, поїхали туди. Мікроавтобус залишили за три під’їзди.

— Ну все, відпочиваємо, — сказав я.

Поїли, поділили чергування, я попросив Георгія зібрати досьє на «штірліца» і заснув першим. Мене мусили розбудити вночі, але хлопці вирішили, що мені треба добре виспатися, й не розбудили. Прокинувся вже вранці. Бухгалтер варив каву, Мовчун нарізав бутерброди, Георгій працював на планшеті.

— Що там нового? — спитав я.

— Міліція розслідує стрілянину в житловому будинку на лівому березі й вибух на Подолі, але зв’язку не бачить. У першому випадку підозрюють кримінальні розборки, а в другому — газ, — доповів Георгій. — На лівому березі багато трупів. Повний ліфт і ще на поверхах.

— Вони не чекали удару з тилу. Наставили пістолети на двері, а тут я зі спини, — пояснив Бухгалтер.

— Я взагалі майже з-під землі стріляв! — згадав, як дірявив дно ліфта. — Ото здивувалися пацани! Що читачі?

— Процес читання книг про Івана Карповича набуває ознак ажіотажу. У книгарнях їх вже розібрали, у бібліотеках черги, всі хочуть прочитати на камеру і надіслати, бо всіх приваблюють призи. Міносвіти розпочало конкурс на найкращу учнівську, студентську та наукову роботу на тему епопеї про Івана Карповича. Теж досить великі призи. Видавництво пообіцяло додрукувати всі томи, а автор заявив, що, можливо, в останній книзі Івана Карповича й не вб’ють, — продовжив доповідь Георгій.

— Добре, підживлюють, — кивнув я.

— Тим часом у Росії хочуть запровадити кримінальну відповідальність за паплюження пам’яті не тільки історичних осіб, а й літературних та кінематографічних персонажів. Таку ініціативу викликала злива викривальних матеріалів щодо Штірліца. Ініціатори змін до законодавства кажуть, що фальсифікація історії може відбуватися і внаслідок ганьблення народних улюбленців типу Штірліца, солдата Тьоркіна чи Альоші. У Держдумі вже заявили, що розглянуть ці зміни до законодавства позачергово. Однак, заблоковано кілька десятків сайтів, які поширили матеріали про гомосексуалізм Штірліца та його участь у злочинах проти людства. Арештовано власників цих сайтів, а також користувачів соціальних мереж, які розміщували посилання на відповідні матеріали.

— О, злякалися, падли! Це добре!

— Ще в Росії запустили кілька статей про Івана Карповича. В одних твердять, що він був більшовицьким агентом і працював на Москву, а в тридцятих зробив успішну кар’єру в НКВС, де особисто розстріляв кілька тисяч безневинних жертв. У інших ідеться про те, що Іван Карпович був гомосексуалістом і наркоманом, навіть пив кров християнських немовлят.

— О, пізнаю брата Федю. Ідіоти! Вони мочать Івана Карповича, про якого в Росії ніхто не знає!

— Намагаються поширити ці матеріали і в Україні.

— Бий по них, кажи, що це кацапські вигадки, кремлядська заздрість, що у нас такий персонаж є, а в них немає, — наказав я.

— Ну, що, можна поснідати, — запросив Бухгалтер.

Ми поїли бутербродів із кавою, я наказав збиратися.

— Поїдемо на Щекавицю, зустрічати Івана Карповича.

— Мікроавтобус пасуть, — промовив Мовчун, який визирнув у вікно.

— Що? Як?

— Десь о шостій ранку знайшли. Якісь хлопці. Не наближалися до нього. Потім приїхало два мікроавтобуси, стали неподалік, але так, щоб будь-коли заблокувати дорогу. Тепер чекають, — пояснив Мовчун.

— Добре працюють! — аж здивувався я. — Ну, що ж, зробимо їм сюрприз.

Я зібрав телефон і зателефонував до міліції. Переляканим голосом сповістив, що у дворі стоїть мікроавтобус, повний озброєних людей із автоматами.

— Білий «Фольксваген»! Так, я сам бачив! Я собаку вранці вигулював, а вони вийшли розім’ятися, при автоматах і в цивільному! Так, досі стоїть! Це пов’язано зі стріляниною на лівому березі? О, господи, я у ванні сховаюся, в мене ванна чавунна! — зобразив паніку, затинався і тремтів. Потім вимкнув телефон, викинув сім-картку.

— Слухай, та ти артист! — похвалив Бухгалтер.

— Доводиться. Клеїмо вуса й бороди, одягаємо перуки, щоб ніхто не впізнав. А потім запрошую всіх на перегляд серіалу «Кохала жаба гадюку».

Ми швиденько затримувалися і всілися біля вікна. У двір влетіли два мікроавтобуси з міліцейською групою захоплення. Оточили білий «Фольксваген». Я сподівався, що менти арештують пасажирів першого мікроавтобуса, а другий тихенько здрисне. Та куди там! Із другого почали стріляти. Група захоплення відповіла. Почалася жвава стрілянина.

— Чорт забирай, ну й дурні ж! — здивувався я, обережно дивлячись на той бій. Потім він почав ущухати. — Так, усе, треба тікати. Щоб не привертати уваги, йдемо парами. Я з Мовчуном. Зустрічаємося на Щекавиці.

Коли виходили, стрілянина тривала, і її учасникам було не до нас. Десь за годину зустрілися на Щекавиці, присіли в кущах, я відклав куплений одяг, виставив портвейн у пакетах. Пластикові келишки, сир, кілька сосисок. Товариство вийшло на природу випити, ніхто не запідозрить.

— Чудове маскування, — оцінив Бухгалтер. — Погано, що реквізит чіпати не можна.

— Наливай давай, — дозволив я, а сам узяв книжку про Івана Карповича. — О, ви таки знайшли її! — здивувався Георгій. — Пишуть, що ніде немає.

— Так, у книгарні продавець сказав, що страшний ажіотаж, усі тільки про Івана Карповича й питають, розмели книги ще вчора. Я запропонував додати до ціни книжки нуль, і продавець погодився продати власний екземпляр. Сказав, що від серця відриває.

— Готово, — доповів Бухгалтер. Ми підняли келихи з портвейном.

— Ну, за успіх нашої безнадійної справи! — проголосив я тост. Почаркувалися, випили.

— Ох, шмурдяк! — закректав Бухгалтер. — Давно такого лайна не пив.

— Відірвався ти від народу, дорогий захиснику Вітчизни. А я в експедиціях тільки таким і грівся.

— А я більше віскі люблю, — сказав Георгій.

— І ти відірвався.

Ми випивали, закусували, закінчили один пакет.

— Мабуть, досить? — спитав Бухгалтер.

— Та, наливай, — махнув я рукою. Помітив, що і Бухгалтер, і Мовчун десь із третього тосту почали половинити. Молодці, голови не втрачали.

— Пане Владюшо, а можна вас спитати? — Георгій випивав усе, що наливали і вже зробився тепленький.

— Слухаю.

— А от цей Іван Карпович. Я трохи прочитав про нього, так він же ще дореволюційний герой!

— І до і після, там різні книжки є.

— Так, але ж усі пригоди на початку минулого століття.

— І що?

— То він, виходить, сучасного Києва зовсім не знає! Як він тут працювати зможе?

— Так «штірліц» теж нетутешній. І за часом, і за місцем. І нічого, шкодить, аж дим іде. А Іван Карпович Київ добре знав, думаю, легко розбереться, що тут змінилося. Шанси є, — сказав я. Ми ще випили. Поруч стежиною пройшов якийсь чоловік. Потім повернувся. Попросив закурити. Мовчун його пригостив. Він спитав, що п’ємо. Я сказав, що неважливо, і дав зрозуміти, що додаткове товариство нам не потрібне. Чоловік образився і пішов. Мовчун притиснув палець до губ. Ми кивнули. Мовчун підвівся і почав нишпорити в траві неподалік. Знайшов маленький мікрофон, який чоловік кинув, коли підходив. Мікрофон Мовчун відніс метрів за сто, кинув у кущі, за якими кілька чоловіків пили горілку.

— Шпигун? — пошепки спитав Георгій.

— Шукають нас, — кивнув я. — Ну що, почитаю.

Я розгорнув книжку «Найкращий сищик імперії на Великій війні» й почав читати вголос. Хлопці слухали. Хвилин за п’ять попросив налити.

— Щось у горлі деренчить.

Випив і читав далі. Замовкав, лише коли хтось проходив поруч. Десь за годину був уже геть п’яний, бо ми з Георгієм добили третій пакет. Георгій пішов блювати в кущі, а я читати вже не міг, бо літери перед очима змішувалися. Попросив Бухгалтера.

— Треба читати, дуже треба.

Бухгалтер був майже тверезий. А я думав про цього Івана Карповича, який він молодець і як він нам допоможе, аби тільки з’явився. Ласкаво просимо, Іване Карповичу! Приходьте, Іване Карповичу! Україна чекає на вас, Іване Карповичу!

Якоїсь миті мені дуже захотілося спати. Страшенно. Я почав плескати себе по щоках, бо засинати не можна. Потім вилив на голову пляшку мінеральної води. Не заснув. Раптом побачив, що в наш бік стежкою хтось іде. Спочатку подумав, що шпигун, а потім уторопав, що як на шпигуна в цього чоловіка надто старорежимний одяг. Таке вбрання я бачив лише в дядьків на селі, та й то ще за радянських часів, бо потім усе занапастили спортивні штани, гумові капці й турецькі светри. Чоловік був у сірих штанях, заправлених у чоботи, й піджаку, під яким була полотняна сорочка. На голові картуз. Тільки обличчя не міг роздивитися, як не напружував зір.

Чоловік ішов неквапливо, обережно роззирався. Я намагався налаштувати свою оптику, але ніяк не виходило роздивитися обличчя. Я спробував підвестися, поточився, ледь не гепнувся, але мене підхопив Мовчун, утримав на ногах. Стало трохи соромно — набрався, як дурень.

— Вибач, — хотів я сказати Мовчуну, але язик у роті нагадував мертву рибу й не рухався зовсім. Тут я вже зовсім злякався, що можу через той клятий портвейн усе занапастити. Зібрався з силами і сказав: — Іване Карповичу, добрий день!

Здається, пролунало не дуже зрозуміло, але я щиро усміхнувся.

— Мене звати Владюша Бар-Кончалаба. Я — вчений. — Моє прізвище і тверезій людині не завжди вдавалося вимовити, а п’яній — поготів. Але головне, що чоловік зупинився. Так я його собі й уявляв: вище середнього зросту, плечистий, схожий на стиснуту пружину, готову будь-якої миті звільнитися.

— Добрий день, — сказав Іван Карпович і придивився до нас.

— Це я викликав вас. Мені потрібна ваша допомога. — Я гучно гикнув. Як же невчасно! Чорт забирай, і навіщо я пив? Знаю, що важко зупиняюся і мені краще не починати! Тоді для чого було брати аж три пакети портвейну? — Не мені, Україні, — продовжив я. Мені чомусь запаморочилося, і я точно б гепнувся, але знову врятувала сильна рука Мовчуна. — Прошу, сідайте, я зараз усе вам поясню.

Десь в кущах почав блювати Георгій. Досить гучно, його хай йому грець.

— Іване Карповичу, ви зараз у 2015 році. — Я подивився йому в очі, щоб побачити реакцію, але знову помітив, що в нього немає обличчя. Чи мені здавалося? Я був п’яний і не дуже собі довіряв. — Вибачте, почекайте хвилину.

Я пішов геть, Мовчун мене притримував, Бухгалтер стежив за Іваном Карповичем. Ми відійшли метрів на п’ятнадцять, і я зашепотів на вухо своєму охоронцеві.

— У нього є обличчя?

— У кого? — не зрозумів Мовчун.

— У цього, у Івана Карповича.

— Владюшо, не треба було стільки пити.

— Я знаю. Але сходи, подивися йому в обличчя уважно і скажи мені, що побачиш. Будь ласка!

— Ти впадеш, якщо я піду дивитися.

— Ні, не впаду! Подивися, це дуже важливо!

Мовчун залишив мене й пішов дивитися на обличчя Івана Карповича. Я зосередився на тому, щоб не гепнутися. Ледь устояв. Мовчун повернувся.

— Той… немає в нього обличчя, — сказав він — не те щоб перелякано, але розгублено. Я полегшено зітхнув. Мовчун здивовано подивився на мене.

— Усе добре, веди назад, — наказав я. У Георгія трапився черговий залп. Мовчун допоміг усістися на колоду. Іван Карпович уже сидів на пеньку. — Я прошу пробачити, трохи перебрав від хвилювання перед зустріччю з вами.

— Що вам потрібно? — спитав Іван Карпович. Дивно — якщо не придивлятися, можна було й не звернути уваги, що в нього немає обличчя. Воно муляло мені, і я не витримав.

— Вибачте, а що у вас із обличчям? — Алкоголь допоміг мені бути щирим.

— А що?

— Ну, його начебто немає.

— Його й немає. У жодній книзі про мої пригоди немає опису мого обличчя. Кожен читач може уявляти його яким схоче.

— А вам це не заважало?

— Ні, кожен бачив мене таким, яким очікував.

— Може, краще попросити автора таки дописати вам обличчя?

— Не треба.

— Я можу з ним поговорити.

— У мене самого є до нього питання. Не треба. Для чого ви викликали мене?

— Ми захищаємо Україну від кремляді та її чудовиськ. Одне з них називається «штірліц». Воно оселилося в Києві і провадить проти нас боротьбу. Вербує шпигунів, убиває тих, кого завербувати не може, влаштовує всілякі інтриги й скандали, послаблює Україну зсередини. Ми спробували знищити його самостійно, але «штірліц» виявився надто хитрим для нас. Уся надія на вас, Іване Карповичу. — Починав я говорити зовсім нерозбірливо, але потім пішло трохи краще. — Ми підготували досьє. Георгію, де досьє? — крикнув я. Наш журналіст відповів утробним стогоном. — Ну, зараз він принесе. Ось одяг — сучасний, бо ваш буде надто помітний. І гроші на витрати. Допоможете нам, Іване Карповичу?

— Я ніколи не беруся за справу, поки не вивчу перспективи.

— Так, я знаю, я ж читав ваші пригоди. — Кивнув, можливо, надто запопадливо. — Зараз.

Сам поліз у наплічник Георгія, знайшов досьє на «штірліца» у пластиковому файлі. Георгій бігав його кудись роздруковувати. Фотографії, інформація про звички та методи роботи, інше. Досить непоганий підбір інформації, Георгій умів працювати. Я віддав досьє Івану Карповичу, той уважно його прогортав.

— Він дуже й дуже розумний, найрозумніший серед кремлядських чудовиськ. І дуже небезпечний. Учора ми ледь не загинули від його рук. У нього можуть бути озброєні помічники. І він не вагатиметься, якщо йому треба буде когось убити. Що ви скажете?

— Почекайте, — попросив Іван Карпович. Вивчав досьє. Ми чекали. Я навіть думати не хотів про те, що робити, якщо він відмовиться.

— Що за фігня? — тихо сказав Бухгалтер. І підхопився.

— Летять! — крикнув Мовчун, підхопив мене під руки й потягнув до кущів. Пролунали перші постріли. До нас летіло кілька «гастеллів» зі стрільцями на спинах. Стрільці сиділи на чудовиськах верхи, обхопивши ногами, а в руках тримали автомати, з яких відкрили нищівний вогонь.

— По стрільцях бийте, літунам до одного місця! — заволав я. Бухгалтер почав стріляти, до нього несподівано доєднався Іван Карпович, у якого звідкілясь узявся пістолет старого зразка. Мовчун тягнув мене серед кущів, потім кинув у якусь яму, наполовину заповнену сміттям.

— Лежи тут! — Він вихопив пістолет і почав прицільно стріляти по нападниках. Потужність їх вогню була значна більша, але наші били влучніше. Спершу впав один зі стрільців, потім іще один, іще. Я не бачив, скільки їх залишилося. Черга прошила землю зовсім поруч. Помітив шматок бетонної плити, ледь підняв, заліз під неї. Ще одна черга. Кілька куль влучило в бетон. Він витримав. Наступна черга, потім тріск гілок. Щось гепнулося. Я визирнув з-під плити й побачив стрільця — хлопця в цивільному одязі з бронежилетом. Поруч лежав автомат. Аби я був тверезий, я б нікуди не поліз з-під плити, але алкоголь іще вирував у мені, й схотілося подвигів. Я виліз, поплазував до бійця, щоб забрати його автомат. Боєць несподівано розплющив очі. Я навіть не чекав, що він міг бути живим. Але гілки пом’якшили удар. Він потягнувся до автомата. Він би застрелив мене. Але погляд був каламутний. Здається, він не до кінця опритомнів. Я вихопив трофейний «глок», який забрав у нападника під час бою на лівому березі, і двічі вистрелив. Боєць смикнувся, його автомат упав на землю. Я підхопив його і дав чергу в небо. Абикуди. Треба було бити прицільно, але стріляв не я, а портвейн. Моя черга привернула увагу, і по мені почали сікти. Єдине, що я вигадав, — упасти на землю і закритися вбитим стрільцем. Кулі сікли землю зовсім поруч, стало боляче, і я знепритомнів.

Далі мене кудись тягнули Бухгалтер і Мовчун. Тут-таки йшов і блідий Георгій.

— Де Іван Карпович? — спитав я.

— Він сказав, що візьметься за справу. Був дуже розлючений, — пояснив Бухгалтер. Здається, ми кудись їхали.

— Де я?

— Ти поранений, ми веземо тебе в лікарню, все буде добре, Владюшо. — Бухгалтер поплескав мене по плечу. Машина підстрибнула на якійсь вибоїні, мені стало боляче, і я знову знепритомнів, але вже спокійно: Іван Карпович узявся за справу!

(Більше про пригоди Івана Карповича Підіпригори можна прочитати у книжках «Стовп самодержавства, або 12 справ Івана Карповича Підіпригори», «Найкращий сищик імперії на службі приватного капіталу», «Найкращий сищик імперії на Великій війні», «Найкращий сищик та падіння імперії» та «Одіссея найкращого сищика республіки»).

Розділ 9

Кривавий футбол

Я опритомнів під крапельницею в незнайомому приміщенні без вікон. Поруч на стільці дрімав Мовчун. Боліли груди, перемотані бинтами. Навколо було так тихо, аж чулося сопіння товариша.

— Мовчуне, Мовчуне! — пошепки покликав. Він розплющив очі, побачив мій погляд, підвівся, кивнув. — Де я?

— У якійсь секретній лікарні, під землею. Дві кулі пробили бронежилет, але втратили швидкість. У тебе лише забої й дві невеличкі подряпини.

— Я накрився стрільцем. Кулі гальмувалися ще в ньому, тому я й живий, — згадав подробиці бою. Мовчун кивнув. — А де Бухгалтер і Георгій?

— У сусідній кімнаті. Покликати?

— Клич. — Мовчун невдовзі повернувся з товаришами.

— Владюшо, ми тепер більше не випиваємо, — з порога сказав Бухгалтер. — У нього була перемотана бинтами рука.

— Ти поранений? — спитав я.

— Трохи. Ти як?

— Та непогано. Позвіть лікаря, буду виписуватися. В нас багато справ.

— Лікар наполягає, що ти мусиш відлежатися хоча б кілька днів.

— У нас немає кількох днів, — закрутив я головою.

— У нас немає вибору. — Бухгалтер знизав плечима.

— Що ти маєш на увазі?

— Ми фактично під арештом.

Уважно подивився на Бухгалтера. Сподівався, що ось-ось він усміхнеться і виявиться, що це він жартує. Але не усміхався.

— Під арештом?

— Так. У нас забрали зброю. Вхід до цього крила зачинений. Його охороняють два десятки бійців загону спецпризначення МВС. Ну, тобто навіть якби лікар і дозволив, нас звідси не випустять.

— Треба зв’язатися з Пастором.

— Телефони всі забрали. І планшет теж. Я в інтернет не можу вийти, — поскаржився Георгій. — А там же стільки роботи!

Я спробував підвестися. Заболіло у грудях, застогнав.

— Лежи, набирайся сил, немає сенсу смикатися, — сказав Бухгалтер.

— Навіщо ви віддали зброю?

— До лікарні, куди ми тебе привезли, наскочило півсотні бійців. Могли б трохи постріляти, але без шансів.

— Менти пояснювали, чому мене затримано?

— Ні. Сказали просто чекати.

— Лайно. Про Івана Карповича нічого не чути?

— Ні, — сказав Бухгалтер.

— А може, і чути, — втрутився Георгій. — Тільки-но було повідомлення про «Порше», розстріляний десь на Куренівці. Начебто водій хотів утекти, по ньому почали стріляти, пробили колесо, машина злетіла з дороги і збила стовп. Але водій зміг вилізти і забігти в найближчі двори. Його переслідував якийсь чоловік із револьвером. Я й подумав, що зараз нечасто трапляються револьвери, так? — спитав Георгій.

— Це Іван Карпович. Сів на хвіст «штірліцу». Ну, хоч якісь добрі новини. Зачекай, а де ти їх бачив — новини?

— У сусідній кімнаті є телевізор. Це єдиний зв’язок із зовнішнім світом.

— Везіть мене туди, — наказав я.

Мене вивезли в коридор, коли почулися кроки. Відчинилися двері, і до нас вийшло два десятки бійців із автоматами. Я подумав, що зараз вони відкриють вогонь, розстріляють нас легко і просто. Лайно. Але бійці не стріляли. Вони просто цілилися в нас і зробили коридор. Ним ішов чоловік у камуфляжі. Я не одразу впізнав міністра в оточенні кількох охоронців.

— О, на ловця і звір біжить, — зрадів я.

— Пане Владиславе, мені потрібно з вами поговорити, — незадоволено сказав міністр.

— Владюша. Мене звати Владюша, так навіть у паспорті записано, хоч і довелося за це судитися. Це наше родове ім’я, всіх чоловіків у нашій родині називають саме Владюшами. Мені теж потрібно з’ясувати деякі обставини мого перебування тут. Хлопці, везіть мене у мій кабінет. Ласкаво прошу, пане міністре.

Мене завезли до палати. Хлопці вийшли, міністр залишився. Я помітив, що він вагався, чи не залишити хоча б кількох охоронців, але потім перевірив пістолет в кобурі і вирішив, що може побути зі мною сам на сам. Сів на стілець, поклав на коліна шкіряну теку.

— Пане Владиславе…

— Владюша, — виправив я.

— Пане Владюшо… — міністр зробив паузу. — Ви мусите нам допомогти.

— Я й так вам допомагаю, якщо ви про українську владу.

— Пане Владюшо, ви мусите привести на суд те чудовисько, що жорстоко вбиває моїх підлеглих, або принаймні розповісти, як ми можемо його знищити.

— Я не можу привести Ментожера на суд. Але, смію запевнити, якби й міг, ніколи б не зробив цього.

Міністр образився. Точніше, вдав, що образився. Примружив очі, важко задихав.

— Дарма ви так.

— Це ви дарма так. Коли кожна секунда на рахунку, ви фактично арештували мою групу і заважаєте нам працювати. Ви хоч розумієте, що своїм вчинком ставите під загрозу всю Україну!

— Україну врятують армія та силові структури, а не якісь там шахраї від псевдонауки!

— Коли я організував спротив «артему» чи нищення «беркутні» під Глуховом, мене називали рятівником держави, — нагадав міністрові. — І чомусь ані армія, ані ваші підлеглі не могли протидіяти кремлядським чудовиськам!

— Ви мусите допомогти нам знищити Ментожера! Хіба ви не розумієте, що наявність таких чудовиськ деморалізує все міністерство, а це призводить до розхитування човна української державності й до того, що країна може впасти у пекло анархії!

— Найбільше розхитує човен української державності ваше міністерство в нинішньому вигляді. Наша держава одна з перших за кількістю ментів на душу населення, і ці менти не змогли ані підтримати порядок на Донбасі, ані підтримати законність в інших регіонах. Величезний монстр, який нищить і грабує, тісно пов’язаний із кримінальним світом і перебуває з ним у злочинному симбіозі. Ваше міністерство вбиває віру й законність. І тепер ви розповідаєте, що Ментожер у чомусь винен? — Я зареготав, а міністр відкрив теку. Дістав звідти фотографії. Якісь жінки й діти в жалобі.

— Це дружини й діти працівників міліції, вбитих Ментожером. Ви досі вважаєте, що він діє правильно? — патетично спитав міністр.

— Як учений я намагаюся утримуватися від етичних оцінок. Але я точно знаю, що сама поява Ментожера викликана гнівом і ненавистю, які відчувають українські громадяни до вашого міністерства та його продажних працівників. І зникне Ментожер лише тоді, коли українці почнуть відчувати до міліції бодай байдужість, а не згадувати про свої численні кривди, про відмазування злочинців і ламання невинних. Не шукайте влади над Ментожером у мене. Змінюйте своє кляте міністерство на краще, і тоді чудовисько зникне саме.

— Як ви смієте! Тисячі працівників міліції зараз на передовій проливають кров!

— Десятки тисяч перебувають у тилу і теж проливають кров, але не свою!

Міністр із ненавистю подивився на мене. Я дозволив собі відповісти тим самим. Він здивувався — мабуть, звик, що при особистих зустрічах його боялися. Потім іще більше роздратувався. Я ж мусив боятися голову величезного карального відомства, яке могло вбити, могло посадити, все, що завгодно, могло.

— Я ж тебе знищу, клопе! Посаджу в тюрму на довічне! У мене ж проти тебе цілий букет справ! І напад на директора музею в Журбах із викраденням і знищенням історичного казана, і шахрайство з технікою місцевого молокозаводу, і масова загибель людей під час варіння борщу! Викрадення співачки Даніели, загибель військових і знищення техніки під Охтиркою, викрадення працівника міліції, співучасть у вбивстві іншого, якого знищив ваш Ментожер, причетність до стрілянини й вибуху в Києві! Ти у мене сядеш зі всіма своїми дружками, довічно сядеш! Ти це розумієш?

Я зареготав. Людська тупість завжди смішила мене. Залізобетонна тупість.

— Смішно тобі? Дарма!

— Невже ви не розумієте, що ніякого суду не буде? За тиждень кремлядські чудовиська вже знищать усю країну!

— Не треба мене лякати!

— Та роззуйте ви очі! Як можна залишатися таким самозакоханим дебілом? Невже хоча б дупа не відчуває небезпеки?

— Та як ти смієш! — Міністр підхопився. Сам би він мене навряд чи вдарив, боявся. Мабуть, покликав би своїх катів, щоб вони зробили мені боляче. І вони б зробили. Події могли розвиватися в дуже несприятливому напрямку, але в палату зазирнув чоловік у піджаку і з мобільним телефоном.

— Пане міністре, президент на зв’язку, — урочисто прошепотів чоловік — мабуть, помічник.

Міністр миттєво змінив священний гнів на чиношанування й вибіг із палати. За кілька хвилин до мене зайшли хлопці.

— А де міністр?

— Терміново відбув, — сказав Бухгалтер. — Що будемо робити?

— Чекати, поки нас тут передушать, як кошенят, — зітхнув я. — Везіть мене до телевізора.

Друга спроба подивитися телевізор була вдалою. Мене перевезли в сусідню кімнату, і я натрапив на новини. Глухів звільнили, Людина борщу продовжувала прикривати повітря, читання пригод Івана Карповича тривало. Але нам треба було діяти далі. Натомість я дивився телевізор, наче якийсь ідіот.

— Ми все обшукали, — прошепотів мені на вухо Бухгалтер. Боявся, що нас можуть підслуховувати, і правильно робив. — Жодних виходів, окрім того, який охороняється. Ми наче в тюрмі.

— Тоді відпочиваймо, набираймося сил і сподіваймося, що вони нам знадобляться не тільки для останнього бою.

Потім прийшов лікар. Мовчун його обшукав. Лікар помітно хвилювався.

— Стан у вас добрий, поранення незначні, все буде гаразд.

— Дякую.

— А це ж ви той, що чудовиськами керує? Владюша? — спитав лікар. Його ліве око нервово сіпалося.

— Так.

— Я бачив, по телевізору! Як ви отих привели, які «беркутню» розкидали.

— Так, — кивнув я. — У вас діти є?

Лікар здивовано подивився на мене.

— Якщо є, беріть їх і паняйте в аеропорт. Купуйте квитки на перший-ліпший рейс із України будь-куди й мотайте звідси.

— Це ви серйозно?

— Так. Україну буде знищено. Київ точно. Якщо можете, рятуйтеся.

Лікар аж скам’янів.

— Це не жарт?

— На жаль, ні. Поки ми були на волі, ми протистояли чудовиськам. Але тепер вони можуть діяти вільно і знищать Україну.

— Але для чого вас запхали сюди? Хіба влада не знає, що відбувається?

— У голови МВС хворобливі амбіції. Він особисто наказав арештувати нас і приховує це від президента, який нас цілком підтримує. Тепер через цього бовдура Україна загине.

— Але як? А Захід?

— Кремлядь не насмілиться знищувати нас атомними бомбами чи танковими дивізіями, але чудовиськ західному виборцю дуже важко пояснити. Про них будуть мовчати, бо їх офіційно немає.

— І нас знищать?

— Так.

— Жах який! У мене троє дітей! І ще одне від коханки! — сказав лікар.

— Ну, то хапайте їх і спробуйте врятувати. Хоча не факт, що вдасться, бо кремлядь могла вже заблокувати повітря.

— А на машині?

— Дороги теж можуть перекрити. — Я кивнув, щоб лікар нахилився. Той не одразу зрозумів, але нахилився.

— Є ще один вихід. Повідомити в Раду національної безпеки та оборони, де ми зараз. Нас звільнять, і ми зможемо врятувати Україну. Це надійний варіант. Зможеш?

— Спробую, — хрипко прошепотів лікар.

— Ну, бувайте. Дякую за медичну допомогу, — сказав йому. Лікар пішов геть. Бухгалтер вийшов із ним, потім повернувся.

— Над дверима камера, дивляться, хто йде. На дверях стоять четверо, озброєні. Далі теж можуть бути двері, — доповів Бухгалтер. — А що ти йому прошепотів?

— Дещо.

— Допоможе нам?

— Не знаю, але роблю все можливе.

Я підвівся з ліжка. Невдовзі нам принесли їжу. Після обіду ліг відпочити.

— У вас залізні нерви, — сказав Георгій. — Я на місці всидіти не можу а ви спите.

— Я навчився не давати волю нервам.

Продрімав годину обміркував наступні кроки, якщо нас таки випустять. Не подобалося, що мені збили гру, примусили відповідати на удари кацапів. Я хотів завдавати ударів сам, мати стратегічну ініціативу, примушувати ворога оборонятися й помилятися. Натомість валявся в ліжку і прислухався до того, що болять груди.

Хтось смикнув мене за ногу. Я дуже не любив, коли мене турбували під час відпочинку, визирнув з-під простирадла.

— Що таке?

— Пане Владюшо, я дуже перепрошую, але тут якийсь дивний футбол, — сказав Георгій і показав на екран. — «Динамо» грає, стадіон повний, а всі мовчать, навіть коментатор!

Футболісти справді грали в повній тиші. Спочатку подумав, що звук просто зник, але ж чутно було удари по м'ячу. Потім подумав, що коментатор вимкнувся, але стадіон теж мовчав. Широким планом показали трибуни, де заклякли тисячі глядачів.

— Я канали перемикав, випадково оком зачепився. Що це за фігня? — спитав Георгій.

У ворота «Динамо» забили гол. Гравці суперника збіглися святкувати, одягнені в якісь довгі чорні труси й сірі майки.

— Мати Божа! — тихо видихнув я.

— Що?

Загупало в голові. Показав Бухгалтеру, щоб він підійшов.

— Зараз побіжиш, почнеш стукати у двері й кричати, що я помираю. Мовляв, отрута. Далі треба спробувати якось звідси вибратися. Чи заманити охорону сюди, чи перевдягнутися в когось із медиків. Нам треба вилізти звідси, інакше «Динамо» знищать. А це удар по Україні. Зрозумів?

— Так, — кивнув Бухгалтер. Він залишався спокійним, нічого не питав. Навіть не здивувався, коли я гепнувся з ліжка й почав битися у судомах. Виблював весь обід. Крики, метушня, Бухгалтер гилив у двері й кричав, що мене отруїли. Охорона відчинила, пропустила лікаря. Той подивився на мене, дуже злякався й покликав на допомогу. Прибігло троє лікарів і три медсестри. Обступили мене, почали промивати шлунок.

Через хвилину забігли Бухгалтер і Мовчун у білих халатах. Показали, щоб усі мовчали. Мене поклали на ноші, накрили з головою й понесли. Георгій біг поруч, удаючи лікаря. На всіх були медичні маски.

— У нас труп! Пропустіть! — кричали комусь. Двері відчинялися. Ми кудись проходили. Потім ноші гепнулися на землю, об щось ударились. Я підхопився, побачив, що Бухгалтер і Мовчун завалили на землю трьох ментів і зачинили двері в підземелля. Ми були нагорі, у приміщенні із заґратованими вікнами.

— Нам потрібна машина! — крикнув я. Вискочили на вулицю. Побачили, що якийсь чоловік сідає в легковик. Викинули його і помчали. — На стадіон!

— Що відбувається? — спитав Георгій. Він весь тремтів.

— ФК «Партизан».

— Не зрозумів?

— Футбольний клуб «Партизан».

— Сербський? Але це ж кубок України!

— Не сербський, сумський!

— І що?

— Це теж чудовиська. Вони приїздять на матчі, грають, і від результату залежить доля суперника. Якщо ФК «Партизан» програє, він вантажиться в автобус і їде геть. Але якщо виграє, то вбиває всю команду суперників, а часто ще й тренерів, суддів та глядачів. Усіх, хто попаде під руку.

— Але для чого?

— Їх образили. Під час німецької окупації Сум військовий комендант міста був великим прихильником футболу. Він зібрав із гарнізону футбольну команду, яка громила всіх і вся. Якось на матч мусила приїхати команда Глухівського гарнізону, але потрапила в засідку й полягла від рук партизанів Ковпака. Тоді комендант наказав зібрати команду з місцевих. Із німцями грати ніхто не хотів, тому вони просто пішли в тюрму, взяли там півтора десятка хлопців і наказали грати. Хлопці не хотіли, але їм пообіцяли волю за матч. Видали благеньку форму, старі бутси, і випустили на поле. У німців була зіграна команда, вони заблокували наших у їхній штрафній, мали багато моментів, але наш воротар творив дива. Він зробив із десяток сейвів, німці почали видихатися. Наші проводили гострі контратаки. Забили гол. Німці кинулися зрівнювати рахунок, пропустили. Потім іще раз — і в роздягальню. Під час перерви комендант Сум волав на своїх футболістів, бо ті ганьбили Німеччину програвали слов’янським унтерменшам, яких мусили громити швидко й легко. Комендант вимагав гри, яка зробила команду чемпіоном серед військових комендатур сходу України. Поки на німців кричали, нашим принесли великий чавун гарячої картоплі в мундирах і жменю солі. Розрахунок був такий, що зголоднілі футболісти накинуться на картоплю, напхають шлунки, обважніють, і вже не до гри їм буде, й відпочити захочеться. Але наші домовилися не їсти, щоб таки виграти, отримати волю й тоді вже гуляти.

Після перерви німці знову почали атакувати, але наші швидко відсунули їх від воріт і стали забивати голи. Хтось сказав, що за виграш буде премія, але наші захопилися грою і вже атакували через азарт. Четвертий, п’ятий м’ячі, у німців теж було кілька можливостей, але наш воротар рятував. Далі ще гол і майже одразу новий, уже сьомий. Рахунок 7:0 на користь наших! Тут уже не витримав комендант, вибіг на поле й почав стріляти у наших гравців зі свого «вальтера». Десь половину команди вбив особисто, а інших наказав розстріляти й поховати у братській могилі просто на футбольному полі. Потім і сам застрелився. У Сумах німці в футбол більше не грали. Після звільнення про розстріл дізнався журналіст місцевої газети, який повернувся з евакуації. Тема йому здалася цікавою, і він написав кілька статей про розстріляну нацистами команду, причому зобразив її членів арештованими партизанами й підпільниками, хоч це була й неправда. Полонені солдати, арештовані члени підпілля й партизанських загонів сиділи в тюрмі гестапо, а вбитих набирали в поліцейські тюрми, де сиділи затримані за кримінальні злочини. Проте цікавіше й ідеологічно правильніше було, щоб команда героїв складалася не з крадіїв, убивць і спекулянтів, а з комсомольців, героїв підпілля та партизанів, грізних месників і мисливців за окупантами. Журналіст знайшов у залишеному німецькому архіві список гравців. Там були тільки прізвища й роки народження — героїчні біографії кожному журналіст написав самотужки, давши волю фантазії. Додав подробиць про те, як нашим хлопцям пропонували піддатися, програти, а вони кричали: «Комуністи не здаються! Слава Великому Сталіну! Помремо, а не відступимо!».

Журналіст почав розкручувати тему команди, яку назвав ФК «Партизан», домігся побудови меморіалу на місці ями, де поховали вбитих. У Сумах навіть почали проводити серед шкільних команд міський чемпіонат пам’яті розстріляних гравців. Потім журналіста арештували — правда, з іншого приводу, але під час допитів бідолаха розповів усе, зокрема й те, що історію з ФК «Партизан» він вигадав і сфальсикував трохи менше, ніж повністю. Серед убитих героїв не було, а лише дезертири та злочинці. Деякі навіть служили поліцаями, але сиділи за крадіжки й порушення дисципліни. Героїзм виявився повністю вигаданим. Журналіста розстріляли як ворога народу, меморіал вирішили знести і про ФК «Партизан» просто більше не згадувати, щоб не визнавати власних помилок. Знесли пам'ятник загиблим футболістам, на його місці відновили футбольне поле й почали проводити матчі.

— Затор! — крикнув Бухгалтер, який був за кермом. Машини попереду майже не рухалися.

— Побігли! — крикнув я. Ми були вже поруч, на Жилянській.

Вискочили з легковика і дременули в бік «Олімпійського». Здавалися трохи дивними — троє в білих халатах і четвертий, загорнутий у простирадло, — але часу перевдягнутися не було. Вискочили на тротуар, пробігли перехрестя з Тарасівською. Машини стояли.

— Який був рахунок? — спитав у Георгія.

— Чотири — нуль, здається. Ці «партизани» добре грають!

— О, Господи! — скрикнув я.

— Що?

— Якщо рахунок стане сім — нуль, то буде вже запізно!

Минули Володимирську, потім Антоновича. Що ближче були, то тихіше ставало. Машини не рухалися. Потім почали завмирати люди. Вони сповільнювалися, а коли ми забігли на територію стадіону, вже просто стояли, наче скам’янілі. Міліція, глядачі — всі нерухомо дивилися в нікуди. Ми пробігли, нас ні про що не питали. На вході стюарди нас проігнорували, хоча квитків і не було.

— Ні! — скрикнув Георгій і впав. Його першого опанував страх.

— Уперед! — я хотів крикнути, але забракло сил. Просто тихо сказав. Забігли на стадіон — і по нас наче вдарила тиша. Десятки тисяч людей на трибунах завмерли й мовчали. Рухалися лише фігури на полі. Динамівці ледь швендяли, наче прибиті. Гравці «Партизана» легко їх оббігали, але не могли впоратися з пасами. Я подивився на табло. 6:0. М’яч перейшов до гравців «Партизана», які почали швидку атаку. Ще мить — і все скінчиться. — Мовчуне, м’яч! — крикнув я. Мовчун вихопив з-під халата «калаш», став на коліно й прицілився. «Партизани» вже минули середину поля й наближалися до воріт. Динамівці намагалися їм завадити, але категорично не встигали за значно швидшими суперниками. Півзахисник «Партизана» врізав довгий пас у штрафну де вже чекав нападник. Постріл. На нього ніхто не звернув уваги. Нападник прийняв м’яч, обійшов Хачеріді, який устиг ногою трохи змінити напрямок польоту. М’яч підскочив, Хачеріді впав, а нападник приготувався забивати сьомий гол. Ще постріл — і м’яч, який мав за мить приземлитися на ногу нападника, полетів убік. У польоті почав здуватися. Нападник вдарив по повітрю, а Шовковський стрибнув до м’яча, накрив його й лежав. Гравці ФК «Партизан» побігли хто до судді, хто до Шовковського, щось жестикулювали.

А ми рвонули вниз. Нас ніхто не намагався зупинити, ми були наче єдині живі на всьому стадіоні. Спокійно спустилися, вибігли на поле біля лави запасних. Там стояв скам’янілий Ребров. Я затрусив його за плечі.

— Опритомнюй! Вас зараз знищать! Оживай! — кричав я. Дав кілька ляпасів. Нарешті помітив щось осмислене в очах. Суддя тим часом призначив вільний удар. Гравці «Партизана» були невдоволені, але впевнені у своїх силах, сподівалися забити ще й погодилися з рішенням. До нас підійшов Ярмоленко, попросив води, набрав із пляшки в рот і так став, наче замріявся. — Хлопці, беріть по одному й бийте по щоках! Їх треба оживити! — наказав я Бухгалтеру й Мовчуну. Бухгалтер побіг до Кравця, який був поруч, а Мовчун упав. Не втримав страху. Я схопив Ярмоленка, дав кілька ляпасів. — Давай, капітане, оживай, інакше вони всіх тут зжеруть! Всіх!

Ляпаси не діяли. Я вдарив у ніс, заюшила кров, і Ярмоленко здивовано підвів очі.

— Ти чого? — спитав.

— Рятуй команду! Не віддавай м’яч супернику! Іще один їхній гол, і вам усім кранти! — прошепотів я. — Ну, оживай!

Хотів ударити по щоці, Андрій перехопив мою руку.

— Ну нарешті! Ожив! Забий гол! Забий! — попросив я.

Боковий суддя попросив мене залишити поле. Говорив неквапливо, наче приморожений.

— І товариша свого заберіть, — показав на Бухгалтера, який лежав у траві. Не витримав чудовиськ на такій близькій відстані, знепритомнів. Ті, хто був на стадіоні, входили в ауру чудовиськ поступово, мали можливість призвичаїтися. А в нас не було часу. Я й сам ледь тримався на ногах. Підхопив Бухгалтера під руки й потягнув із поля. Головний суддя свиснув, гра продовжилася. Ярмоленко побіг до своєї штрафної. Там ніхто не міг дати йому пас, гравці «Партизана» атакували, аж поки Кравець, якого Бухгалтер, здається, таки встиг оживити, не вибив м’яч на кутовий. Поки гості готувалися подавати, Ярмоленко з Кравцем оживили ще кількох гравців. Після навісу м’яч винесли, Бельханда підхопив і розкрутив контратаку. Довгий пас, Ярмоленко прийняв, обіграв спочатку одного, потім другого, викотив м’яч Кравцю, той забив. 6:1. Я видихнув. До кінця матчу лишалося півгодини, але в нас з’явилися шанси.

— Уперед, хлопці, уперед! — закричав я. Поклав Бухгалтера біля Мовчуна. Почав робити їм масаж голови, бо від жаху стається спазм мозку.

Між тим, гравці «Партизана» пішли в атаку, відіграватися. На кілька хвилин зім’яли киян, але ті відбилися і втекли у контратаку. Тепер Кравець. 6:2. Я усміхнувся. Почув, що у лікаря динамівців задзеленчав телефон. Узяв його. Набрав із пам’яті номер Тетяни Павлівни.

— Це я.

— Де ви ділися?

— Усі питання до голови МВС. Але, попри свавілля органів, зараз ми рятуємо «Динамо» на «Олімпійському».

— Що? Нам не потрібен скандал!

— Це подвиг, а не скандал! — пояснив я. — Що там нового у наших північних сусідів?

— На Харків сунуть великі сили. Вони розтрощили наші прикордонні укріплення і наступають далі.

— Що за сили? Знову «беркутня»?

— Ні, інші. Вони у спортивній формі: труси, футболки. Величезними м’ячами легко нищать танки, літаки й піхоту. Спортсменів не бере ані артилерія, ані ракети! Що робити?

— Якого вони кольору?

— Червоно-білі!

— О, так це «спартачі»!

— Хто?

— «Спартачі»! І в мене є спосіб їх зупинити!

— Який?

— Нехай терміново готують транспортний літак, який може прийняти в себе автобус, — наказав я. Тим часом рахунок став 6:3, і з трибун пролунали перші оплески.

— Літак мусить відвезти з Києва до Харкова автобус із тими, хто зможе зупинити «спартачів». За півгодини закінчується матч. Нам потрібен коридор від «Олімпійського» до Борисполя! Швидко готуйте!

— Пане Владюшо, але як…

— Усі пояснення потім! Готуйте! — Я вимкнув телефон. Поплескав по щоках Бухгалтера. Той розплющив очі. — Друже, вставай.

— Що зі мною сталося?

— Це через страх. Чудовиська випромінюють страх, і ти не витримав. Нічого страшного, буває. Бери Мовчуна, на виході знайдіть Георгія й дуйте в Бориспіль. Чекайте мене там.

— А охорона? Якщо тебе спробують убити?

— Я з цими чудовиськами, до мене ніхто й близько не підійде. О, шість — чотири! Ярмоленко творить дива! Нумо, швидше!

Бухгалтер підвівся, підняв Мовчуна, той теж опритомнів. Та і взагалі весь стадіон потроху почав оживати. Гамір розмов, оплески, поодинокі викрики. Я підійшов до лави запасних «Партизана». Тренера в команди не було, бо виникла вона лише заради одного матчу, та й той не змогла довести до кінця. Але був головний гравець, який нервово спостерігав за подіями на полі.

— Чорт забирай! Не давайте йому приймати м’яч! — кричав він своїм, які марно намагалися зупинити Ярмоленка.

Я схопився за стійку над лавою, щоб не впасти, бо почувався вкрай погано.

— Вибачте, а можна вас запросити на матч до Харкова? — спитав я. Витримав погляд гравця. Здається, це був Сашко Лохманчук. У тому матчі з німцями він забив чотири м’ячі, але зараз був травмований і в грі участі не брав.

— До Харкова? Можна й до Харкова, давно там не були, — кивнув Лохманчук. — Післязавтра приїдемо.

— Вас відвезе літак.

— Ми не літаємо, тільки по землі, на нашому автобусі.

— Літак вас забере разом з автобусом, — пообіцяв я. — А в Харкові вас чекатимуть тисячі глядачів.

— Лайно! — крикнув Лохманчук, бо рахунок зробився 6:5.

— То поїдете?

— Треба поговорити з хлопцями.

Я вже було розслабився, коли гравці «Партизана» несподівано спіймали киян на контратаці. 7:5. А далі весь «Партизан» став у своїй штрафній і почав грати на відбій. Динамівці атакували, але забити ніяк не вдавалося. А час до закінчення матчу спливав. І коли пролунає фінальний свисток, а «Динамо» програватиме, гравці «Партизана» знищать суперників. Просто розриватимуть навпіл, питимуть кров, желіпатимуть м’ясом. Спочатку вбиватимуть тих, хто на полі, — суддів теж. Потім займуться лавою запасних. А потім перейдуть на глядачів. Не знаю, чи зможуть «партизани» знищити повний «Олімпійський», але я бачив, як вони за кілька хвилин знищили кілька сотень глядачів на трибунах стадіону в райцентрі, і перевіряти не хотів.

— Пане тренере, нехай атакують, інакше буде біда! — Я підбіг до Реброва. Той здивовано подивився на мене. — Вони знищать нас всіх! Потрібні голи!

— Уперед! Уперед! — закричав Ребров.

Мені зателефонувала Тетяна Павлівна.

— Літак готовий, коридор готують. Що ви робите на стадіоні? Вас знімають камери!

— Я роблю те, що й завжди, — рятую Україну. Нехай знімають!

— Пане Владюшо, Харків у небезпеці!

— Я розумію. Все буде добре! Тільки прикривайте літак, щоб його не збили в повітрі, і тримайте злітну смугу, щоб було де сісти. І зупиніть нарешті голову МВС! Він узяв нас у заручники, ми ледь утекли. Гол! — заверещав я, бо кияни нарешті забили. Зробив це Сидорчук.

— Ми зупинимо його, врятуйте Харків!

— Харків буде наш, — запевнив я. — Ну давайте, хлопці, давайте! Не тріпайте мені нерви!

Я ледь волосся на собі не рвав, бо наші атакували, а м’яч не йшов у ворота. Почалися додані три хвилини. Я подумав, що це мій останній шанс утекти. Потім тут почнеться різанина, і втекти я не зможу, бо буду паралізований від жаху. Але як я міг утекти? Я вирішив залишатися з хлопцями. До останнього. Ми не могли програти!

— Уперед! — заверещав я. Весь стадіон гнав динамівців забивати, і вони зробили це секунд за двадцять до закінчення ігрового часу. Потужний удар Гармаша з-за меж штрафного майданчика, одразу три рикошети — і м’яч таки перетнув лінію воріт. Мені схотілося підхопитися й кричати від радощів, але я ж знав, що це ще не кінець. З ФК «Партизан» неможливо зіграти внічию. Або виграєш і живеш, або програєш і гинеш, тільки так. Почали гру з центру поля, менше півхвилини часу — і фінальний свисток. Тепер мала бути серія пенальті, в якій клас уже не мав такої ролі, як у грі. Все починало залежати від везіння.

Нервові хвилини. Наш забив, удар суперника відбив Шовковський, наш промазав, «партизан» забив, наш забив, Шовковський відбив, наш поцілив у штангу, «партизан» забив. Бив Ярмоленко, потужний удар у саму дев’ятку, з якої м’яч по несподіваній траєкторії вилетів у поле. Всі завмерли. Я подумав: не може бути. Не може бути. Заради чого тоді все? Але я знав, що в житті буває по-різному. Заплющив очі й чекав удару гравця «Партизана», який міг стати останнім для всіх нас. Тисячоголосий крик! Шовковський відбив, м’яч влучив у штангу, покотився лінією воріт і таки викотився з них. Потім наш забив, а в гравця «Партизана» поїхала нога, і удару не вийшло: м’яч ледь поскакав до воріт, де Шовковський знущально зупинив його ногою. Якби він знав ціну цієї гри, він би ліг на м’яч усім тілом. Але він не знав.

Стадіон заревів, «Динамо» перемогло. На слабких ногах я пішов до лави «Партизана». Гравці були дуже не в настрої, мовчали, зібрали речі в звичайні солдатські клунки й пішли до автобуса. Навіть у роздягальню не заходили. Автобус чекав біля стадіону. Це був старий «ЗіС-16», іще довоєнного (мається на увазі Друга світова війна) випуску. Хлопці почали всідатися.

— То як, зіграєте з Харковом? — спитав я. На мене й уваги не звертали.

— Гарнізонна команда! Всіх вибили з чемпіонату міста, кажуть, що в будь-кого виграють! — збрехав я.

— Гарнізонна? — перепитав, визирнувши, Лохманчук.

— Ага. У них іще німець тренер. Любить повчати, що порядок б’є клас, а слов’яни не вміють грати у футбол. — Я нахабно брехав — а що було робити?

— Добре, зіграємо, — кивнув Аохманчук.

— Тоді я з вами? — зрадів. Насправді не зрадів, бо в тому, щоб лізти в автобус, повний чудовиськ, радісного мало. Зовсім нічого радісного. Але так треба було. Я сів, і ми покотили в бік Борисполя. Дорога була порожня, на всіх перехрестях пости ДАІ, але «партизани» на це не звертали уваги. Відпочивали після важкого матчу. Майже всім під тридцять, кілька підлітків, кілька старших. Вони справді вірили, що якщо виграють, їх відпустять. А їх розстріляли. Вони образилися вперше. А потім знесли їх меморіал, знищили про них будь-які згадки, наче знову закопали в землю. Тут хлопці образилися вдруге, невдовзі вилізли з могили, струсили з форми землю, десь узяли автобус і поїхали на матч. Так далі і їздили по всьому Радянському Союзу, кажуть, що бували в Середній Азії, і в Сибіру, і на Кавказі, навіть до країн соцтабору добиралися. Усюди грали матчі. Якщо програвали, тиснули руки суперникам і їхали геть, а якщо вигравали, вбивали всіх, хто був на стадіоні. Після кількох різанин на стадіонах Польщі, Чехословаччини та Угорщини були великі скандали, за ФК «Партизан» почали стежити й перестали випускати за кордон. З втратою власних громадян влада могла змиритися — головне, щоб усе було тихо. Про приїзди ФК «Партизан» не писали газети й не розповідало телебачення. Про «партизанів» узагалі не можна було згадувати. Табу діяло й досі. Я був першим і останнім, хто написав про ФК «Партизан» у своїй енциклопедії «Сто чудовиськ України».

Ми досить довго їхали до Борисполя, бо автобус не розганявся швидше п’ятдесяти кілометрів на годину. Гравці позасинали, я страшенно втомився, ледь тримався. Нас пропустили прямо на злітну смугу, де вже стояв великий військово-транспортний літак. Автобус заїхав усередину, я побажав щасливої дороги й вийшов. Далі перебувати з чудовиськами в мене не було сил. Літак почав вирулювати на зліт, мене підхопили Мовчун та Бухгалтер, посадили в таксі, й ми помчали до Києва. По дорозі двічі міняли машини, щоб утекти.

— Не турбувати, — попросив я, вкрутив у вуха беруші, натягнув на очі пов’язку й відчув, що страшенно, страшенно заморився.

(Більше про ФК «Партизан» можна дізнатися в книзі «Івченко об'єднує Україну» та в енциклопедії українського жаху «Сто чудовиськ України»).

Розділ 10

Салогубе, прийди!

Прокинувся я вранці сам, ніхто мене не турбував. Полежав трохи, прислухався до тіла, відчув, що ще не повністю відновився, треба було б полежати хоч до обіду, але не було на те часу. Нам треба виходити з оборони, не тільки відбивати удари кремляді, а й почати свою гру, примусити ворога відбиватися, перехопити ініціативу. Думки були правильні, але щось мене турбувало й заважало думати. Деякий час не міг зрозуміти, що саме, а потім відчув запах їжі. Яєчня, кава, грінки. Мені дуже схотілося їсти. Я підхопився, зняв з очей пов’язку, викрутив беруші. Ми винайняли двокімнатну квартиру. Я спав сам. Пройшов на кухню, біля плити побачив Бухгалтера.

— Доброго ранку, — сказав він мені.

— Доброго. А де хлопці?

— Георгій спить, він лише кілька годин тому ліг, цілу ніч сидів в інтернеті. Мовчун пішов на спортмайданчик позайматися. Підтримує форму, — пояснив Бухгалтер і поставив переді мною тарілку зі смаженими яйцями, грінками та ковбасками. Всього по три штуки. Налив чашку кави.

— Нічого собі, як у ресторані! — усміхнувся я й узявся до сніданку. Швиденько все з’їв, ковтнув кави. Бухгалтер узяв тарілку і став її мити. Я уважно спостерігав за ним, потім спитав: — До тебе ще не підкочували?

Він здивовано озирнувся.

— Що ти маєш на увазі?

— Те, що кремлядь не дурна. Вона зрозуміла, що в прямому бою здолати нас буде важко, й шукатиме можливість знищити мене за допомогою підступу. А для цього найкраще підходить зрадник у моєму оточенні.

— Ну, якби підкочували й змогли чимось звабити, я б про це не сказав. — Бухгалтер витер тарілку рушником. — Насправді дещо підозріле було. Написав один товариш, із яким ми воювали на Донбасі. Пропонував зустрітися. Потім іще одна знайома, з якою в мене колись був роман. Написала, що дуже хвилюється за мене, хоче побачитися.

— І що ти?

— Я не відповідаю. Перестав навіть пошту дивитися, свою звичайну скриньку. Дивлюся лише ту, куди мені пише дружина.

— Як вона?

— Ось-ось має народити.

— Гроші є? Ти кажи, якщо що.

— Гроші є.

— Її шукатимуть. Жодних контактів, навіть із найближчими людьми.

— Я знаю. І вона знає. Думаєш, до інших теж підходили?

— Впевнений. Це треба враховувати, але не треба на цьому занадто зосереджуватися.

Ми почули кроки. Прийшов Георгій, заспаний, із червоними очима.

— Фіг поспиш, коли так пахне! Мені поїсти дасте?

— Сідай. — Бухгалтер почав робити яєчню.

— Чого так довго не спав? — спитав я.

— Слідкував, що там у Харкові, плюс далі вів інформаційну війну.

— І що там у Харкові?

— Пане Владюшо, але ж ви й так упевнені, що там усе добре!

— Упевнений. Але цікаво знати подробиці.

— Заздрю вашому спокою! Подробиці такі: ФК «Партизан» долетів до Харкова. При посадці літак підбили, але він зміг дотягнути до злітної смуги, там упав і загорівся. До нього помчали пожежні машини. З вогню виїхав автобус і покотив до «спартачів». Ті були вже на північних околицях міста, на Білгородському шосе. Їх кілька разів намагалися зупинити, але вони трощили військові загони. У Харкові почалася часткова евакуація. А тут автобус. По ньому почали стріляти диверсійні групи росіян, яких багато зайшло до міста. Розстрілювали з гранатометів упритул, але автобус їхав далі, наче суперброньований. Можу показати відео!

— Не треба, продовжуй.

— У районі фізико-технічного інституту автобус зупинився, «партизани» вийшли. «Спартачі» вже чекали. До речі, вони чомусь були в формі з написом СРСР.

— Постімперська відрижка, нічого дивного. І що далі?

— Далі почали грати гігантським м’ячем, від удару якого тремтіла земля. Спочатку «спартачі» дуже активно притисли й забили три голи поспіль. Але потім «партизани» трохи оговталися й почали контратакувати. Забили два голи, далі «спартачі» ще один, далі наші ще два, потім по голу, під кінець наші трохи підсіли, і «спартачі» могли вигравати, мали моменти, але забити так і не змогли. В результаті пенальті, і там вже воротар «партизанів» продемонстрував дива, взявши три удари. Наші виграли й почали мочити «спартачів». Рвали навпіл і жерли. Перебили їх, узялися за глядачів — російських військових, які стежили за «спартачами». Багатьох знищили, інші втекли. Їх гнали до самого кордону. А «партизани» повантажилися в автобус і поїхали собі, — розповів Георгій. Бухгалтер поставив перед ним тарілку з їжею. — Дякую.

Журналіст почав похапцем їсти.

— І куди вони поїхали, ці «партизани»? — спитав Бухгалтер.

— На наступний матч. Вони ніде не зупиняються, раз-два на тиждень грають у футбол. Якщо виграють, наїдаються, якщо ні, їдуть далі. Зникають лише на зиму, бо взимку ж у футбол у наших краях не грають. Мабуть, залягають у сплячку, — пояснив я. — Смачно? — спитав у Георгія.

— Ой, дуже.

— До тебе вже зверталися? — спитав я. Георгій закивав.

— Ага, написав Владислав Івченко, автор Івана Карповича. Дуже скаржився.

— На що? — здивувався я.

— Іван Карпович приходив до автора, і на зустрічі було завдано травм. Автор каже, що Іван Карпович дуже образився, що автор не міг написати йому щасливе життя з коханою жінкою, якоюсь італійською красунею, натомість написавши, що жінку вбили. Оце Івану Карповичу й не сподобалося — аж до застосування фізичної сили і погроз зброєю.

— Ну, чесно кажучи, я Івана Карповича розумію. Аби мою кохану жінку вбили, я б теж дуже образився. — Я подумав про Білу вбивцю. — Але до чого тут я, чому автор до мене звернувся?

— Він здогадався, що саме ви викликали Івана Карповича. Просив відправити його назад або провести бесіду, щоб він не нападав на свого автора. Цей Владислав слізно просив, я пообіцяв вам його прохання передати. Оце передаю. — Радісний Георгій з апетитом їв.

— А кремлядь зверталася? — спитав я. Георгій аж вдавився, закахикав.

— Хто звертався? — перепитав, коли ковтнув їжу.

— Що пропонували?

— Ви про що? Пане Владюшо, я не… — Георгій закляк, бо Бухгалтер підійшов зі спини й приставив до голови палець, який цілком міг здаватися дулом пістолета. Георгій важко задихав. Подивився мені в очі. — Так, мені пропонували. Багато разів. Спочатку просто гроші, потім великі гроші. Але я не погодився. Я хочу увійти в історію. І зараз я завдяки вам перебуваю там, де історія робиться! Та що там, я разом із вами роблю історію! Аби ви знали, як мені заздрять колеги, що я увійшов до вас у команду! Я роблю те, що завжди мріяв робити. Вони не куплять мене.

— А що вони хотіли?

— Спочатку — щоб я просто повідомляв про все. Особливо їх цікавили ваші плани. Що збираєтеся робити.

— А потім?

— А потім мені пропонували вбити вас. Отруїти або просто почепити активований маячок, і прилетить ракета. Але я відмовився.

— Чому мені не сказав?

— Боявся, що ви мене виженете, подумаєте, що я заслабкий і не витримаю. Я хочу бути з вами, я воюю, я потрібен вам! Чесне слово! — Він дивився мені в очі. Переляк я бачив, гнилизну — ні.

У двері постукали. Подивився на Бухгалтера, той показав, що все добре.

— Це Мовчун. — Але пістолет, про всяк випадок узяв. Навів на двері. Клацнув замок, зайшов Мовчун. Спітнілий після вправ.

— Це я, — сказав тихо.

— Що на вулиці? — спитав я.

— Усе тихо. Я в душ.

Мовчун помився, поїв, і ми пішли, одягнувши перуки, наклеївши вуса. Біля супермаркету неподалік побачили мікроавтобус.

— Беремо, — сказав я.

— Це ж викрадення, — засумнівався Бухгалтер.

— Ні. — Я зателефонував Тетяні Павлівні. — Це я. Ми зараз візьмемо білий мікроавтобус «Рено» біля «Дарниці», не треба, щоб його шукали.

— Добре, пане Владюшо. Дякую за Харків, ви дуже допомогли. Але проти вас копають, скандал із дівчинкою і…

— Зараз немає часу, важлива операція, зателефоную. — Я вимкнув телефон, викинув сім-карту.

Невдовзі вже їхали в бік Полтави, я не конкретизував, куди саме.

— А що там за скандал із дівчинкою? — спитав у Георгія.

— Під час стрілянини на Щекавиці, коли ми Івана Карповича зустрічали, загинула дівчина-підліток, яка чомусь там вешталася. У її смерті почали звинувачувати вас, мовляв, влаштували війну в місті, не подумавши про наслідки. Деякі вважають, що ви її й застрелили, ненавмисне, а може, і навмисне…

— Яка дівчина? Не було там ніякої дівчини! — обурився я.

— Там непевна історія, але її розкручують, — мовляв, дуже небезпечно, коли в центрі міста діє група шибеників, яку ніхто не контролює. Випадкові жертви вже є, і цьому треба покласти край, якщо ми не хочемо, щоб жертв стало більше. Знову ж таки, згадують загиблих під час виклику Людини борщу і стрілянини на лівому березі. Ще й викрадення Даніели. Кажуть, махновщина у вашому виконанні дуже шкодить державі. Я відповідаю, що не ви почали цю війну, а росіяни…

— Вживай слово «кремлядь». Кремлядь — наш ворог, вона хоче знищити Україну, — уточнив я.

— Добре, кремлядь, — кивнув Георгій. — Так-от, я постійно нагадую, що це кремлядь розпочала війну, і якби ви її не стримували, зараз би вся Україна була знищена. А з владою ви не хочете співпрацювати тому, що там багато зрадників. Люди це добре сприймають, поки що вдається тримати громадську думку на вашому боці.

— Що по «штірліцу»?

— Іван Карпович поки його не схопив. Але вже підійшов близько. Вчора у своїй квартирі знайшли тіло начальника одного з департаментів Адміністрації Президента зі слідами катувань. Поруч лежало зізнання в роботі на росіян. Зрадника було вбито з револьвера.

— О, Іван Карпович таки взяв слід! — зрадів я. — Поки що не спіймав, але «штірліцу» тепер не до нас, і це дуже добре! Я недарма в нього вірив!

— А раптом кремляді покличуть на допомогу Фандоріна? Популярний же персонаж! — спитав Георгій. Я розреготався. Він здивувався. — Що?

— Фандорін — дворянин, освічена людина! Буде він на кремлядь працювати? Та нізащо!

— Може, й освічена, але росіянин, а вони всі — ватники!

— Всі, та не всі! Жоден із російських героїв чи персонажів служити кадебешникам не зголосився! Жоден! Вони вже й Дроздова намагалися оживити, і Врангеля, про Колчака навіть фільм зняли, а спіймали облизня! Ніхто до них на службу не пішов. Бо вони всі росіяни, а кремлядь Росію знищила, перетворила на грьобаний совок. Що там Фандорін, коли Ілья Муромець — і той кремлядь подалі послав!

— А він чого? Руський же богатир, із народу!

— Ну і що? Руський — це не значить російський, а тим паче радянський! Для Іллі Муромця Чернігів чи Київ — рідні міста. Він їх плюндрувати буде? Заради кого? Заради Москви? Та він і не чув про таку! Отже всі російські герої та богатирі, хоч билинні, хоч імперські, кремляді служити відмовилися, бо вважають її узурпатором. Хіба що Іван-дурень на службу пішов, але з нього зиску мало, бо дурень є дурень. Тому кремляді доводиться покладатися тільки на радянських героїв, і то обережніше. Бо «жеглова» покликали, а він почав Москвою ходити й хабарників ловити. Бо злодій мусить сидіти у тюрмі. А це ж на сам сенс режиму зазіхання — проти хабарників виступити. Такого наробив «жеглов» у Білокам’яній, що ледь його втихомирили й прибрали подалі. Бо занадто неконтрольований.

Ми вже виїхали за Київ по трасі на південний схід, у бік Яготина. Мовчун топив добряче, дорога була хороша, аж летіли.

— Куди ми зараз? — спитав Георгій.

— Спочатку в Журби, а потім на Полтавщину.

— І що там?

— Сало.

— Сало? Що сало?

— Купувати будемо сало. Центнери три-чотири потрібно.

— Сала? Стільки? Для чого? Їсти будемо?

— Та ні, хіба ж ти стільки сала з’їси?

— Так а для чого?

— Побачиш. — Я не хотів говорити не тому, що не довіряв комусь із хлопців. Я не хотів уводити їх у спокусу. Не знаєш — не зрадиш. — Відпочину. Не турбувати.

Пов'язка, беруші й сон, аж поки не застрибали на ямах. Це значить, що з шосе з’їхали й тепер гребли поганенькою дорогою на Журби. Я попросив зупинитися, щоб вийти до вітру. Мовчун зупинив, вони з Бухгалтером вийшли разом зі мною, підійшли до лісосмуги, перевірили кущі, стали поруч, тримаючи зброю напоготові.

— Хлопці, я не можу, коли на мене дивляться. Відійдіть, — попросив. Вони відійшли, так було краще. Сеча пінилася на торішньому листі, крізь яке пробивалася молода трава. Я замислився й відчув небезпеку. Чудовисько! Десь неподалік! Я почув лопотіння гілок. Так бувало в дитинстві, коли кидав у яблуню гілку, щоб збити яблук.

— Лягай! — крикнув я. І кинувся за дерево. Позаду щось упало, потім вибух і стрілянина. Я поплазував геть. Бухгалтер валив по комусь із автомата, прилетіла ще одна граната. Бухгалтер кинувся в один бік, я в інший. Потім Мовчун збив мене з ніг і накрив собою. Ще вибух. Засвистіли осколки. Мовчун зойкнув, але підхопився й почав стріляти сам. Я ж поплазував уперед, де помітив щось схоже на канаву. Наче неглибока, але коли заліз, провалився з головою. Спочатку злякався, що це пастка, але ніхто мене не хапав і не вбивав. Я вихопив пістолет і відчув страшенний сморід, аж запаморочилося. Ще два вибухи. Осколки свистіли десь високо над головою, я був у безпеці, але смерділо так, що я не витримав. Поліз із канави нагору. Там стало тихо. Поруч озирався Мовчун. Мабуть, не бачив ворога, тому й не стріляв. А що з Бухгалтером? Його не було видно.

Мовчун подивився на мене, поглядом запитав, чи все добре. Я кивнув, спитав поглядом про дірки на бронежилеті. Мовчун махнув, що все гаразд. Я зосередився. Це було важко, заважав сморід, якого я встиг набратися в канаві. Але я вмів не помічати того, що заважало. Намагався відчути чудовисько. Воно було десь поруч, готувалося атакувати, воно не відступить, поки не вб’є нас. Або ми його.

Я таки помітив його. Вихопив пістолет і почав стріляти. Прилетіло дві гранати. В мене не було іншого виходу, окрім як сторчголов стрибнути в канаву. Пролунали вибухи, застрекотали автомати. Це хлопці відкрили вогонь по чудовиську. Ще кілька пострілів. Я поліз із канави, бо непритомнів від смороду. Хлопці перезарядили автомати й знову стріляли. Потім удар, від якого земля аж затремтіла. Ще кілька черг. Тиша. Я виліз, відповз від канави й проблювався.

— Що з тобою? — спитав Бухгалтер.

— Все добре. Де чудовисько?

— Лежить, там. — Бухгалтер махнув рукою. Ми вийшли з лісосмуги в поле. Я побачив вирву, де лежало металеве тіло з багатьма отворами від куль. Хлопці били прицільно, але й ця тварюка була вкрай живучою. — Що це? — спитав Бухгалтер. Таких чудовиськ нам досі не траплялося. Але я легко його впізнав.

— Це — «валякотік», кремлядське чудовисько, яке використовують для здійснення терористичних актів та замовних убивств. Зазвичай завалює ціль гранатами.

— Нічого собі! — Прибіг Георгій, почав фотографувати.

— Як він нас знайшов? — Бухгалтер кивнув в бік чудовиська.

— Не знаю. Може, вирахували по машині. А може, ще якось. Їдьмо звідси! — наказав я. Ми побігли до машини. Коли рушили, хлопці почали принюхуватися.

— Що це? — скривився Георгій.

— Це я. Провалився в яму, а там гнилі коров’ячі кістки. Цілий могильник. — Аж самому неприємно було.

— Тих корів з’їли чудовиська? — спитав Георгій.

— Та ні, то шабаї різали в лісосмузі, а кістки заховали у ямі, прикидавши її гілками. Ось я і провалився.

— Хто такі шабаї? — спитав Георгій, показавши, що страшенно далекий від народу.

— Підприємці, що їздять по селах, скуповують худобу, потім ріжуть і продають на базарах м’ясо. На різниці цін і заробляють.

Бухгалтер закрив ніс хусткою, Мовчун ледь не вивалювався з машини в одне вікно, Георгій став блювати в інше.

— Подивися мапу, є тут десь водойма? — наказав я.

За кілька кілометрів виявилася річка. Ми поїхали до неї, там я скинув брудний одяг і старанно вимився. Мовчун знайшов під водійським сидінням пакетик із господарським милом, я кілька разів милився й ліз у річку. Вода ще була крижана, але я терпів.

— Ти той, не захворій! — турбувався Бухгалтер. Приніс із мікроавтобуса шерстяну ковдру, не дуже нову, але теплу.

— Намагатимуся. — Я вкутався в ковдру, і ми поїхали далі.

— Стало відомо про перестрілку на дорозі, — сказав Георгій, який стежив за інтернетом.

— І що пишуть?

— Підозрюють диверсію з боку росіян.

— Правильно підозрюють.

Ми їхали путівцями й сільськими дорогами, це забрало більше часу, і довелося пострибати на ямах, але до Журб ми прибули непомітно, заїхавши не трасою, а вуличкою приватного сектора. Хлопці швиденько купили мені новий одяг, машину ми добре сховали й рушили пішки до одного знайомого скульптора. Той удома щось ліпив із глини в майстерні. Коли мене побачив, спочатку не впізнав, бо я ж був у перуці й при бороді.

— Добрий день! — сказав йому.

— Добрий. — Скульптор подивився спочатку здивовано, а потім зацікавлено. — Я вас знаю?

— Ні, — збрехав я.

— Мати Божа! Та це ж Владюша! Ти що тут робиш! — Він таки мене впізнав. От що значить скульптор — золоте око!

— Мені потрібна твоя допомога, Вуха. — У скульптора було прізвисько «Вуха», похідне від прізвища Сивуха.

— Ти зараз весь час у новинах. Біля тебе все вибухає і стріляє. — Вуха помітно вагався.

— Буде небезпечно, це точно, — не сперечався я.

— І що, правда, що ти рятуєш Україну?

— Правда. Допоможи нам. Ти насправді дуже потрібний. Врятуй Україну разом із нами.

— А чому я?

— Тому що скульптор.

Він замислився. Я озирнувся. Вуха працював над якимось великим проектом. Здається, щось про війну — зброя, хлопці у броніках.

— Це про війну?

— Пам’ятник для меморіалу загиблим на Донбасі. У нас їх уже більше півсотні полягло. Часу мало, а роботи багато.

— Вуха, ти потрібен нам лише на один день. Просто допоможи. Інакше пам’ятник доведеться ставити всій країні.

Він поміркував, зітхнув.

— Ну, треба так треба. Що робити?

— Скульптуру. Бери інструмент. Щоб працювати по салу.

Вуха здивовано подивився на мене. Всі інші теж.

— По салу? Владюшо, ти що, тойво?

— По салу. Збирайся, а ми зараз на базар. Десь через годину заберемо. Ходімо, — наказав хлопцям. Роздав їм готівку. Георгію наказав узяти таксі і їхати м’ясними магазинами, купувати сало. — Нам потрібне найкраще. Щоб не менше трьох пальців товщини. З м’ясною проріззю. Ніжне. Бажано смалене соломою, але це вже як вийде. Бачиш таке, купуєш усе, що є.

Бухгалтеру я дав завдання шукати рідкий азот. Ми ж із Мовчуном подалися на базар. Я збирався сам піти, але Мовчун відмовився самого відпускати. На базарі ми зчинили фурор, бо взяли візок і почали брати все придатне сало. А такого тут було достатньо.

— Бачиш, яка благословенна тут земля. Найкраще сало у світі тут, на лівобережжі, між Десною і Ворсклою! — радів я.

Добряче навантажилися, купивши понад два центнери. Викликали вантажне таксі. Заїхали до скульптора. Там уже чекав Георгій. Повантажили все сало, а тут і Бухгалтер приїхав із азотом. Вуха спочатку напружився, але потім трохи розм’як, особливо коли я запропонував випити.

— Хлопці, а куди ото стільки сала? — спитав водій. Він почав трохи хвилюватися, бо з цим вантажем ми виглядали підозріло. Я дав йому кілька сотень і попросив заїхати в найближчий господарський магазин. Там купили дощок, цвяхів, молоток і пилку й поїхали за місто. Я знав один мальовничий пагорб на березі, наказав везти нас туди. Підйом був крутий, довелося вийти і підштовхувати, але таки вилізли. Відпустив таксиста, а хлопцям наказав збивати з дощок ящик два на два метри і в глибину півметра. Потім у той ящик ми виклали все сало, і я наказав морозити його азотом, щоб зручно було висікати, як по дереву чи каменю. Поки хлопці займалися, я з Вухами відійшов, пояснив, що від нього потрібно. Дав іще випити, бо скульптор знову почав нервувати, озирався, смикався від кожного звуку.

— Дивіться, он їде! — крикнув і показав на машину, яка їхала до нас. — Що буде?

— Ти що, дикий? Це простий «Ланос», чого ти смикаєшся, наче це кацапський танк? Спокійно!

«Ланос» важко пхався, але таки виїхав на пагорб. Із нього вийшов чоловік років за сорок із підлесливо-пихатою мордою корупціонера. Сказав, що він голова сільради, і поцікавився, що ми тут робимо.

— Ленд-арт, сучасне мистецтво, — збрехав я.

— А дозвіл, дозвіл же треба! Землю сільради використовуєте, а дозволу немає! Недобре! А ви хто будете? — Він нишпорив по нас своїми невеличкими оченятами, сканував, скільки грошей можна збити.

— Люди добрі.

— Так не можна! Щоб ото на чужу землю приїхати й бозна-що робити! Не можна! Це порушення законодавства, я змушений буду акт скласти, може, навіть міліцію викликати.

— І що ж робити? — спитав я.

— Ну, треба щось вирішувати. — Сільський голова хвилювався, аж піт під руками на сорочці виступив. Було йому лячно, але й відступати не хотів, бо нюхом чув гроші. Грошики-грошенята, від яких ніс у нього роздувався, наче в дикого бика.

— Скільки? — спитав я. Хлопці вже закінчили морозити сало, і Вуха взявся до роботи.

— Що — скільки? — підозріло подивився на мене голова.

— Скільки коштує використання земель сільради?

— Ну, я не знаю. Це аби просто рілля. А тут же таке місце! — Голова роззирнувся, мрійливо зітхнув, наче звертав увагу на мальовничість краєвидів. — Райське прямо місце, самі подивіться. А ви його оце засмітили. Якісь залишки тваринного походження…

— Це не залишки, це сало. До того ж вищого ґатунку. Скуштувати не бажаєте? У нас і випити є.

— Ну, не знаю… — засумнівався голова. Невдовзі вже випив чарку, закусив салом. — О, смачне. А чого він на землю його кидає?

Вуха різцями шматував заморожене сало, вирізав те, що потрібно, а хлопці додавали азоту, щоб сало залишалося кам’яним.

— Так треба, — запевнив я і налив ще. Ідея була накачати голову, але після третьої чарки він несподівано заявив, що досить, і знову почав говорити за гроші.

— Ось і хімія якась тут у вас, — кивнув на посудину Дьюара, де був азот. — Це ж ви забрудните природу, а нам тут жити! Корівки пасуться, молоко дають, а воно отруєне, недобре, рак від нього! І сміття багато залишиться, це ж нам прибирати!

— Так он по ярках тут сміття багато валяється, і ніхто не прибирає, — звернув я увагу на кілька стихійних звалищ біля пагорба.

— Приберемо, обов’язково приберемо, — запевнив голова. — Ну, і взагалі, треба ж було спочатку дозвіл, а так штраф, бо без дозволу, хімія, ой недобре як.

— Скільки? — знову спитав я, бо не любив розмов із корупціонерами.

— Сто тисяч, — сказав голова. Я подивився на нього, здивувався — від трьох чарок людина вже берега пустилася. Голова дивився на мене скляними очима, схожий на ящірку чи змію.

— Скільки? — про всяк випадок перепитав я.

— Сто тисяч! — повторив голова.

Я ще думав, як вести розмову далі, коли Бухгалтер залишив азот, підійшов до голови, ввалив йому в обличчя й додав ногами. Я аж не чекав.

— Ах ти ж тварюка! Лайно! — Бухгалтера довелося відтягати, бо вбив би. — Блядина! За тебе люди кров проливали, а ти тут мародерством займаєшся!

Бухгалтер знову кинувся бити, я б його не стримав, але допоміг Мовчун. Удвох ледь зупинили. Скривавлений голова скрутився на землі й тихенько скавчав:

— Вибачте, вибачте! Нічого не треба, я ж не знав, не знав! Я поїду, поїду, я вас не бачив, поїду. — Він важко підвівся й ледь поплентався до свого «Ланоса».

— Стій! — наказав я. — Сідай біля машини й сиди. Коли скажу, тоді і поїдеш. Спробуєш утекти — пристрелю.

Показав йому пістолет, голова затрусився ще сильніше і став запевняти, що залюбки посидить, подихає свіжим повітрям.

— Якщо що, я його записав, — прошепотів мені Георгій. — Як він хабар вимагав.

Я кинув, підійшов до сала, з яким працював Вуха. Він був талановитим скульптором і робив усе так, як я й хотів. Дуже точний портрет.

— Вибач, погарячкував. — Це підійшов Бухгалтер. — Ненавиджу цю сволоту.

— Та ти правильно все зробив. Якби за кожну вимогу хабара в Україні били в обличчя, рівень корупції вдалося би сильно зменшити.

— У нас можуть бути неприємності через нього. Все ж таки представник влади. — Бухгалтер кивнув у бік голови, який закляк біля своєї машини.

— Порівняно з можливими неприємностями від чудовиськ, усе це — дрібниці, — заспокоїв я й кивнув на сало. — Диви яке виходить. Страшне?

— Що це буде? — спитав Бухгалтер.

— Салогуб.

— Чудовисько?

— Так.

— І для чого воно?

— Для резерву. Я хочу мати резерв проти кремляді.

— Воно потужне?

— Дуже потужне. Зазвичай Салогуб нападає на мирних громадян, які хочуть скуштувати скоромного в піст. Більшість нападів трапляється під час пилипівки, тобто різдвяного посту, а також під час Великого посту, який закінчується на Великдень.

— Це що, релігійне якесь чудовисько? Хоч не Московський патріархат? — спитав Георгій.

— Ні, воно не релігійне й до жодного патріархату не належить. Салогуб орієнтується на почуття сорому. Жертвою чудовиська стають люди, які вирішують тримати піст, а потім лізуть у холодильник і їдять скоромне. При цьому сором відступає перед черевоугодництвом. І ось тут Салогуб атакує і з’їдає людину.

— Але за що?

— А за що людину вбиває рак? Ні за що, це просто трапляється. Чудовиська вбивають не за щось, а тому, що коряться своїй хижій природі.

Ми помовчали, дивилися на роботу Вух. Він вирізав із сала обличчя. Ні, радше пику.

— Страшний, — перелякано сказав Георгій, який стояв поруч. Так, Вуха старався і робив справжнього Салогуба, з величезною пащею, довжелезними іклами й недобрим поглядом професійного вбивці.

— Він хоч нас не замочить? — спитав Бухгалтер.

— Ні, не мусить.

— І що ти з ним будеш робити?

— Ти вибач, але я не скажу. Я довіряю і поважаю всіх вас, але не скажу.

— Добре, хай буде як ти кажеш. Менше знаєш — краще спиш, — погодився Бухгалтер.

Він узявся далі кропити сало азотом, Вуха вирізав, а Мовчун тримав зброю напоготові.

Десь за годину майстер закінчив свою роботу. Жодного разу не зупинявся, навіть на перекур, а тепер відійшов, витер піт і попросив чарку. Я йому підніс особисто, він випив, я подав йому хліб, щоб занюхав.

— Ну, приймай роботу, — сказав Вуха. — Те, що треба?

— Те, — кивнув я. — Офігіти, саме те.

Я дивився на чудовисько і відчував слабкість. А ще відчував, як хлопцям страшно. Салогуб дивився на нас із сала, набитого в дошки, визирав, шкірився іклами, здавалося, що ось-ось кинеться на нас і знищить.

— Хлопці, забрали хабарника і геть із пагорба, чекайте мене внизу! — наказав я.

— Залишуся, охороняти треба, — прохрипів Мовчун. Чутно було, як важко йому говорити.

— Я теж, — сказав Бухгалтер.

— Ідіть. Мене Салогуб краще за всіх охоронятиме. Швидко!

Вони пішли геть. Я почекав кілька хвилин, а потім почав говорити з Салогубом. Я сидів близько від його пащі й знав, що йому достатньо помітного руху, аби схопити мене й перекусити навпіл. Зазвичай від жертви залишаються лише приски крові навколо. Тільки інколи шматок кінцівки. Салогуб працює чисто й страшно. І про нього воліють не думати. Лізуть у холодильник у піст, тягнуться рукою до ковбаси чи салату «Олів’є», а потім р-р-р-раз! Жертва не встигає навіть скрикнути, а потім перелякані родичі бачать криваві плямки на підлозі чи на стінах.

— Чого тобі? — спитало чудовисько, і пишні хтиві губи ворухнулися.

— Послужи Україні, Салогубе.

— Для чого це мені?

— Бо це твій край.

— Мій край зібрався до Європи, де сала не знають і не їдять. Немає Салогуба без сала. То буду я проти себе йти? — загриміло чудовисько.

Мені заклало вуха, в очах чорніло, у голові паморочилося, серце калатало, наче божевільне. Але я тримався.

— Салогубе, якщо ми програємо, тут буде Росія. Нею правлять чеченці. Як думаєш, за скільки років сало тут заборонять зовсім? А свиней? Вони знищать тих, хто їсть сало, — і це страшніше, ніж якісь там європейські порядки. Та й без чеченців — що ті росіяни розуміють у салі? Ні вирощувати не вміють, ні солити, ні їсти. Дикуни. І вони хочуть захопити нашу землю, на якій зростає найкраще сало у світі!

Чудовисько замислилося. Потім засміялося. Від його сміху я ледь не знепритомнів. Потім зітхнуло.

— Ну добре. Я допоможу.

— Слава тобі, Салогубе!

Стало тихо. Обличчя, вирізане у салі, скам’яніло. Потім на нього сіла муха. Я завалився на спину, в пітьму.

Коли прокинувся, наді мною стояли Бухгалтер і Мовчун. Я усміхнувся.

— Усе вдалося. Салогуб за нас.

Хлопці досі тремтіли. А Георгій та Вуха не змогли піднятися на пагорб.

— Вантажте сало. Воно мусить бути з’їдене, — наказав я.

Бухгалтер «Ланосом» з’їздив у село, найняв там трактор із причепом. Ми повантажили сало й повезли його в школу-інтернат у сусіднє село. Там залишили.

— За тиждень я повернуся й спитаю в дітей, чи давали їм сало й чи давали тричі на день. Якщо ні, я пристрелю тебе, — пообіцяв переляканому директорові.

— Вони їстимуть, їстимуть! У нас усе ж для дітей! Усе!

Ми поїхали машиною голови сільради. Я відчував слабкість і голод.

— Так, зараз завеземо пана скульптора до Журб. Якщо побачите якийсь придорожній ганделик, зупиняйтеся. Треба поїсти, — сказав хлопцям.

За чверть години зупинилися біля закладу «Смакота». Зайшли в порожню залу. Замовили п’ять обідів і пляшку горілки, щоб трохи зняти напругу.

— Одразу принеси горілку, хліб і солоні огірки, — наказав я. — І ось це поріж. — Віддав шматок сала, який заначив для обіду.

Ми всілися за дерев’яний стіл, хлопець приніс горілку, закуску й чарки, я відкоркував пляшку й налив. Подивився. Всі сиділи серйозні, приголомшені.

— Ну що, ми зробили це. Слава Україні. — Сказав тихо і випив.

Заїв огірком. Хлопці желіпали мовчки. Навіть після другої чарки. Довелося замовити ще пляшку. Після неї хлопці почали усміхатися. На кухні щось гепнуло, а хлопці навіть не смикнулися. Розслабилися.

— Оу… — тихо прошепотів Мовчун. Нам несла борщ молоденька кучерява красуня у строгій сукні, з пишною хусткою на шиї. Вона неквапливо наближалася й ніжно усміхалася. Всі дивилися на неї, помічали легку ходу і щирість усмішки, а я — рух щелеп, наче вона збиралася плюнути.

Постріл. Я цілився між цих гарних, трохи банькатих очей, а поцілив вище, у високе біле чоло.

— Бля! — видихнув Мовчун. Дівчина зойкнула, поточилася, миски з борщем поїхали по таці.

— Ти що? — тихо прошепотів Бухгалтер.

— А-а-а-а! — Дівчина кинула в нас тацю. Я перекинув стіл і прикрився ним, наче щитом. Його обпалило полум’ям. Дівчина плювала вогнем.

Мовчун із Бухгалтером нашпигували її свинцем і вона впала. Стіл зайнявся, я перекинув його на підлогу і так збив вогонь. Зітхнув, утер піт.

— Що це, в біса, було? — спитав Бухгалтер.

— «Зоя космодем’янська». Ще одне терористичне чудовисько кремляді. Хотіла мене вбити. І вбила б, якби підійшла ближче, — тихо сказав я.

— Це дівчина! — перелякано сказав Вуха.

— Дівчата не душать інших із кулею в голові! Піди й подивився, що то за дівчина! — роздратувався я.

— Як ти її впізнав? — спитав Бухгалтер.

— У мене нюх на чудовиськ. Хоча вона маскувалася. Навіть зробила вставки на очі. Бо чудовисько завжди дивиться на тебе поглядом хижака. І це помітно. Але вона закрила свої очі. Тільки ж я подивився на її шию.

— І що?

— Вона ховала її під хусткою. Бо в неї синя шия. Нацисти ж повісили її прототипа. У всіх таких чудовиськ синя шия.

— Господи, ти ж убив її! — простогнав Вуха.

— Убив, убив. Подивіться, що з хлопцем на кухні.

Мовчун побіг, швидко повернувся.

— Він мертвий, зі скрученою головою!

— Бідолаха. Там щось залишилося з їжі? — спитав я.

— Ти будеш їсти тут? — спитав Вуха. Як людина творча він завжди був дуже чутливим до обставин. А я вивчав чудовиськ і наростив такі мозолі на душі, що за необхідності міг би сісти на вбитого ворога, наче на колоду, і їсти на ньому.

— Так, буду, нам потрібні сили, а часу більше не буде. Мовчун, неси, що є. І приберіть це стерво!

«Зою космодем’янську» відтягай, стіл поставили на місце, Мовчун притягнув сковороду з м’ясом і каструлю з гречкою. Я налив іще горілки — для апетиту.

— Слухай, Владюшо, але ж вона боролася з фашистами! — ніяк не міг заспокоїтися Вуха.

— Вона не боролася. Боролася — принаймні так стверджувала радянська пропаганда — жива дівчина, яку повісили. А це — чудовисько, кремлядський проект для терору. Не плутай. Випиймо.

Ми випили й добряче поїли. Вуха не їв і не пив. Дуже вразливий. Йому було важко поруч зі смертю, а ми до неї вже звикли. Завезли скульптора в Журби, я ще раз подякував і наказав їхати на Київ. Але вже на виїзді з міста дорогу нам перекрив БТР. З кущів вискочили автоматники й наставили на нас зброю.

— Що робимо? — спитав Бухгалтер. Він був спокійний, психувати не почав.

— Стоїмо на місці, — наказав я.

— Здавайтеся, інакше ми відкриємо вогонь! — сказали нам у мегафон. Мінімум два десятки автоматників за кілька секунд могли перетворити «Ланос» на братську могилу. Я зібрав телефон, подзвонив Тетяні Павлівні.

— Це я. Нас оточили менти в Журбах. Погрожують розстріляти. Що за лайно?

— Здавайтеся. Парламент вирішив, що вас потрібно доправити до Києва на парламентські слухання. Віддано відповідний наказ. Ви мусите дати пояснення депутатам.

— У мене немає на це часу! Нам треба діяти, а не пиздіти! — роздратувався я.

— Здавайтеся. В них наказ відкривати вогонь у разі непокори.

— Скасуйте наказ!

— Не можу, голова МВС нам не підкоряється. Здавайтеся, а потім ми вам допоможемо. Не доводьте справу до стрілянини, бо вас можуть убити!

Я подивився на автомати. Вбити нас могли дуже й дуже легко.

— Не рипаємося, здаємося, — сказав хлопцям. Крикнув у вікно. — Ми виходимо!

Була тиша, і я подумав, що зараз достатньо одного пострілу, щоб автоматники відкрили вогонь і остаточно вирішили наше питання.

— Зараз буде постріл! Вас хочуть спровокувати відкрити вогонь! Не стріляйте! — крикнув я, коли виліз із машини. І в ту ж мить пролунав постріл. Куля пролетіла десь поруч, але я й не сіпнувся. Напружена мить. Автоматники, дякувати Богові, не почали стріляти.

— На землю, лягайте на землю! — крикнули в мегафон. Я ліг, мої товариші теж. До нас підбігли, заламали руки за спину, забрали зброю, кудись потягли. Мене одразу відділили від інших, шість міліціонерів у бронежилетах і масках завели в мікроавтобус, і ми поїхали. Куди саме, я не бачив, бо на голову вдягли мішок.

— Хто ви такі й куди мене везете? — спитав у них.

— Закрий рота! — відповіли мені.

Ми проїхали хвилин десять, потім одному з моїх вартових зателефонували. Пояснювали, куди треба їхати.

— Так, зрозумів. За кілька хвилин будемо! — сказав він. Мабуть, командир.

— Куди ви мене везете? — спитав я. Отримав кулаком в обличчя. Мішок на голові анітрохи не пом’якшив удару. Мені було боляче — пика тільки почала загоюватися після подорожі до «головосіка», і ось знову.

Ми їхали спочатку по дорозі, бо сильно стрибали на ямах, а потім з’їхали на путівець, бо стрибки припинилися. Потім зупинилися.

— Так, біля дерева. Ага, навпроти руїни ферми, — доповів командир. — Залишити тут? Але як? Наказ?

— Ні! Ні! Вони хочуть убити мене! Тебе потім посадять за це! Не слухай! — закричав я і знову отримав кулаком. — Ні! Ні! Вся відповідальність буде на тобі й…

Після наступного удару я знепритомнів. Потім відчув, що лежу на землі, а від мене їде машина. Вони таки залишили мене! Я спробував підхопитися, щоб кудись бігти, але через мішок на голові геть нічого не бачив. Зняти не міг — руки в наручниках за спиною. Почав трусити головою, щоб скинути його, але де там. Він міцно тримався. Нічого не вдавалося. І тут я почув сміх. Від цього сміху мені аж похололо. Сміх із кількох боків, звідусіль. Сміх, що наближався.

— Ну що, лошок, дострибався? На перо тебе посадити? — спитали мене. — Диви, як матляє головою порожньою. Відчуваєш, фраєр, що тобі зараз буде?

Я знав, що смерті не уникнути, але хотів хоча б подивитися їй в очі, а не помирати, так і не побачивши власних вбивць.

— Тварюки! Тварюки! Тварюки! — Я кричав, а сміх уже був зовсім поруч. Постріл. Я впав на землю. Я не знав, що відбувалося, але знав, що пострілу не мусило бути. Щось гепнулося на мене. Ще щось гепнулося, щось потекло, липке й тепле. Солонуватий запах крові. Постріли, постріли, крики, ще щось упало. Потім удар ножем. Я смикнувся, було боляче, але не так, як мусило б бути, якби ніж увійшов у мене. Бронежилет врятував. Потім тиша. Я лежав, завалений тілами, і не знав, що буде далі. Я мусив загинути, мене завезли й залишили помирати, мусили вбити, але хтось завадив. Хто й навіщо? Це порятунок чи початок нових, інших бід?

Я почув кроки, і серце моє забилося. Бо це були легкі, летючі кроки, які я чув лише вдруге в житті. І коли чув уперше, запам’ятав назавжди. Потім хтось відтягнув із мене кілька тіл.

— Ну, що ти тут, живий? — спитали мене, а я ледь знову не знепритомнів, цього разу від радості, від щастя, що вона поруч. — Живий? — Вона струснула мене за плече. Я був живий, але не міг відповісти. — Живий, давай, підводься.

Вона підняла мене, зняла мішок із голови разом із перукою. Я примружився. Не так від сонячного світла, як від неї.

— Владюшо, що в тебе з обличчям? І в тебе вус відклеївся. — Вона засміялася. А я знепритомнів. Від щастя. Вона дала мені кілька ляпасів.

— Владюшо, що за цирк? Чого ти поводишся, наче якась істеричка?

— Як ти тут опинилася?

— Ти ж попросив про допомогу. У мене були справи, а потім я почала приглядати за тобою і твоїми товаришами. Ви справлялися самі, але тепер я побачила, що тебе хочуть убити, і вирішили втрутитися, бо кажуть, що ти рятуєш Україну. — Вона усміхнулася. Кучерява білявка в чорній формі, зі снайперською гвинтівкою за плечима, з кобурою та невеличким мачете на боці. Це була Біла вбивця! Найвідоміша кілерша України, за якою вже кілька років полювала не тільки вся держава, але й більшість місцевих олігархів. — Ці пацани тебе збиралися на смуги різати?

Вона підійшла до тіл. Усі як один невисокі, худі, непомітно одягнені, з татуюваннями, озброєні довгими ножами. Їх лежало понад десяток.

— Мову відібрало? — спитала Біла вбивця. А я справді нічого не міг сказати, лише дивився на неї. — Ну, нічого, все закінчилося добре. Я поїхала, буду за тобою приглядати. Не влізай в халепи, бо не завжди зможу допомогти.

Вона поплескала мене по плечу й хотіла вже йти, коли я замугикав. Нічого сказати не міг, так мене розібрало. Тільки руками смикав.

— А, звільнити тебе. — Біла вбивця усміхнулася. — Добре.

Підійшла зі спини.

— Не рухайся, — сказала. Постріл. Куля перебила ланцюжок, що поєднував наручники. — Тепер ти при двох браслетах, красунчику. Ну, все, бувай.

Поплескала мене по щоці й пішла до невеличкого ярка метрів за сто. Я хотів щось сказати їй, хоча б подякувати, але не зміг. Просто дивився на неї і млів. Вона перейшла на біг, легкий, більше схожий на політ. Добігла, зникла в ярку, потім заревів двигун мотоцикла, шум почав віддалятися. Біла вбивця часто їздила на мотоциклах.

Коли її вже не було чутно, я підвівся. Подивився на тіла потенційних убивць. Знову пощастило. Просто неможливо пощастило! Біла вбивця знищила стільки поважних людей у цій країні, а мене, мене врятувала! Фантастика! Я мав би радіти, але заболіло серце. Я був тренований на чудовиськ, але не на кохання. Торкнувся щоки і плеча, яких торкалася вона. Мені здалося, що я відчуваю запах, від якого мені паморочилося. Зітхнув. Сум, біль, неспокій. Мені наче запекло в серці. Стало нестерпно. Я підійшов, обшукав одного з убитих. Жодних документів. Ну і нехай. Забрав ніж і пішов із ним. Почув, що позаду наближається автомобіль. Побіг полем до того самого ярка, де зникла Біла вбивця. Сховався там, із кущів спостерігав, як приїхав мікроавтобус, із нього вискочили бійці з автоматами і в масках, почали роздивлятися трупи. Потім командир доповідав, що мене немає.

— Та звідки я знаю, куди він дівся? Так, усі ці товариші вбиті. Як убиті? Кулею в голову! У них тут не голови, а розчавлені помідори! Здається, зі снайперки били. Хто? Та звідки я знаю хто? — кричав командир.

Далі я слухати не став, пішов яром. Невдовзі вийшов на путівець, але тримався кущів і дерев, щоб не світитися. Кілька разів наді мною пролітали гвинтокрили, двічі поруч проїздили міліцейські машини. Я пройшов кілометрів десять, навмисно через потічки переходив, на випадок, якщо собак по сліду пустять. Потім вийшов на якийсь хутір. Десяток дворів, половина покинуті, заросли вже дурноклеником. Підійшов до одного з обжитих. Побачив на городі пасіку на півсотні вуликів. Постукав у ворота, натягнув рукава сорочки, щоб не видно було браслетів. Вийшов мужик років під шістдесят. Я спитав, чи немає в нього випити. Він здивовано подивився на мене.

— Ти хоч і побитий, але на п’яницю не схожий. Що трапилося?

— Дружина пішла, — збрехав я, бо не хотів розповідати, що трапилося насправді. — Налий, як є. Пече під серцем, уже несила терпіти. Залити треба, а то збожеволію. Будь ласка.

— Почекай.

Чоловік повернувся з літровою пластмасовою пляшкою і полотняною торбинкою.

— Тут сальце, хліб, цибуля. Закусиш. А це мій самогон, на меду роблю. Хороший продукт. — Віддав мені і пляшку, і торбинку.

— Дякую. Ось, візьми гроші. — Я хотів віддати все, що поназбирав у кишенях. Але чоловік відмовився.

— У мене дружина минулого року померла. Тридцять сім років разом прожили. Думав, що здохну. Тільки те й тримало, що спочатку дев’ять днів відбути, потім сорок. А потім потроху попускати почало. Буває, накотить, і тоді, хоч вий. Але якось живу. І ти живи. Перетерпи — і попускати почне.

— Може, вип’єш зі мною? — запропонував я.

— Ні. Не можна мені. Як вип’ю, ще гірше стає. Тверезим тримаюся, а п’яним таке пекло починається, що і в зашморг полізти можу. Тому не п’ю. — Мужик зітхнув.

— Дякую. Тримайтеся. — Потиснув йому руку і пішов.

Одразу сьорбнув із пляшки. Напій був міцний, затеплілося всередині й трохи легше стало. Ще сьорбнув — і вже не ножем по серцю різало, а кігтем дряпало. Пройшов кілька кілометрів, висьорбав півпляшки, потім побачив гайок. Зайшов, знайшов старий дуб, сів під ним і почав пити. Майже не закусував, бо не лежало серце до їжі. Наче полегшало, і став я плакати. Солодко й щиро. А потім заснув.

(Більше про Білу вбивцю можна дізнатися у книзі «Мама буде задоволена», романі «Ніч на восьме березня» та енциклопедії українського жаху «Сто чудовиськ України». В енциклопедії можна прочитати і про Сологуба).

Розділ 11

Удар з-під землі

— Ось він! Ось! — Я прокинувся від чиїхось голосів. Побачив озброєних людей у формі. — Живий! Лежати!

Вони помітили мій рух, підскочили. Автоматів не наставляли. І це вже було добре.

— Ми знайшли його! Живий! Тільки пом’ятий трохи! Ні, ні, ми його не чіпали, яким знайшли, таким і є. Так, добре, займаємо оборону. — Боєць розмовляв із кимось телефоном, потім наказав своїм людям залягти й бути готовими до бою. Боєць подивився на мене. — Щось ти поганий вигляд маєш.

— Води! — попросив я. Самогон, може, і був добрий, але літр в одне рило, та ще й після сильних хвилювань, — це вже забагато. Мій організм отруївся і тепер жорстоко мстився. Боєць подав мені фляжку. Я жадібно припав до неї. Зробив кілька ковтків, а потім відчув, що все повертається горлянкою. Кинувся до кущів. Охоронці подумали, що це спроба втечі, схопили мене, а я трохи їх обблював. Було дуже погано. Кілька хвилин вивертав шлунок, здавалося, що ось-ось уже мають піти тельбухи й кров. Страшенно боліла голова. У ній щось стукало.

— Попий іще. — Боєць знову дав мені свою флягу. Я попив. Насправді я радів, що зараз мені так погано, бо тілесний біль дозволяв не думати про душевні рани. — Дати цитрамону?

— Краще отрути, — прохрипів я.

— Ні, отрути не можна. Мені наказали доставити тебе живим.

— Хто наказав?

— Міністр.

— А хто тоді наказав викинути на дорозі, щоб мене вбили?

— Цього не знаю. — Він прислухався. — Наче летить. Дайте червону ракету!

Хтось із хлопців вистрелив із ракетниці. Невдовзі поруч приземлилося два гвинтокрили.

— Ходімо, — сказали мені. Іти було важко, хотілося одного — лягти й не рухатися. Але вже що вдієш. Якось ішов.

Тільки сів у гвинтокрил, як він одразу злетів. Другий теж. Вони полетіли в різні боки. До мене підійшов чоловік у камуфляжі.

— Я генерал Фролков, заступник командувача Національної гвардії. Ми вже з вами трохи знайомі. — Він подав руку. Я потиснув. Він трохи здивовано роздивлявся мене. — Маєте ви не дуже добре добрий вигляд.

— А як має виглядати чоловік, якого кинули на певну смерть? — роздратовано спитав я.

— Трапилася прикра помилка.

— Не помилка! Зрада й злочин, за який мусять відповідати!

— Думаю, відповідати доведеться вам, принаймні за те, що на допомогу вам прийшла Біла вбивця — найвідоміший злочинець в Україні. — Генерал недобре посміхнувся. Невисокий, чорнявий, із короткою зачіскою й маленькими оченятами, схожими на шматочки вугілля.

— Звідки ви взяли, що це була Біла вбивця?

— Чотирнадцять трупів. Усі як один — у голову, з відстані близько ста метрів. Убивця приїхав і поїхав на мотоциклі. Сліди взуття — жіночі, тридцять сьомий розмір. Ну, і хто б це ще міг бути?

— Я не знаю.

— А я — знаю. Це Біла вбивця, найкривавіший кілер усієї Європи, справжнє чудовисько.

— Це ви про рідне міністерство? — спитав я. Він подивився на мене.

— Пане Владюшо, от для чого залупатися?

— Куди ви мене везете?

— До Києва. Вас чекають на засіданні слідчої комісії парламенту.

— Що за комісія?

— Верховна Рада хоче вивчити вашу діяльність, бо до неї є багато запитань.

— А рятувати Україну Верховна Рада не хоче?

— Є така думка, що ваша участь у порятунку України значно перебільшена. Ви витворяєте що хочете, а прикриваєтеся балачками про те, що начебто рятуєте країну.

— То мені не треба було втручатись ані під Глуховом, ані під Харковом? Щоб не було перебільшень?

— Це питання не в моїй компетенції.

— Де мої люди?

— Вже у Києві. До них теж є претензії. — Генерал подивився на мене. — То чому за вас заступилася Біла вбивця?

— Це ж мене будуть запитувати і в парламенті? Ну от почекаю й там уже відповім, щоб не повторюватися.

— Пане Владюшо, ваші постійні залупання — ознака слабкості.

— Слабка людина — це факт, — кивнув я і показав руки. — Зніміть мені браслети.

Їх зняли, принесли бутерброд і чай. Я трохи поснідав. Їсти зовсім не хотілося, але я знав, що від їжі шлунок швидше заспокоїться і мені стане трохи легше. Побачив в ілюмінаторі два літаки, здається, «МіГи».

— Бачите, як вас охороняють, а ви нарікаєте, — посміхнувся генерал.

— У вашому міністерстві сидять зрадники, які зробили все, щоб мене було вбито. Тепер я зроблю все, щоб їх покарали.

— Ви напали на голову сільради, побили його, катували, потім викрали його автомобіль. Це ж бандитизм, Владюшо. І це тільки один випадок. А ще ж є масове вбивство у Києві, де ви, згідно зі свідченнями, розстріли цілу групу людей у ліфті. Викрадення співачки та співробітника міліції. Це вже не кажучи про зв’язки з Білою вбивцею. Владюшо, я б порадив вам дотримуватися нейтралітету з МВС, інакше ви сядете, і сядете надовго.

— У мене не може бути нейтралітету з ворогами — моїми й державними. До того ж сядуть ті, хто наказав спочатку викрасти мене, а потім залишити на поталу кремлядським чудовиськам. Крапка. Більше мені говорити з вами немає про що!

— А ти різкий, Владюшо. — Генерал недобре посміхнувся. — Наче й били тебе, а нічого так і не навчили.

— Ага, полякайте мене ще кулаками. — Я теж недобре посміхнувся. Легко так посміхатися, коли ненавидиш.

Генерал пересів на інше місце. Більше мене не чіпали. Гвинтокрил прилетів у Київ, сів на майданчику в центрі, потім кортеж авто, далі якесь підземелля, мене кудись вели, аж поки не привели в досить велику залу засідань, де за довгим столом із мікрофонами, пляшками мінералки та паперовими стаканчиками сиділо кілька десятків чоловіків у темних піджаках. Серед них я впізнав Пастора, який здавався дуже виснаженим.

— Так, наш гість на місці, можемо починати, — сказав чоловік, який, мабуть, збирався вести засідання. — Що у вас із обличчям?

— Постраждав за Україну, — кивнув я. Дуже обурився, коли роздивився за столом професора Чеснакова. — Що тут робить це пердло?

— Пане Владюшо, прошу вас… — почав було ведучий.

— Що він тут робить? — закричав я. Учора був важкий день, і організм досі виводив токсини від розщеплення алкоголю. Визнаю, що я поводився не зовсім правильно. Але річ у тому, що професор Чеснаков був моїм особистим ворогом. Спочатку він як міг заважав моїм дослідженням, потім появі публікацій про них. Він завжди критикував мої розвідки — навіть не критикував, а просто знищував. Називав мене шахраєм і пройдисвітом, хоча сам весь час сидів у кабінеті, жодного разу не їздив у поля, щоб дослідити чудовиськ у звичайному середовищі! І ця людина почала потім називати себе фахівцем! Тільки уявіть!

— Владюшо! — гримнув ведучий, примусивши мене замовкнути. Зробив паузу. — Професора Чеснакова запрошено як знаного фахівця з питань чудовиськ…

— Рівно він, а не фахівець! Спитайте його, чи бачив він хоч одне чудовисько наживо! Чи піднімав свою сраку з фотеля, щоб досліджувати чудовиськ, а не пиздіти невідомо про що!

— Владюшо!

— Я вже сорок років Владюша! Але я і слова не скажу, поки ця тварюка буде сидіти тут! — закричав я. Побачив, що Пастор узявся за голову.

— Шановне зібрання, я попереджав вас, що реакція пана Владюші на мою появу буде різкою… — почав Чеснаков.

— Завали їбало, падло! — заверещав я.

— В окрему кабінку його! — наказав ведучий. Десь його обличчя я бачив. Депутат, чи що.

До мене підскочили охоронці, схопили й потягли в якусь будку в залі. Запхнули туди і зачинили. Я почав битися, щоб відчинили двері, кричав, намагався висадити віконце будки, в яке видно було зал. Здається, там мене не чули, тільки бачили.

— Пане Владюшо, припинить цю істерику, — сказав ведучий, і я почув його через динаміки, що були у кабінці.

— Випустіть мене! Випустіть!

— Ні, не випустимо. Ми хотіли поговорити з вами як із цивілізованою людиною, але ви своєю поведінкою позбавили нас такої можливості. Будемо розмовляти з вами у будці. Ви чутимете все обговорення, але виступати зможете лише у справі й без лайок та образ, інакше я вимикатиму ваш мікрофон. Вам зрозуміло?

Я хотів кричати, матюкатися й нищити, але в цій кабінці метр на метр я був наче звір у клітці. Ледь примусив себе заспокоїтися. Важко дихав, але кивнув.

— Я заспокоївся.

— От і добре. Отже, починаємо засідання нашої слідчої комісії, присвячене діяльності групи Владюші Бар-Кончалаби, яка організувала третій фронт оборони України, — сказав ведучий. — У слуханнях беруть участь двадцять чотири народні депутати, включені до складу комісії. Вони представляють усі фракції парламенту.

— Вибачте, можна запитання? — Я ще важко дихав, але вже був спокійний. Я розумів, що робив неправильно, коли піддався гніву.

— Так, пане Владюшо.

— Тобто тут присутні члени «Опозиційного блоку»?

— Так, два депутати.

— Я не зможу відповідати на запитання комісії при них, бо це відкриті зрадники, які діють проти України.

— Пане Владюшо, це депутати, яких обрав український народ!

— Якщо зрадник має мандат, він стає зрадником із мандатом!

— Пане Владюшо, не можна без рішення суду називати когось зрадником!

— А можна людину без рішення суду спочатку арештувати, потім віддавати на смерть, а потім запихати в клітку, наче дикого звіра?

— Ви поводилися неправильно, тому…

— Я прошу вибачення за свою попередню поведінку й прошу вивести мене звідси. Я обіцяю дотримуватися цивілізованих норм поведінки.

— Я поставлю це питання на голосування. Голосуємо, колеги. Скільки за? Вісім за. На жаль, рішення не прийнято, пане Владюшо, ви залишаєтеся у будці.

— Поставте на голосування і питання щодо представників опоблоку.

Поставили, там за видалення проголосувало лише троє.

— Що ж, продовжуємо засідання.

— Дозвольте ще одне запитання, — попросив я.

— Що? — невдоволено сказав ведучий.

— Я хочу знати, що сталося з моїми людьми.

— Вони в безпеці, під охороною…

— Я перепрошую, але я хотів би їх побачити. Інакше я відмовляюся відповідати на будь-які ваші питання і припиняю співпрацю. Зрозумійте, працівники міліції віддали мене на певну смерть кремлядським агентам. Як я можу вірити МВС? Можливо, і моїх колег вони охороняють так само, як і мене, тобто дозволили їх знищити. Мені потрібно побачити своїх людей, а після цього я готовий відповідати на будь-які питання.

Ведучий замислився, порадився з присутніми. Пастор сказав, що моя вимога цілком слушна і її можна швидко виконати. За кілька хвилин хлопців привели. Цілі. І Бухгалтер, і Мовчун, і Георгій. Побачили мене, зраділи, мабуть, не знали, що я живий.

— Дуже радий вас бачити, хлопці, — сказав із будки. — Зі мною все добре, сподіваюся, що після цього фарсу ми продовжимо свою боротьбу.

Хлопців вивели.

— Що ж, продовжуємо. Пане Владюшо, розкажіть, будь ласка, про третій фронт, який ви взялися організовувати. Що це таке, і для чого він потрібен?

— Третій фронт — це система захисту країни від кремлядських чудовиськ.

— Що ви маєте на увазі під словом «кремлядських»?

— Я маю на увазі темні сили, які сидять у Кремлі, керують кацапами й намагаються захопити Україну.

— Ви не могли б утриматися від ксенофобської лексики на кшталт «кацапів»? — поставив вимогу ведучий.

— Міг би, але не знаю, як називати слуг кремляді. Це точно не росіяни, бо росіяни закінчилися чи то в 1917 році, чи то в 1920-му, коли останні кораблі Врангеля відправилися з портів Криму. Не знаю, як їх назвати, окрім як кацапськими. Ну, добре, буду називати радянськими, якщо вам полегшає. Але головна увага мусить бути до кремляді, бо саме вона посилає чудовиськ, щоб знищити нас.

— Але наука не підтверджує існування чудовиськ! — зауважив ведучий.

— Я, представник науки, цілком підтверджую існування чудовиськ. Думаю, колеги-науковці, які б мали можливість і сміливість досліджувати чудовиськ, так само б переконалися, що ті існують. Частину з них було створено кремляддю для досягнення своїх цілей. Знаю, що їх намагалися використовувати під час Другої світової війни, але нацисти мали своїх чудовиськ — потужних міфічних героїв циклу про Вальгаллу, які дуже підсилилися завдяки популярності творів Вагнера. Тому здобути перемогу над нацистами за допомогою чудовиськ не вдалося. Так само провалилася спроба використання чудовиськ під час Холодної війни, бо США мали й мають потужну армію супергероїв. Тривалий час тема чудовиськ була у наших сусідів у замороженому стані, але потім у кремляді вирішили скористатися чудовиськами у війні з Україною. Це сталося після того, як їм не вдалося досягти перемоги військовими методами, попри перебування російської армії на Донбасі. План прямого вторгнення в Україну по всій довжині кордону відкинули, бо в Росії немає стільки підготовленого війська, щоб захопити і контролювати територію. Тоді було вирішено задіяти чудовиськ, які мусили максимально послабити Україну. Потім її можна б було захопити силами, зараз зосередженими на території ДНР та ЛНР.

— Ви досить упевнено говорите про плани Кремля, наче читали та чули їх.

— Якщо ви бачите, що людина підпалює вам хату, не треба бути присутнім під час підготовки, щоб говорити про підготовку і сам підпал.

— Чому ви вважаєте, що чудовиська можуть завдати настільки потужних ударів, що послаблять Україну?

— Я вважаю так тому, що бачив на власні очі потугу кремлядських чудовиськ. Це і «матросов», і «Гастелло», особливо «гагарін» та «штірліц». Напади «беркутні» та «спартачів» ви теж бачили на відео. Ви сумніваєтеся, що чудовиська могли завдати Україні важких ударів? Та якби не втручання моєї групи, ми б цю розмову вели в кращому разі у Вінниці, а то й у Кам'янці-Подільському, як не в Ужгороді.

— Ну, в принципі, стосовно самого факту використання чудовиськ проти України в нас склався вже певний консенсус. Ми всі вважаємо, що чудовиська існують і за їх допомогою намагаються завдати ударів по Україні. Цього не можна заперечувати. Але залишаються питання щодо ваших дій, пане Владюшо. Чи були вони правильні, чи не можна було вчинити краще.

— Я робив усе як краще, можу вас запевнити.

— Не всі з цим згодні. І тут я повертаюся до останніх подій. Як нам відомо, вчора ви залучили до своєї групи Білу вбивцю, злочинку, яку шукають за вбивство багатьох людей. Хто дав вам на це право? — спитав ведучий.

— Я не залучав Білу вбивцю, бо це неможливо. Вона діє на свій розсуд і не підкоряється ані мені, ані комусь іншому.

— Але ви з самого початку вимагали припинити її розшук, тобто планували залучити до своїх операцій.

— Радше не планував, а сподівався, що це вдасться.

— Попри кількість крові, яка на ній є?

— Ну, якби в мене була альтернатива, я б використовував когось іншого. Доводиться воювати наявними силами.

— І як вам вдалося зв’язатися з Білою вбивцею?

— Я відправив їй сповіщення через два-мережу. Просив допомогти, пояснював важливість нашої боротьби для України, обіцяв допомогу в залагодженні конфлікту з державою. Я не знав, чи мій лист дійшов, чи прочитала його Біла вбивця, і не знав, що вона вирішила. Я не мав від неї жодних звісток, аж поки вчора вона не врятувала мені життя.

— Ви ж розуміли, що порушуєте закон, коли зв’язувалися з кривавою злочинкою?

— На багатьох із тих, кого я залучив до боротьби, є кров. На більшості чудовиськ — кров невинних жертв, але хіба хтось скаже, що численні жертви Білої вбивці були невинні? Всі ці корупціонери з депутатськими мандатами, посвідченнями міністрів і губернаторів!

— По жодному з них не було вироку суду! — нагадав ведучий.

— Це свідчить лише про великі проблеми з нашими судами і взагалі правоохоронною системою. Її повна деградація призвела до того, що лише чудовиська, такі, як Мертвосуд, Ментожер, чи Біла вбивця, можуть домогтися справедливості й покарати винних. У будь-якому іншому випадку злочинці в формі чи при мандаті просто відкупаються і далі коять свої злочини.

— Тобто ви виправдовуєте вбивства без суду та слідства!

— Ні, я звертаю увагу на ситуацію в нашій країні, де справедливий суд можливий лише у виконанні чудовиськ.

— Чому Біла вбивця, з якою у вас, як ви кажете, не було жодних зв’язків, прийшла вам не допомогу, ризикувала, щоб урятувати вас?

— Не знаю. Сподіваюся, вона теж переймається долею України і вирішила підтримати боротьбу моєї групи.

— Кривава вбивця переймається долею України! Та їй нічого не потрібно, крім грошей! — закричав один із депутатів.

— Судячи з вереску в якому бринить жах, колись Біла вбивця була дуже близько, але не вбила. Так?

— Ця людина — пособник убивці, терористки, його треба арештувати і судити! — закричав депутат.

— Ви старанно відпрацьовуєте кремлядські бабки, але у вас нічого не вийде.

Десь на половині речення мій мікрофон вимкнули, але депутати, думаю, зрозуміли, що я хотів сказати. Кілька з них почали лаяти мене, вимагати покарання.

— Пане Владюшо, я наполегливо прошу вас утриматися від голослівних звинувачень, — сказав ведучий.

— Погоджуюсь, але звертаю увагу, що мої звинувачення пролунали лише як відповідь на такі самі закиди в мій бік, — вказав я.

— Приймається. Колеги, прошу дотримуватися порядку. Пане Владюшо, комісію цікавить, чому ви використовували одних чудовиськ, а іншими нехтували?

— Я намагався досягти найбільшої ефективності. У деяких випадках у мене й вибору не було. Наприклад, протистояти «гагаріну» та «Гастелло» могла тільки Людина борщу. Це єдине наше летюче чудовисько.

— Але професор Чеснаков зауважує, що були ще дракони й відьми. Чому не застосували їх?

— Дракони досить погано керовані й схильні до алкоголізму, можуть ставати вкрай небезпечними. У відьом немає мотивації до битви. Якщо використовувати їх, вони просто полетять у своїх справах, а прикриття не забезпечать. Якби професор Чеснаков хоч трохи вивчав чудовиськ поза межами свого кабінету, він би знав про це.

— Пане Владюшо, я прошу утриматися від сторонніх коментарів, — суворо сказав ведучий. — А чому проти «беркутні» ви використали саме Ментожера і Мертвосуда? Перший же викликає ненависть серед міліціонерів, а другий — нищить саму ідею правосуддя.

— Мені були потрібні потужні чудовиська, які могли зійтися з «беркутнею» в прямому бою. Інших кандидатур не було.

— Професор Чеснаков стверджує, що ви б могли викликати, наприклад, Махна з його загонами чи Петлюру і за їх допомогою знищити беркутню, а не залучати хтонічних кривавих чудовиськ, що завдають величезної шкоди ідеї верховенства закону.

— Якби професор Чеснаков хоч трохи знав нашу історію, йому б було відомо, що Махно разом із більшовиками діяв проти української державності й сприяв її знищенню. Його й самого потім знищили, але то вже деталі. Петлюра був соціалістом і твердив, що або Україна буде соціалістичною, або її не буде. Результат відомий — держави не стало на багато десятиліть. Я не хочу, щоб це повторилося знову, тому й не хотів залучати Махна з Петлюрою. Я впевнений, що від них буде лише шкода для України.

— Це політичний расизм! — почув я голос професора Чеснакова. — Нехай пан Владюша розповість про свої дрімучі політичні погляди, зокрема про зоологічну ненависть до лівої ідеї!

— Так, я казав і кажу, що українських лівих немає й бути не може. Якщо ви бачите лівого, трохи пошкрябайте його, і з-під тоненького шару українськості неодмінно визирне імперець, русскомірець, чи якась інша кремлядська потороча.

— Ось, чуєте! Цю людину не можна випускати до Європи, там він завдасть величезної шкоди Україні своїми печерними поглядами! — сказав Чеснаков. Мені хотілося його пристрелити. Потім подумав, що краще б придушити. Уявив свої руки на його шиї. У банькатих очах цього негідника жив переляк. Чортів бюрократ, уособлення української вищої школи й науки, де треба знати ходи та виходи, де підмазати, як написати черговий звіт, а не займатися наукою. І при цьому, окрім розбудови власної дутої кар'єри, ще ж неодмінно треба нищити тих, хто займається наукою й не хоче прилаштовуватися до цієї фальшивої ієрархії!

— Тобто ви обираєте чудовиськ, керуючись особистими вподобаннями? — спитав ведучий.

— Можна сказати й так, якщо пам’ятати, що головне моє вподобання — перемога України, — сказав я. Дивився на тупі невдоволені обличчя депутатів. Потвори з мандатами. Якщо вони будуть вирішувати мою долю, пропала Україна.

— А стосовно Підіпригори, Івана Карповича. Чому ви вибрали саме цього персонажа? В Україні є книжки, які продавалися значно більшими накладами, ніж пригоди Підіпригори. Чому ви не обрали когось із персонажів Кокотюхи чи Шкляра, а спинилися на персонажі письменника другого, якщо не третього ешелону? Хіба це не помилка, хіба не відкритий саботаж? Поясніть, чому саме Підіпригора!

— Мені начхати на автора, мені потрібен був гідний персонаж, який зміг би протистояти «штірліцу», завдавати ударів і, врешті-решт, перемогти.

— Але «штірліц» досі діє!

— «Штірліц» сьогодні думає лише про одне — як упоратися з Іваном Карповичем. А коли так, йому вже не до того, щоб нашкодити нам. Іван Карпович уже виконав частину свого завдання.

— Тільки чи виконає іншу! — крикнув Чеснаков. — Як ви могли доручити монархістові справу, від якої залежить доля України? Ви знаєте, як називалася перша книга про нього? «Стовп самодержавства»! А ви знаєте, що той Іван Карпович — насправді син російського вельможі? Блакитна кров!

— І що?

— Як що? Йому близькі ідеали імперії!

— Син російського вельможі не буде служити більшовикам. Тим паче, що Іван Карпович загинув у боротьбі за Україну. Персонажа з аналогічним досвідом і вмінням у мене просто не було.

— Можна було спробувати запросити Фандоріна! Його автор, Борис Акунін, прихильний до України!

— Автор не впливає на персонажа після того, як книжка йде у друк. Це, по-перше. По-друге, щоб боротися з енкаведистським покручем «штірліцем», треба бути не витонченим дворянином, як Фандорін, а людиною з характером Івана Карповича. Тільки він міг досі залишатися живим і сісти на хвіст чудовиську!

— Він уже вбив кількох людей! — закричав Чеснаков.

— Маячня. — Я посміхнувся.

— Такі факти справді є, — запевнив ведучий. — Хто б іще користувався наганом у наш час?

— Той, хто хотів заплямувати репутацію Івана Карповича. Зрозумійте, шановні, він — дуже й дуже непроста людина, але якби він хотів робити щось протизаконне, то робив би це значно акуратніше, а не світився з єдиним у Києві наганом.

— А може, він так само пустився берега? — спитав ведучий.

— Так само? — перепитав я.

— Ну, дехто вважає, що ви відчули безкарність і коїте що хочете, не замислюючись про наслідки.

— Не можу коментувати якісь нісенітниці.

— А чому б не спробувати домовитися зі «Штірліцем»? У нього мати українка! Треба не просто воювати, а перетягувати супротивників на свій бік! — крикнув Чеснаков.

— У співробітників НКВС, а нині кремлядських чудовиськ, немає ані матерів, ані батьків. Так само я ніколи б не вів із ними перемов, бо єдина їх мета — обдурити і знищити.

— Ну, Штірліц не здавався таким уже злодієм… — зітхнув ведучий.

— То артист Тихонов не виглядав, а «штірліц» — плоть від плоті кремляді, підступний мерзотник, який піде на все, аби тільки досягти поставлених цілей. Лише Іван Карпович міг дати раду з ним. І дає.

— Добре, повернемося до вчорашнього дня. Чим ви займалися на пагорбі? — спитав ведучий.

— А хіба пан професор вам не розповів?

— Ми б хотіли почути це від вас.

— Я викликав одне чудовисько.

— Яке саме?

— Назвати я його не можу, це мій козир, який я прибережу для вирішального моменту.

— Ви мусите назвати, — твердо сказав ведучий.

— Не мушу.

— Пане Владюшо, ми — слідча комісія Верховної Ради, яка…

— Я не називатиму чудовиська, поки воно не вступить у бій. Усіх чудовиськ, які вже воюють, я вам назвав. Оприлюднити назву того, кого я викликав учора, не можу, бо це зашкодить боротьбі. Не сприйміть це як неповагу, це просто бажання перемогти заради України.

— Він мусить назвати чудовисько, щоб ми знали, кого він викликав. Пан Владюша — добрий фахівець, у цьому немає сумнівів, але він досить безвідповідальна людина, що звикла не перебирати методами, — як ми побачили на прикладах Ментожера чи Білої вбивці. Викликані ним чудовиська можуть бути вкрай небезпечні для країни, — заявив Чеснаков.

— Жодне з них не становить небезпеки для України, — заперечив я. — Для деяких продажних чиновників — так. Для України — ні.

— Коли щось або хтось переймає на себе функції правоохоронних органів і вбиває без суду та слідства, це небезпека для України, — заявив ведучий.

— Я вже казав і повторю ще, що для України головна небезпека — не чудовиська, принаймні наші, українські, а повністю деградований державний механізм, включно з продажними правоохоронними органами й судовою гілкою влади. Але я б не хотів витрачати час на безплідні дискусії. Я не назву імені чудовиська, яке викликав, бо воно у резерві. Це не обговорюється.

— Ви поводитеся досить нахабно, пане Владюшо. І це може погано для вас закінчитися.

— А чого мені боятися? Якщо нам не дадуть продовжити боротьбу нас знищать. Усіх нас, усю Україну.

— Іноді здається, що ваші апокаліптичні настрої — просто спосіб ухилятися від відповідальності, нагнітати страх і власну значимість.

— Коли побачите чудовисько зблизька, так здаватися не буде, — запевнив я.

— Ви чуєте, він погрожує голові комісії! — закричав Чеснаков.

— Я попереджаю про небезпеку, яка загрожує всім нам!

— Дякую за попередження, продовжуємо. Ще одна невеличка деталь учорашнього дня. Хто були ті люди, що напали на вас?

— Перед тим, як розказати про нападників, я хотів би звернути увагу комісії на обставини нападу. Мене затримав спецпідрозділ МВС, мене відокремили від моїх товаришів, вивезли за місто й викинули на дорозі, якраз там, де чекали нападники. Мене вивезли на смерть, і лише дивовижне втручання Білої вбивці врятувало мене.

— Це неправда. — У справу втрутився генерал Фролков. Я спочатку не помітив його, а він, виявляється, сидів неподалік від моєї будки. — Ми провели внутрішнє розслідування і з’ясували, що зловмисникам вдалося втрутитися в наші канали зв’язку і передати фальшивий наказ про те, щоб громадянина Бар-Кончалабу залишили на дорозі. Про жодне зрадництво не йдеться, це просто шпигунська діяльність наших ворогів.

— Залишаю цей випадок на совісті пана генерала, звісно, якщо та совість є. Сам же я продовжую заявляти, що співробітники МВС виконали наказ ворогів України й вивезли мене на певну смерть.

— Це наклеп! — обурився генерал. — Спроба кинути тінь на все міністерство! Ми знаємо, що пан Бар-Кончалаба не любить нас, як і багато хто зі злочинців…

— Я не злочинець, я репресований режимом Кучми! — обурився я.

— Припиніть дискусію! — наказав ведучий. — Цим випадком ми займатимемося окремо. А поки що я хотів би дізнатися про нападників. Хто ці люди? При них не було жодних документів, та й ідентифікувати їх було досить важко, зважаючи на прострелені голови.

— Це були не люди, а «сєкєлята».

— Хто?

— «Сєкєлята» — похідні від «сєкєля», потужного кримінального монстра, створеного ще в ГУЛагу. Кремлядь уже багато років охоче використовує кримінальників для своїх цілей і не забарилася створити ціле чудовисько, яке живиться прихильністю до злочинного шляху. У всіх країнах, де є організована злочинність злодійського типу, «сєкєль» дуже потужний, бо отримує підтримку з кожної чорної колонії чи СІЗО. Лише Грузія змогла зачистити його на своїй території, проголосивши війну злодіям у законі. На жаль, Україна далі під владою цього чудовиська, яким керує кремлядь.

— Чому ви вирішили, що це були саме вони? — спитав ведучий.

— Їх легко впізнати: жовта шкіра тюремних жителів, татуювання, заточки — головна зброя. Жодних сумнівів, що це були посланці «сєкєля». Щоб знищити його, потрібні зусилля всієї держави. Грузії вдалося знищити кримінального монстра, вдасться і нам, якщо будемо цим займатися.

— Безглуздо починати ще одну війну! — втрутився Чеснаков. — Треба шукати не ворогів, яких нам і так вистачає, а союзників! Чому б не звернутися по допомогу до так званих батярів, відомої української злочинної субкультури, щоб вони допомогли нам налагодити контакт із «сєкєлем»?

— Тільки дурень буде налагоджувати контакт із раковою пухлиною. Розумна ж людина буде лікуватися хіміотерапією чи випромінюванням, видаляти вражені органи. Те саме треба робити з пухлиною кримінальною, одним із гальм, що заважають Україні ставати по-справжньому європейською.

— Українські злочинці можуть допомогти Україні! — крикнув Чеснаков.

— Українських злочинців не буває. Так само, як і українських лівих. Або ти служиш «сєкєлю», або Україні. Або ти лівий, або ти українець. На жаль, іншого вибору немає, — запевнив я.

— Це дурість! Навіть гірше, ніж дурість, — це злочин! — заволав Чеснаков. — Як на нас будуть дивитися в Європі, де в більшості країн при владі саме ліві! Чому ми мусимо нехтувати батярами або одеськими бандитами на кшталт Бені Кріка, які могли б допомогти нам?

— Бандит допоможе звільнити ваші кишені від готівки. Більше він нічого не робитиме, така його злочинна природа. Я не буду займатися чудовиськами, від яких шкоди буде більше, ніж користі!

— Це дурість і… — почав було Чеснаков, але ведучий перервав його.

— Пане професоре, прошу зберігати спокій! — Ведучий подивився на нього, потім на мене. — Від тактичних питань я хотів би перейти до стратегічного. Чи правильний план організації третього фронту?

— Без сумніву, — кивнув я.

— Але професор Чеснаков каже, що краще було б зосередитися на пошуку Українського героя, який зміг би скористатися Шаблею та Хрестом і цим би точно виграв війну на третьому фронті.

— Я дуже нечасто погоджуюся з паном Чеснаковим, але тут визнаю, що він правий має рацію. Повністю й беззаперечно. Проте є одна маленька проблема. Ніхто не впевнений, що Український герой існує тут і зараз. Звісно, якщо він є і ми його знайдемо, це розв’яже усі наші проблеми на третьому фронті. Ми переможемо кремлядь без залучення чудовиськ. Але біда в тому, що ми не знаємо, чи є той герой. Знаєте, це як обирати між танком і дрібною зброєю — автоматами та гранатометами. Звісно, танк — потужна зброя, з якою нам приступні найскладніші цілі, і начебто був би сенс зосередитися на здобутті танка. Але річ у тому, що ми не знаємо, чи він заведеться і зможе їхати та стріляти. Ми можемо поставити на танк, і якщо він буде справний — виграємо. Але якщо ні, ми програємо, і програємо без варіантів. Із автоматами й гранатометами варіанти є в будь-якому випадку. Ми не маємо гарантій перемоги, але й гарантованої поразки тут теж не буде. Я обрав цей шлях, бо не мав навіть натяку на те, що Український герой є. Чекати, коли він з’явиться, у нас, на жаль, немає часу.

— Може, треба було краще шукати натяки існування героя?

— Повірте мені, якби я мав хоч на нігтик надії, я б займався лише героєм. Це суперприз, який дозволив би нам виграти війну, знищивши кремлядь. Але довелося працювати з чудовиськами.

— Та якщо герой усе ж таки існує…

— Я прошу вас зрозуміти, що герой — це не сіра миша в копиці сіна, коли невідомо, чи є вона, чи ні. Герой — занадто помітна постать. Не може бути так, щоб герой був, а жодних ознак його не було. Його наявність обов’язково можна було б помітити. І я шукав будь-які свідчення його існування, але все дарма. — Зітхнув, розвів руками, зробив сумне обличчя. — Розумієте, Україна чекала на героя і в двадцяті, і в сорокові. Винниченко й Шухевич споряджали експедиції, щоб його знайти. Та все було марно, Україна програвала. Я не хотів знову зосередитися на герої й програти втретє.

— І все ж таки я б не став відкидати цієї можливості, — втрутився Чеснаков. — Наш інститут буде обов’язково займатися пошуками ознак існування героя, і якщо він є, ми його обов’язково знайдемо.

— Інститут? Який ще, в біса, інститут?

— Це наступне питання, — кивнув ведучий. — Усвідомлюючи важливість організації третього фронту для забезпечення обороноздатності України, ми винесемо на розгляд Верховної Ради законопроект про створення Державного комітету перспективних розробок. Це така завуальована назва, бо на державному рівні ми б не хотіли визнавати існування чудовиськ, щоб не викликати паніку в населення та кредиторів. У складі комітету буде створено Національний інститут перспективних досліджень, який займеться всіма питаннями, пов’язаними з чудовиськами.

— Створюєте чергового державного монстра, — нервово засміявся я.

— Антидержавницькі погляди пана Владюші давно відомі, — прокоментував Чеснаков.

— Ситуація, коли така важлива галузь залежить лише від однієї людини, — неприпустима, — сказав ведучий. — Це не тому, що ми не довіряємо вам, пане Владюшо, чи вважаємо вашу роботу поганою, хоча деякі питання щодо ефективності є. Ні, просто ми тверезо дивимося на реалії. Якщо ворогові вдасться вас знищити, Україна фактично залишиться беззахисною. За наявності належно профінансованого інституту ми будемо застраховані від цих прикростей. Звісно, ми запропонуємо вам роботу в інституті — посаду провідного спеціаліста, директора головного департаменту польових досліджень. Ми мусимо поставити організацію третього фронту на державний рівень.

— Тобто знищити його. Бо через украй низьку якість механізмів будь-яке втручання нашої держави тільки погіршує ситуацію, а часто просто зводить усе в могилу, — зауважив я. — І взагалі це хибна практика — розв’язувати проблему створенням нових чиновних інституцій! У нас була прокуратура й органи міліції, які мусили б боротися з корупцією, та натомість долучилися до неї. Замість реформи цих відомств ми створили Антикорупційний комітет. Який результат? Досі найгучніші корупційні скандали виникають через розслідування журналістів, а не через роботу вповноважених органів. Те саме з Міністерством інформації. Створили, набрали людей, поглинають бюджетні кошти, але геть нічого не змінили в поточній інформаційній ситуації. Тепер ви хочете створити таке собі Міністерство чудовиськ, бо перебуваєте у чиновній парадигмі, де створення профільного органу автоматично розв’язує проблему. Але це не так! Міністерство буде писати доповіді, намагатиметься влізти до ринку заборон та регуляцій, щоб не тільки отримувати бюджетні кошти, а ще й заробляти на стороні. Писатимуться стоси доповідей, проводитимуться численні засідання та конференції, але все це жодним чином не позначиться на реальній ситуації. Хоча ні, позначиться — ситуація погіршиться. Бо наявність відповідного державного органу тільки погіршує стан речей у профільній галузі. Існування прокуратури призводить до ще більшої корупції, існування Міністерства інформації призводить до спотворення інформації — так само буде і з чудовиськами!

— Прекрасний спіч, професор Чеснаков десь так його й описав заздалегідь. Він казав, що ви, пане Владюшо, будете категорично проти створення інституту, бо не схочете втрачати монополію на боротьбу з чудовиськами. Зараз ви дієте на власний розсуд, робите що заманеться, вас нікому контролювати, нікому оцінювати ефективність вашої роботи, правильність обраного напрямку дій. Але так не може тривати далі, бо дуже вже велика ціна питання. Ми не можемо залишити все як є, покинути напризволяще цей процес. Комітет і інститут як його головна структура обов’язково виникнуть — це зараз навіть не обговорюється.

— Воля ваша, але працювати там я не буду.

— Пане Владюшо, йдеться про долю України!

— Я розумію це, можливо, краще за всіх присутніх. Так ось, доля України буде дуже сумною, якщо організацією третього фронту займатимуться чиновники. Наші, українські чиновники, продажні та бюрократичні. І я не можу і не хочу брати в цьому участь. Хочете бавитися у свої бюрократичні штучки — бавтеся. Я ж продовжу свою діяльність на волонтерських засадах і буду робити все, що від мене залежить, аби врятувати країну.

— Пане Владюшо, всю роботу стосовно організації третього фронту буде контролювати державний комітет. Будь-які дії в цьому напрямку без дозволу й контролю комітету буде заборонено. Ми не можемо допустити тут махновщини!

— А що можете? Петлюрівщину? Чи іншу державну імпотенцію, якою так багата наша бідолашна історія?

— Пане Владюшо, прошу добирати слова!

— Повірте, що я дуже добираю і зараз використовую максимально пристойні, хоча волів би вживати зовсім інші! Ви хочете бюрократизувати третій фронт. Це гарантований програш!

— Ви бачите в державі лише погане! Ви ж сам — стихійний махновець!

— Ні, я не махновець, я прихильник ліберальних поглядів. Держави в її чиновному вигляді мусить бути якомога менше, а приватного бізнесу й громадських організацій — більше.

— Комітет та інститут все одно будуть!

— Як хочете, це ваші забавки.

— І будь-яка діяльність, що стосується третього фронту, поза цими інституціями буде заборонена! — суворо сказав ведучий.

— Що це означає?

— Або ви працюватимете в інституті на наших умовах, або ми муситимемо вас арештувати.

У залі стало тихо.

— За що?

— Приводів багато. Ви мусите зрозуміти головне — правила гри змінюються. Або ви граєте разом із Україною, або не граєте.

— Це ж смертний вирок усій країні. Не тільки мені, але й вам! Ви це розумієте?

— Пане Владюшо, не треба перебільшувати власну значущість. Так, в інтернеті пишуть, що ви ледь не самотужки рятуєте Україну, наче фольклорний богатир. Ви піклуєтеся про свою промоцію, взяли журналіста, який працює над збільшенням вашої популярності. До речі, ви що, маєте якісь політичні плани?

— Смішно мати хоч якісь плани, коли твоя країна на межі знищення. Мій план полягає тільки в її порятунку.

— Ви справді дещо зробили для країни. Але називати вас рятівником України — вже занадто. Взагалі спроба почати медійну кампанію, залучити скандального журналіста, який розхвалює вас у мережі, таки схожа на початок політичної гри. Розраховуєте на наступні вибори?

— Я все життя займався чудовиськами й не хотів би змінювати сферу своєї діяльності. У політиці, тим паче в українській, багато потвор, але вони викликають здебільшого огиду, і досліджувати їх я не маю жодного бажання!

— Припиніть, інакше я вимкну вам мікрофон! Чому ви смієтеся? — спитав ведучий, бо я нервово зареготав. — Що ви обираєте, тюрму чи співпрацю?

— Здається, це не повний список! — крикнув я, збуджений і злий.

— Це весь список!

— А ось і ні! Ви хоч розумієте, що поки я тут розпинаюся перед вами, кремлядь діє! Завдає нових ударів по Україні й шукає можливості вдарити по мені! Прямо ось тут!

— Це безпечне місце. Над нами багатометровий шар бетону, одне з найкращих бомбосховищ Києва! — запевнив ведучий.

— Байдуже, що над нами, важливо, що під нами! — закричав я. — Невже ви не відчуваєте?

— Не треба нагнітати паніку!

— Він просто нас лякає! — додав Чеснаков.

— Подивіться на воду в пляшках! — заволав я.

Вода тремтіла. А потім затремтіла й підлога з меблями.

— Що це таке? — перелякано спитав ведучий.

— Здається, це «Стаханов»! Чудовисько для підземних робіт! І він лізе сюди, щоб убити мене! Випустіть звідси, випустіть! — закричав я.

Зчинилася страшенна метушня. Депутати підхопилися й побігли до виходу. Підлога почала тріскатися під ногами. Штовханина, крики, бійки. Я намагався вилізти, але мене замкнули. Коли двері нарешті відчинились, я побачив блідого Пастора.

— За мною! — крикнув він. Просити двічі не треба було. Я вибіг, але мене схопив за руку генерал Фролков.

— Куди! Не можна! — загримів він, вихопивши пістолет. Не знаю, чи хотів він просто налякати, чи збирався застрелити, але підлога розійшлася, і генерал провалився. Зі щілини пішов дим, почулося пекельне ревіння. «Стаханов» був вже поруч.

Пастор потягнув мене за руку. Виявляється, з кімнати був запасний вихід. Ми вибігли в коридор. Побачили, що біля ліфта б’ються депутати. Всі хотіли втекти, а місць бракувало. Пастор повів мене до запасних сходів.

— Де мої люди? — крикнув Пастору. — Я їх не залишу!

— Вони нагорі!

Ми бігли сходами, позаду почулися крики. «Стаханов» почав убивати. Шість підземних поверхів — і ось ми вже нагорі. Я боявся, що нас можуть там арештувати, але виявилося, що вся охорона вже втекла. Деякі покинули навіть зброю.

— Хлопці! Бухгалтере! Мовчуне! — закричав я. — Де ви?

— Ми тут! Тут! — вони сиділи зачинені в якійсь кімнаті. Пастор побіг на вулицю, а я спробував вибити двері плечем. Вони виявилися надто міцними. Тоді схопив автомат.

— Відійдіть! — крикнув і дав чергу по замку. Двері відчинилися, я випустив хлопців. — Беріть зброю — і тікаймо!

Вони швиденько схопили автомати й боєзапаси, навіть кілька бронежилетів. Перед самим виходом підлогу пробила величезна металева клешня. «Стаханов» чигав на мене — десятки вбитих на нижніх поверхах його не заспокоїли. Клешня перекривала вихід, вона була величезна, вкрита кров’ю й пилом порізаного бетону. Я озирнувся. Вікна заґратовані. Тікати нікуди. Клешня нахилилася. Бухгалтер почав стріляти з автоматів, але чудовиську було до одного місця.

— Сейф! — крикнув Бухгалтер. Ми побачили в коридорі здоровезний радянський сейф. — Набік його!

Перевернули. Бухгалтер для чогось зняв кросівки. Підклав під сейф. Я зрозумів! Роззувся сам! На взутті сейф чудово їхав. Ми розігнали його, і він ударився в клешню. Та схопила сейф і почала стискати, бо думала, що це втікач. На сейфі з’явилися вм’ятини.

— Стрибаємо! — крикнув я. Сподівався, що клешні не багатофункційні і якщо вже схопили щось, то не звертають уваги на інше. Розігнався, стрибнув щучкою і перелетів. Слідом Бухгалтер та Мовчун.

— Я не можу! Не можу! — заверещав Георгій. Він тупцював на місці й не наважувався стрибнути.

— Давай, щоб тебе! Швидко! — крикнув я. — Я тебе пристрелю, падлу, якщо не стрибнеш! — Навів на нього автомат. Це подіяло. Георгій розбігся й стрибнув. У нього поїхала нога, і він упав на клешню. Та хотіла схопити його, але сейф завадив розрізати хлопця навпіл. Товариші схопили Георгія за руки й потягли до виходу. Вже коли ми збігали сходами, позаду пролунав вибух. Здається, «Стаханов» перекусив сейф навпіл, а там зберігалися гранати з арсеналу охорони.

Біля нас зупинився мікроавтобус. Усередині сидів Пастор. Ми стрибнули в салон і швидко поїхали геть. Клешня пробила двері й вилізла. Я бачив на ній пошкодження від вибуху. Не дуже значні, але їй вже було нас не наздогнати.

Розділ 12

Орда

— Владюшо, що це було? — спитав Пастор, коли ми вже від’їхали й блукали вулицями Борщагівки.

— «Стаханов» — надпотужне підземне чудовисько. Його розробляли для проникнення на ворожі території, пошкодження ракетних шахт і штабних бункерів. Хлопці, нам потрібен інтернет-клуб. Як побачите, їдьмо туди.

— Навіщо? — спитав Пастор.

— Я думаю, мене спробували позбавити волі не просто так, а щоб у кремляді була можливість завдати удару. Нам треба зараз з’ясувати якого саме і спробувати йому протистояти.

— Слухання були секретні.

— Я впевнений, що кремлядь не тільки знала про них, але ще й слухала.

— Пане Владюшо, не можна бути таким параноїком і всюди бачити зраду.

— Я не параноїк, я просто тверезо оцінюю кількість кремлядських агентів на верхніх щаблях української влади.

— Якби їх було стільки, скільки ви думаєте, ми б уже програли війну!

— По-перше, ми й так програємо. Ми втратили Крим і частину Донбасу. По-друге, нам дуже щастить із нинішньою кремляддю. Дрібні злодії з манією величі, але без організаційних умінь. Це не леніни й не Сталіни, це лише путіни, тому ми досі воюємо.

— Пане Владюшо, ви зневажаєте героїзм наших солдатів! — суворо сказав Пастор.

— Я вказую на те, що якби проти нас була кремлядь такої потужності, як у двадцяті чи сорокові, ми б уже програли.

— Інтернет-клуб, — сповістив Мовчун.

— Зупиняйся, — наказав я. — Георгію, підеш зараз, будеш просто дивитися новини. Даю тобі десять хвилин. Тобі потрібно знайти, що ж затіяла кремлядь, для чого їй знадобилося мене арештовувати.

— У вас достатньо ворогів і в Україні, — втрутився Пастор.

— Я знаю, бо тут багато людей на кремлядській зарплаті. Так-ось, Георгію, можливо, удар не буде помітний і очевидний. Якщо так, придивляйся до якихось дивних, незрозумілих новин. Не виключаю, що кремлядь може маскуватися, щоб я не встиг зреагувати. Уперед. У тебе десять хвилин, потім виходь, і їдемо.

— Гаразд. Але потрібні гроші. У мене забрали гаманець.

Я подивився на Пастора, той кивнув, дав. Георгій пішов. Я попросив Мовчуна знайти кави.

— Чесно кажучи, мене теж хвилює ця махновщина у вашому світогляді, — сказав Пастор. — Оця суцільна ворожість до української держави.

— Українська держава в нинішньому вигляді — покруч, якого треба оперувати й повністю міняти. І я ніякий не махновець, просто бачу, що єдиний можливий спосіб поводитися з українською державною машиною — її демонтувати.

— І чим ви відрізняєтеся від сепарів?

— Тим, що вони пропонують змінити український державний механізм на російський, а я хочу побачити нову Україну, державу, яка не буде давати світові численні приклади, як робити не треба, а нарешті вчитиметься, як треба.

— Ми проводимо реформи, ми змінюємо…

— Пасторе! Та невже ви не розумієте, що реформувати ракову пухлину неможливо? Неможливо реформувати органи української прокуратури чи МВС. Їх треба знищити і з нуля створювати заміну! Інакше інфекція корупції все знищить! Хату з прогнилими стінами, дірявим дахом і тріснутим фундаментом не ремонтують, а просто зносять! Отже, єдина можлива реформа державних органів в Україні — їх категоричне скорочення. Скорочувати десятками відомств і не боятися безладу, бо до нього призводить саме функціонування українських державних інституцій. Якщо одного чудового дня не стане прокуратури, це не призведе до збільшення рівня злочинності! Навпаки, злочинність зменшиться, бо її частково генерують саме прокурори, націлені на незаконний заробіток. Якщо ліквідувати інститут пожежних інспекторів, бізнес просто більше зможе вкладати у розвиток, а не спонсорувати чиновників.

— І ми матимемо трагедії з пожежами!

— Ми їх і так маємо. Наявність контрольного органу в Україні зовсім не означає, що ви зможете забезпечити якусь якість. Наявність СЕС не означає, що в торгівлі не буде зіпсованої продукції, бо хабар вирішує всі питання. Так само з пожежними інспекторами й сотнями інших структур, які щось там контролюють. Вони збирають гроші не за виконання законів, а за можливість їх порушувати. Тому вони кровно зацікавлені в тому, щоб порушення були, щоб працювати без порушення законів було неможливо. Міліції нецікаві чесні громадяни, бо з них не візьмеш грошей, міліції цікавіше прикривати злодіїв і отримувати від них гроші. Тому банди квартирних крадіїв чи крадіїв машин спокійно працюють, а громадяни навіть не сподіваються на допомогу міліції в захисті свого майна.

— Ви малюєте надто апокаліптичну картину!

— Я описую все як є. Українська держава прогнила наскрізь і не може робити нічого, крім збирання хабарів і розпилювання бюджетних грошей. Тому я категорично відмовляюся працювати в державних установах. Цей інститут чудовиськ, який збираються створити, — у кращому разі спосіб накласти лапу на бюджетні гроші, а в гіршому — надійний спосіб зв’язати мене по руках та ногах і не дати виграти боротьбу організації третього фронту.

— Пане Владюшо, вам доведеться прийняти нові правила гри. Склався консенсус, ми мусимо узяти під контроль організацію третього фронту.

— Ні, я не визнаю тих правил, бо вони спрямовані на одне — на поразку.

— Пане Владюшо, іншого виходу немає. Або гра за правилами, або вас арештують. Вас усіх. І я нічого не зможу зробити.

— Але ж ви розумієте, що тоді Україні кінець?

— Мені здається, зараз стан не такий драматичний. Це схоже на ситуацію з добровольчими батальйонами. Так, був період, коли вони відіграли дуже важливу роль у захисті України, на них багато що трималося, поки армія не була готова воювати. Але потім, коли армія зміцніла, вона змогла замінити батальйони, які постали перед вибором: розпуск або гра за правилами. Так само і з вами. Був період на межі, але зараз, завдяки зокрема і вам, пане Владюшо, загроза зникає, і держава може зайнятися цим питанням. Я можу запевнити, що до організації третього фронту буде залучено всі потрібні людські й фінансові ресурси.

— Та я бачу на прикладі Чеснакова, що то за людські ресурси.

— Професор показав свою здатність працювати в команді. До речі, він дуже високо оцінює вашу фаховість, хоч і визнає деякі складнощі характеру.

— Він — нікчема, кабінетне пердло, яке жодного разу не працювало в полі. Він самотужки не дослідив жодного чудовиська! І ось таку людину ви залучаєте до організації третього фронту!

— Ну, ви ж відмовляєтеся працювати в інституті.

— Бо це не матиме жодного сенсу! Українські державні інституції, принаймні наразі, не здатні налагоджувати ефективну роботу. Я ж хочу виграти, я хочу пожити в новій Україні, а не бути похованим разом із цим корупційно-бюрократичним монстром.

— Пане Владюшо, і все ж таки у вас риторика сепаратиста!

— Може, і дії теж?

Пастор замовк. Прибіг Георгій. Здавався схвильованим.

— Усі говорять про напад на бункер! Загинуло кілька десятків нардепів. Пишуть, що вас викрадено! — Георгій дивився на Пастора. — Так само, як і пана Владюшу.

— Що з новинами? — спитав я, бо мене цікавило, що далі, а не що було.

— «Штірліца» поранили. Є відео, де він вибігає поранений із будинку. Ледь шкандибає. Але йому пощастило, бо поруч стояло авто з водієм. «Штірліц» викинув водія й поїхав геть. Іван Карпович стріляв услід, але «штірліц» зміг утекти.

— Це ненадовго, — кивнув я. — Але що по тих новинах, про які я казав? Щось дивне й незрозуміле! Кажи!

— Та, наче нічого вже такого…

— Кажи! — Я побачив, що Георгій у чомусь сумнівається.

— Ну, на всіляких помийницях пішла інформація про обстріл військової частини десь на Оклунківщині. Начебто її повністю знищили з російської території.

— Що! — аж скрикнув я.

— Але Генштаб спростував ці відомості!

— Генштаб бреше, як завжди. Текст новини мені, швидко! — гримнув я. Георгій побіг. Пастор недовірливо дивився на мене.

— Що трапилося?

— У мене дуже погані передчуття. Якщо я правильно все зрозумів, під загрозою одразу кілька областей на північному сході країни.

— Під загрозою? Що це значить? Там стоять війська, кордон прикритий!

— Удар буде з тилу.

— Що? З якого тилу? Знову якісь народні республіки?

— Ні, значно гірше. Але почекаймо, я не хочу лякати передчасно.

— Це ж ви не вигадуєте, пане Владюшо?

— Ви вже мені не довіряєте? — образився я.

Пастор замислився.

— Таки довіряю, — нарешті кивнув. Прибіг Георгій, дав мені роздрукований аркуш. Новина, в якій із посиланням на незрозумілі джерела розповідалося про повне знищення військової частини № 1437 десь на Оклунківщині.

— Лайно, — тихо сказав я. — Не думав, що вони підуть на це!

— На що? І хто вони? Що взагалі відбувається? — нервово спитав Пастор.

— Мовчуне, їдьмо на Оклунків! — наказав я. Майже миттєво машина зірвалася з місця.

— Поясніть! — крикнув Пастор.

— Поясню. По дорозі.

— Мені треба залишатися в Києві!

— Ні, ваше місце в Оклункові, треба організувати евакуацію й готуватися до гіршого.

— Пане Владюшо, не вказуйте, що мені робити і де! Поясніть, що відбувається!

— Ви чули про військову частину № 1437? — спитав я.

— Ні. Що це за частина?

— А про Північно-східну окрему групу військ? ПСОГВ?

— Про це щось чув. Так, коли навесні 2014 року ми збирали більш-менш боєздатні частини, — а таких було дуже мало, — серед них була і ця ПСОГВ. Тоді ми спрямували її на прикриття Харкова, і це допомогло нам утримати там ситуацію.

— Ви знаєте, чим займалася ПСОГВ?

— Ні. Я ще запитував, чому десь між двома областями, далеко від населених пунктів, ми тримаємо досить потужну військову частину, але ніхто так мені і не відповів. Там якийсь секретний режим, що залишився ще з часів СРСР. Знаєте, в армії дуже багато наказів, які колись забули скасувати. Чим займається ПСОГВ?

— Прикриває північно-східні області України.

— Від чого прикриває?

— Від Орди.

— Пане Владюшо, що за маячня?

— Чому ви не питали мене це саме, коли я розповідав про «Стаханова» чи «штірліца»? Хіба вони не маячня?

— Ну добре, що ще за Орда?

— Щоб розповідати про Орду, треба спочатку розповісти про Зону № 17. Чули про таку?

— Ні. Це колонія якась?

— Ні, це така просторова кишеня невідомої будови.

— Що за херня?

— Послухайте! — попросив я. — Не перебивайте. Так-от, Зона № 17. Це місце з особливою побудовою простору. Особливість, ось у чому. На мапі Зони немає. Є Оклунківська область України, яка межує з Росією. Якщо придивитися, можна помітити, що поблизу на сотню кілометрів з українського боку немає населених пунктів, натомість є великі лісові масиви. З російського боку населені пункти є. Але парадокс Зони в тому, що простір розгортається не з усіх боків однаково. Я розумію, звучить дивно, але майте трохи терпіння. Так-от, якщо їхати з боку Росії, все буде відповідати мапі. Ми проїдемо останні населені пункти, потім кордон, а потім уже наші ліси. Доріг там майже немає, але можна якось продертися й за день чи два бути вже в Оклункові. Начебто все просто. Але річ у тому, що якщо їхати з Оклункова, все буде інакше. Здолавши смугу лісів, опиняєшся в степах. Звичайних степах із численними ярками, порослими лісом, із джерельцями та озерами. Серед цих степів стоїть Застава — база ПСОГВ, а також півтора десятка башт-постів, які тримають під контролем вузький кількакілометровий перешийок між вигинами річки. Якщо переправитися, за нею знову будуть степи. Південніше почнуться болота й великі озера, порослі очеретом, північніше — високі пагорби. Тими степами можна їхати день-два-три, але до Росії ви так і не доїдете.

— Це як?

— Я ж кажу: особлива побудова простору. Я не можу пояснити з наукового погляду, але, здається, це наче накладення двох просторів.

Один — звичайний, той, що відповідає мапам. Він є, якщо йти з боку Росії. Але з нашого боку існує вхід у інший шар простору, не відображений на мапах. Не знаю, як так сталося, не знаю, це один вхід, чи існують інші, але так є.

Пастор замислився.

— Тобто якщо минути ПСОГВ і поїхати на схід, Росії там не буде?

— Ні. Будуть степи. Принаймні перші три-чотири дні.

— А потім?

— Що потім — невідомо, бо так далеко в Зону ще ніхто не заходив. Можливо, це єдина біла пляма на Землі.

— Зачекайте, але чому її досі не дослідили? Як таке могло статися? — спитав Пастор.

— Є кілька причин. Одна з них — степ за Заставою населений.

— Населений? Що це значить?

— Там живуть люди. Кочовики. Їх називають чорними, але антропологічно це європеоїди, хоча й зі значною домішкою монголоїдних рис.

— Звідки вони там узялися?

— Я думаю, вони жили там весь час.

— Зачекайте! Ви хочете сказати, що там живе цілий кочовий народ?

— Так.

— Посеред Європи, у двадцять першому столітті?

— Саме так. Причому не якесь там плем'я, а досить численний народ. Я думаю, кочовиків не менше мільйона.

— Слухайте, та це ж маячня! Як можна сховати мільйон людей, щоб про них ніхто не знав? Як? — обурився Пастор.

— У просторовій кишені. Вони живуть у своїх степах, судячи з усього, достатньо просторих, бо потрібні великі території, щоб прогодувати мільйон кочовиків. Можливо, ми б і не знали б про них, якби не цей вихід, який поєднує їхній світ, точніше, простір, із нашим.

— А ці кочовики хто за національністю? Хоч не буряти якісь?

— Ні, «чорні» — окремий народ, що, здається, не має родичів тут, на Великій землі. Принаймні мова у них досить специфічна. Я консультувався з філологами, вони не змогли знайти паралелей з іншими мовами. Здається, це такий самий релікт, як баскська мова.

— Чому «чорні»?

— У них чорний одяг, а коли вони йдуть у бій, натирають обличчя кров’ю, яка чорнішає. Тому «чорні». Так їх називають на Заставі. Звісно, самі кочовики називають себе інакше.

— Ідуть у бій? А з ким вони воюють?

— Між собою, а також із ПСОГВ. «Чорні» — вкрай войовничий народ. Кожен підліток «чорних» у шістнадцять років мусить поїхати до Застави і спробувати вбити нашого солдата. Тому на ПСОГВ постійно нападають. Нам дуже пощастило, що в «чорних» є лише холодна зброя: луки, списи, шаблі. ПСОГВ, чисельність якої становить менше півтисячі бійців, відбиває ці напади за допомогою автоматів, кулеметів, а інколи й артилерії.

— Я згадав! У цієї військової частини були найбільші витрати боєприпасів по країні! — закивав Пастор.

— Так, бо щодня вони ведуть бої, відбивають атаки підліткових загонів. Кожному підлітку необхідно провести рівно рік біля ПСОГВ. Звісно, значна частина гине. Ті, що повертаються, мають право одружитися. Якщо ж підліток злякається і втече раніше, ніж за рік, його вб'ють. «Чорні» більше за все не люблять боягузів і просто знищують їх.

— Але для чого війна? Невже не можна домовитися з тими «чорними» про мир? — спитав Пастор.

— За однією з версій, «чорні» не здатні до миру й ніколи на нього не погодяться. Вони завжди будуть воювати, попри все, бо їхнє суспільство побудоване на війні. Престиж у «чорних» вимірюється не грошима (грошей у них немає) чи худобою, а кількістю добутих скальпів і намистами з вух.

— Що?

— «Чорні» знімають скальп і відрізають вуха в тих, кого вбили. Звісно, найкоштовніші скальпи й вуха з наших солдатів. Тому підлітки так знавісніло лізуть в атаки на позиції ПСОГВ. Навіть одне вухо нашого солдата робить із підлітка поважного воїна. Він повернеться до свого племені, стане одним із ватажків, отримає одразу кількох дружин, цілі череди худоби й рабів, які будуть на нього працювати. Війна там — єдиний соціальний ліфт. За іншою версією війна потрібна не тільки «чорним». Якщо не буде війни, не буде потреби у ПСОГВ, принаймні в такій кількості. Не буде досить великого бюджетного фінансування — йдеться про десятки мільйонів гривень на рік.

— Не може бути! Я не бачив такого рядка витрат.

— Просто фінансування ПСОГВ розкидано по багатьох рядках із міркувань таємності, бо ПСОГВ із радянських часів була засекречена. Керманичі в Москві боялися, що американці можуть якось дізнатися про Зону й «чорних» і використати це проти СРСР. Таємність продовжилася в Україні. Про ПСОГВ не можна писати й розповідати. Однією з причин мого арешту за Кучми була наявність в енциклопедії українського жаху «Сто чудовиськ України» розділу про Зону, Заставу та «чорних». Таємність є й досі, вона допомагає уникати запитань, як і скільки грошей витрачається на ПСОГВ.

— Пане Владюшо, а звідки ви все це знаєте, якщо ця тема засекречена? — спитав Пастор.

— Я — сумлінний дослідник. Я завжди старанно вивчаю своїх чудовиськ. Я виїздив до Зони, спілкувався з солдатами й навіть із одним офіцером ПСОГВ. Вони багато чого розповіли. Ви знаєте, що існує державне фінансування на скальпи та вуха, здобуті бійцями ПСОГВ?

— Що за маячня? — закрутив головою Пастор.

— За кожен знятий з «чорного» скальп держава платить бійцям гроші, до того ж немалі. Коли я там був, за кожен скальп виплачували півтори тисячі гривень. За вуха платять по двісті гривень, але вуха бійці ПСОГВ продають київським колекціонерам. Ціни там значно вищі.

— Пане Владюшо, це маячня! Ви зводите наклеп на українську армію! Це наче якийсь сюжет російського Геббельс-ТВ!

— Я сам бачив розцінки, тримав у руках намиста з відрізаних вух і в’язанки скальпів. Саме велика грошова нагорода стимулює бійців ПСОГВ не обмежуватися обороною позицій, а час від часу проводити каральні експедиції в землі «чорних». Це ризикована справа, бо «чорні» роблять засідки, але коли вдасться оточити велике стійбище, бійці добувають сотні скальпів, тобто досить великі суми. При цьому держава оплачує скальпи дітей і жінок, навіть немовлят.

— Пане Владюшо, це маячня! Брехня! Що на вас найшло? Передивилися російські канали! — закричав Пастор.

— Я чув про таке, — тихо сказав Бухгалтер. — Колись у нас була операція з армійськими. Вони нас прикривали, а ми заходили в село, щоб зачистити. Після операції сіли вечеряти. Я своєму загону не дозволяв випивати, а армійські швиденько набралися. Один почав скаржитися, що на Заставі платять за кожного вбитого ворога, а тут, на Донбасі, — ні, і це неправильно. Потім розповів, що за два намиста з вух він у Києві виторгував купу грошей і купив квартиру в своєму райцентрі. Я не повірив, думав, напився й вигадує. То це було насправді?

— Так. Потім був скандал, коли частину ПСОГВ кинули на передову, на Донбас. Вони добре воювали, бо були натреновані. У Зоні вони воювали з дикунами, озброєними тільки луками, а тут доводилося мати справу з ворогом, оснащеним вогнепальною зброєю, але бійці ПСОГВ любили і вміли воювати. Вони провели кілька успішних операцій, захопили кілька сіл і навіть одне невеличке містечко. Все б нічого, але загін ПСОГВ діяв так, як звик діяти в Зоні: солдати знімали з убитих скальпи, відрізали вуха, в полон нікого не брали, грабували захоплені села. Про це ви теж не чули? — спитав я Пастора.

— Щось таке було — про військові частини, які діяли ефективно, але вкрай жорстоко. Ледь не трапився скандал, коли вирізали до ноги цілий загін сепарів. Зняли скальпи, зрізали вуха, а тут приїхали спостерігачі з ОБСЄ. Ледь вдалося сховати тіла, інакше була би ганьба на весь світ. Вирішили ті частини забрати з Донбасу й повернути в місця постійної дислокації. То були вони?

— Так, хлопці з ПСОГВ. Вони справді досвідчені вояки, бо погані там довго не виживають, напади відбуваються щодня. Але ця зосередженість на вбивствах змінює їх, перетворює на криваві машини, не здатні контролювати себе за умов наявності мирного населення.

— Пане Владюшо, ви розумієте, що буде, якщо про існування таких підрозділів української армії дізнаються у світі? — спитав Пастор.

— Вже не дізнаються. Як бачите, Заставу знищено ракетами кремляді. Можливо, невеличка частина бійців заціліла на постах, але вони не зможуть протриматися там довго. Отже, скоро до нас прийде страшна біда.

— Про що ви?

— Про «чорних». Вони тримають біля ПСОГВ загони молоді, й там уже знають, що Заставу знищено. Вісники вже помчали у степ, щоб сповістити всі племена про Великий день.

— Про що?

— У «чорних» є своя міфологія. Вона розповідає про Великий день, коли «чорні» зможуть припинити міжусобні війни, об’єднавшись в Орду — величезну армію, яка збере всіх дорослих чоловіків, що живуть у степах.

— Для чого?

— Щоб прорватися на Велику землю й сплюндрувати її. Цьому треба завадити!

— Це легко можна зробити! Ми кинемо туди війська! І винищимо тих дикунів! — Пастор вихопив телефон. — Зараз я віддам відповідні накази!

— Там немає потужних сил. Закрити дорогу на кілька днів ви не зможете.

— Закриємо, коли зможемо!

— Буде запізно. Вже зараз величезні загони «чорних» сунуть зі степу, підходять до виходу із Зони. А завтра загони вершників атакуватимуть Оклунківщину.

— І що, в них є тільки луки? Та ми зупинимо їх силами міліції!

— Наша міліція більш-менш ефективна лише проти неозброєних мітингувальників. А от що вона зробить із тисячами, десятками тисяч вершників, які люблять і вміють убивати? У кращому разі триматиме оборону в райвідділах чи просто тікатиме, а за спиною в неї палатимуть міста й села.

— Ми оголосимо мобілізацію!

— За моїми оцінками, «чорні» можуть виставити до двохсот тисяч воїнів. Навіть озброєні луками вони велика сила. До того ж кремлядь може допомогти сучасною зброєю. Просто дати кочовикам кілька тисяч автоматів і спостерігати, як Україна потопає у вогні й убивствах.

— У нас перевага у важкій техніці! — закричав Пастор.

— Я знаю. Я не кажу, що Україна обов’язково програє кочовикам, але щоб перемогти, нам треба буде зосередити проти них всі сили. Забути про Донбас та Крим, втратити багато людей, грошей і часу. Поки ми будемо там воювати, кремлядь зможе робити те, що запланувала, — завдавати ударів, захоплювати території.

— То який вихід?

— Організовуйте евакуацію населення і зброї з наближених до Зони районів! До ранку там нікого не мусить залишитися, інакше буде різанина.

— А що робити з «чорними»?

— Я спробую їх зупинити без війни. Не можу обіцяти, що вдасться, готуйтеся до гіршого. Якщо я загину, вам доведеться воювати. Нехай війська будуть готові. Мовчуне, гальмуй!

Ми зупинилися.

— «Лісова», повертайтеся до Києва й організовуйте все, — сказав я Пастору.

— Я викличу машину.

— Краще їдьте на метро. Так безпечніше.

— Пане Владюшо, вам доведеться таки стати на державну службу.

— Поговоримо пізніше. А поки що дайте грошей, бо ми залишилися без копійки.

— У мене зовсім небагато готівки.

— А картка?

Пастор віддав свою картку. У Броварах я наказав заїхати в супермаркет. Узяли їжі на дорогу, бо я дуже зголоднів, і кілька пляшок портвейну.

— Владюшо, ні, — сказав Бухгалтер.

— Так — і тільки так. Мені херово. Зараз я набухаюся, мені полегшає, поки доїдемо до Оклункова, я буду в формі. Мені треба.

— Що трапилося?

— Дещо. Бухгалтере, послухай мене. Я хочу виграти, і я все роблю правильно. Зараз мені потрібно набухатися, щоб трохи заспокоїтися. Не заважай.

Він забрав руку з пляшок. Ми помчали на схід. Я трохи поїв, потім видудлив із горлянки пляшку. Справді стало легше. Я побачив куртку — мабуть, водійську, накинув на голову й проплакав аж до самого Оклункова. Час від час сьорбав із другої пляшки. Вже коли проїхали Оклунків, наказав зупинитися на березі якогось ставка. Спочатку проблювався в кущах, потім роздягнувся й поплавав під пильним наглядом Бухгалтера і Мовчуна. Коли вийшов, весь тремтів, бо вода була холодна.

— Усе, я в нормі, — сказав хлопцям. З’їв трохи ковбаси з хлібом.

Ми їхали на північ Оклунківщини. Нас жодного разу не зупиняли, бо ми мали круті номери. Дорогою почали траплятися колони машин, навантажених речами. Здається, евакуація була у розпалі. На перехрестях стояли БТРи. Я наказав повернути з шосе на путівець. Їхали кілометрів двадцять, аж поки не побачили потужний блокпост зі вкопаним танком і кількома вогневими точками.

— Нічого собі підготувалися! — здивувався Георгій. — Як вони встигли так швидко?

— Цьому блокпосту вже років дванадцять. Він старий.

— Але для чого будувати такий блокпост?

— Від Великої Мами.

— Від кого? — Всі дивилися на мене здивовано.

— Потім розповім. Зупиняй.

Зупинитися довелося — дорога біля блокпоста перекрита дошками з набитими довгими цвяхами. До нас вийшло кілька міліціонерів із автоматами.

— Ви куди? — Вони здивовано дивилися на наш номер.

— Ми з Адміністрації Президента, термінова справа до Великої Мами. Відкривайте дорогу, — сказав Бухгалтер, якого я проінструктував. Міг і сам сказати, але не з такою побитою запухлою пикою. Бухгалтер умів бути переконливим. Дошки прибрали, ми проїхали. Десь за кілометр — іще один блокпост. Озброєні чоловіки в камуфляжі і з рожевими смужками.

— Це ще що за цирк? — спитав Бухгалтер.

— Спокійно, — наказав я. Підійшов до чоловіків, ті наставили на мене автомати. — Добрий день. Мене звати Владюша Бар-Кончалаба, я вчений, і я їду до Великої Мами у дуже важливій справі.

— Зараз доповімо, — сказав старший, зв’язався з кимось по рації, перепитав, як мене звати. Я повторив.

— Скажіть, що від мого питання залежить майбутнє не тільки України, але й дітей Великої Мами.

Старший відійшов, трохи поговорив, потім наказав нас обшукати. Обшукали дуже ретельно, машину перевірили. Забрали геть усю зброю. Я наказав хлопцям не опиратися.

— Можете їхати, — сказали мені. — 3 дороги не з’їжджати.

— Я знаю правила.

— Хто це такі? — спитав Бухгалтер, коли ми від’їхали від блокпоста на відстань пострілу.

— Армія Великої Мами.

— А хто така Велика Мама?

— Правителька цих місць і наша надія на подолання «чорних».

— Хто вона така? Сепарка?

— Ні.

— А чому тоді тут блокпости і її люди проти ментів? — не зрозумів Бухгалтер.

— Колись, іще за Кучми, Велика Мама підняла повстання. Його намагалися придушити, кинули війська. Он, бачите, іржавий танк із тих часів. Велика Мама змогла відбитися й виступила в похід на Київ. Після важких боїв підписали мир, за яким Київ не ліз сюди, а Велика Мама не виходила за межі трьох бідних поліських районів, які контролювала. Такий статус-кво зберігається досі.

— І чому ж вона не сепар? Та чистий сепар!

— Сепарами керує кремлядь, а Велика Мама — сама по собі. Кремлядь пропонувала їй великі гроші, аби тільки вона дозволила використовувати ці райони для розгортання російських військ, які влаштували б тут Оклунківську народну республіку. Велика Мама відмовилася. Тоді кремлядь організувала заколот. За планом Велику Маму збиралися вбити, а на її місце поставити якусь маріонетку. Ракетою знищили її будинок, дві групи захоплення мусили взяти місто під контроль. Але Велика Мама вижила, групи було знищено, так само, як і колону десантників, що рухалася до міста. У Великої Мами нечисленна, але добре підготовлена армія, яка вміє воювати.

— А що символізують рожеві смужки? — спитав Георгій.

— Великій Мамі просто подобається рожевий колір. Його носять із поваги.

— А як Велика Мама допоможе нам із тими кочовиками?

— Вона єдина, хто може знаходити з ними спільну мову. «Чорні» приїздять до неї на ярмарок, торгують худобою, купують сіль та залізо.

— І не вбивають?

— Ні, приїздять без зброї. Зброю залишають на першому ж блокпості, як ми. Коли повертаються, забирають. Якщо «чорний» когось уб’є чи скоїть інший злочин, його жорстоко покарають свої. Якщо хтось підніме руку на «чорного», коли той буде на ярмарку, то відчує на собі весь гнів Великої Мами. Отже, тут панує мир і майже не буває злочинів. Тим паче, колони ПСОГВ і «чорні» приїздять у різні дні, за цим суворо стежать.

— Військові теж торгують?

— Так, забезпечення з міністерства дуже слабке, а у Великої Мами можна купити все, що завгодно.

— Тут не так вже й погано. Ріллю обробляють, на луках багато худоби, — сказав Бухгалтер і показав за вікно.

— Так, тут сприятливий економічний стан. Раніше це були бідні поліські райони з поганими ґрунтами. Депресивний край жив лише з контрабанди й лісопилень. Війська Кучми знищили тут майже все. Але потім почалося економічне зростання. Я знаю, що зараз до краю Великої Мами їдуть із навколишніх районів, щоб оселитися тут і жити.

— І чим тут краще?

— Тут немає держави. Взагалі. Велика Мама ліквідувала державу як таку. Жодних контрольних чи правоохоронних органів. Будь-який бізнес можна вести без отримання дозволів. Ну, крім пов’язаного з алкоголем, тютюном чи наркотиками, — тут усе це суворо заборонено. Хочеш обробляти землю — обробляй. Хочеш торгувати — торгуй. Щось виробляти? Виробляй. Працюй і нічого не бійся. Такі умови приваблюють багатьох. Хоча, звісно, є й деякі мінуси. По-перше, офіційно закриті кордони з Росією та Україною. Легально вивезти продукцію неможливо. Доводиться користуватися послугами контрабандистів. Внутрішній же ринок поки що досить невеликий. Після війни населення цього краю становило понад десять тисяч. Зараз збільшилося приблизно вп’ятеро, але це все одно небагато.

— Якісь будівлі попереду — сказав Мовчун.

— Це той самий Ярмарок, про який я вже згадував. Серце землі Великої Мами. Сюди приїздять торгувати з усіх країв. З України, з Росії, «чорні», бійці ПСОГВ і нафтовики. Кожен платить десятину, і саме з цих грошей Велика Мама утримує армію.

— Ярмарок займає велику площу! — кивнув Бухгалтер.

— Так, щодня там збираються кілька тисяч торговців і покупців. Сюди їздять скуповуватися і з сусідніх районів, не підконтрольних Великій Мамі. Бо тут дешево, якісно й безпечно. Якщо когось ловлять на крадіжці — відправляють добувати торф. Перший раз — на рік, потім на три, а потім на десять. За пограбування чи вбивства страчують. Тут із цим дуже і дуже суворо. І тому тут майже немає злочинності. Інколи щось скоюють приїжджі, але їх швидко знаходять і карають.

— Але як цій Великій Мамі дозволили царювати тут? — спитав Георгій.

— За Кучми не вистачило сил, щоб розв’язати проблему військовим шляхом. А потім було вирішено залишити все як є. Велика Мама не проголошувала незалежності, не йшла до Росії, просто тихо жила зі своїми людьми в цих болотах. Райони бідні, ані нафти, ані чорноземів, — от її й не чіпали. А після того, як почався Донбас, стало зовсім не до того.

Ми наблизилися до Ярмарку. Величезні ангари, схожі на потужний торговий центр десь під Києвом. Тепер тут було порожньо, останні торговці залишали свої ятки, прибиральники підмітали сміття. Вечір. Поруч побачили невелике містечко.

— Це столиця Великої Мами. Місто. Воно не має назви, колись мало, на честь якогось комуністичного діяча, але потім Велика Мама наказала називати просто Містом. От і називають.

— Радше селище.

Навколо виднілися переважно одноповерхівки, лише в центрі — кілька триповерхових будівель.

— У багатоповерхових будинках раніше була райдержадміністрація, відділ міліції, прокуратура, суд, чимало інших установ. Але Велика Мама всі порозпускала, і в тих будівлях зараз живуть торговці з Ярмарку. Лікарню, до речі, теж розпустила, як і інтернат та будинок для людей похилого віку. Каже, що всі жителі краю — її діти, тож сиріт бути не може, так само, як не може бути самотніх старих, бо всі ж родичі й сусіди мусять доглядати. А ще тут заборонені аборти та всі засоби контрацепції, тому досить висока народжуваність. Зараз це не так помітно, бо вже вечір, діти готуються спати.

— Наче ще не дуже пізно, — сказав Мовчун.

— Тут усі лягають спати о десятій. Загальна тиха година. Після десятої не можна виходити з хати й порушувати тишу. О шостій загальний підйом. Це особистий режим Великої Мами, і всі підлаштовуються під нього.

— Це комунізм якийсь? — спитав Бухгалтер. — Родини хоч є, чи одна велика родина?

— Одна велика. Кожен дорослий відповідає за певну кількість дітей, яких мусить ростити. Якщо Велика Мама дізнається, що якась дитина голодує чи не має одягу, відповідального можуть жорстоко покарати. Зазвичай дорослі вирощують своїх дітей, однак Велика Мама може наказати вирощувати й сиріт.

— А у Великої Мами є діти? — спитав Георгій. — Може, вона, як бджолина королева, постійно народжує дітей і роздає їх робочим людям, щоб ті вирощували?

— Ні, ні, Велика Мама нікого не народжує. У неї якісь негаразди з жіночим здоров’ям, дітей ніколи не було. Так, біля тієї будівлі зупини. Чекайте мене тут.

Ми зупинилися біля невеличкого цегляного будиночка. Поруч стояло кілька озброєних чоловіків із рожевими смужками.

— Добрий день, мене звати Владюша Бар-Кончалаба, я до Великої Мами у дуже терміновій справі.

Вони кивнули, знову дуже уважно обшукали мене і повели до будівлі. Але я знав, що Велика Мама не тут. Після того, як на неї було скоєно кілька замахів, її почали добре охороняти й ховати від ворогів. Ми спустилися в підвал, потім вийшли в підземний коридор зі слабким освітленням. Пішли ним до якоїсь кімнати. Там мені наказали роздягнутися. Одяг поклали в ящик, мене, голого старанного обшукали, наче в тюрму приймали. Я так розумію, шукали маячки, якими я б міг позначити розташування Великої Мами. Нічого не знайшли, хоч заглядали і в дупу, і у вуха, і в рот: за зуби й під язик. Потім дали рожеві халат і капці, наче я в лазню збирався. Повели під землею далі. Розгалужена мережа підземних коридорів. Деякі здавалися знайомими — можливо, мене водили по колу. Нарешті вивели до великої порожньої зали, схожої на колишнє бомбосховище, й наказали чекати. Охоронці пішли, але я не гаяв часу, почав подумки повторювати промову, з якою збирався звернутися до Великої Мами. Від цієї промови залежало, чи успішною буде моя місія. Я хвилювався. Я мусив бути переконливий і переконаний. Я повторював слова, змінював їх, бо вони мусили йти від серця і бути щирими. Дивився на двері в кінці зали. Відчував, що Велика Мама там, за ними.

Десь через півгодини, коли я вже встиг розплакатися від трагічності промови, двері відчинилися, і з них вивели двох чоловіків, які теж були в рожевих халатах і капцях. Чоловіки йшли похнюпивши голову, геть приголомшені. На мене не звернули увагу, а я уважно їх роздивлявся. Років за п’ятдесят обом, високі, стрункі, з коротким волоссям, із виправи я одразу впізнав військових. Чиї військові могли бути тут? Кремлядські! Це були вони! Прорахували, що я можу звернутися до Великої Мами, й вирішили випередити. Але, судячи з їх похнюплених облич, розмова не вдалася. Це зовсім не означало, що моя буде успішніша.

Запросили увійти. Я підвівся, видихнув і зібрався з силами. Знав, що буде важко, знав, що мушу зробити все так, як треба. Заради України! Заради хлопців, які загинули! Я плакав на їх могилах і присягався, що зроблю все, аби їх смерті не були даремними. Дуже хвилювався, ноги підгиналися. У наступній залі побачив Велику Маму. Дебела жінка, схожа статурою на первісну Венеру: широкі стегна, кремезні сідниці, товсті руки, сильні ноги, майже чоловічі плечі й велика голова з обличчям неандертальця. Густе руде волосся зібране в товстезну косу. Вона сиділа на звичайній лавці, одягнена в халат і хустину, й уважно дивилася на мене. Я готувався до цього погляду, але як не готуйся до вогню, він тебе обпече. Затремтів, але не відвів погляду.

— Кажи.

Я видихнув, вдихнув і почав говорити. Не пам’ятаю, що саме я казав, але уявляв сплюндровану Україну. Міста й села, що горіли після нападу жорстоких кочовиків. Вулиці, вкриті трупами. Пробиті стрілами тіла чоловіків, посічені шаблями жінки, дитинчата, підняті на списи. Дим, передсмертні крики, вогнища. Пропала Україна. Загине вона. Заростуть деревами дороги і вкриються травою дахи покинутих будинків. На мостах ростимуть чагарники, а площами бігатимуть зграї здичавілих собак. Ніде не лунатиме людська мова, нікому буде співати наших пісень. За кілька десятиліть вже й не скажеш, що жили тут люди. Таку картину я намалював і плакав, аж сльози заважали дивитися, і голос мій тремтів, як і я сам, вклоняючись Великій Мамі.

— Чого ти хочеш? — спитала Велика Мама.

— Милості! — прохрипів я. — Твоєї невичерпної милості, о Велика Мамо! Будь Матір'ю і для нас! Врятуй дітей своїх! Врятуй Україну! — закричав я і почав битися обличчям об підлогу. Розсік шкіру, заюшило, але я нічого не помічав, знай повторював своє: — Яви милість! Урятуй! Велика Мамо! Лише на тебе надія, лише тобі під силу врятувати Україну! Врятуй! Захисти дітей своїх! Благаю!

— Подивися! — сказала вона. Низький, потужний, зовсім не жіночий голос.

Я підняв голову. Я знав, що зараз все вирішиться. Велика Мама завжди дивилася в очі, коли хотіла зрозуміти людину, побачити її до дна. Я дивився. Я знав, як треба дивитися в очі чудовиськам, щоб вони не побачили страху і безсилля. Я пройшов крізь сотні таких поглядів. Але тепер я не вигадував і не придурювався. Я дивився щиро, дивився від серця, плакав за Україну й був готовий загинути. Ще коли погодився організовувати третій фронт, я автоматично погодився вмерти. Я помер для себе, щоб не боятися смерті. І тепер я був мертвий, але хотів, щоб Україна жила. Дуже хотів.

Не знаю, скільки Велика Мама дивилася мені в очі. Можливо, мить, можливо, хвилину. Час зупинився і відійшов, залишилися тільки ми двоє. Потім вона кивнула.

— Я допоможу. Але як? Орда зібралася, і її не зупинити.

— Відправ її на схід.

— На схід?

— До Росії, у кремлядський край. Туди, звідки приходили озброєні люди й прилітали ракети, щоб убити тебе, Велика Мамо, зробити сиротами твоїх дітей, підкорити й знищити їх! Ти була добра, ти не відповідала, але ж вони не відстануть, вони будуть і далі бити по тобі. Ти — добра, ти — справжня Мати, але кому, як не тобі знати, що любов — це не тільки доброта, але й суворість! Дубчик на люстрі, яким лупцюють тих, хто не розуміє! Поверни «чорних» на схід! Нехай там зрозуміють, що не варто чіпати Велику Маму, не можна заганяти її під землю, наче крота! А Україна віддячить тобі. Чим скажеш, тим і віддячить. Я обіцяю і присягаюся!

Вона й далі дивилася мені в очі, а я тремтів і не відводив погляд. Я молився, я хотів, щоб усе вийшло. Україна була в страшенній небезпеці. Сотні тисяч наших людей спали й не розуміли, що за кілька годин можуть опинитися під зливою стріл та шабельних ударів від професійних убивць, які будуть знімати скальпи й відрізати вуха, не розбираючи, чоловік чи жінка, дорослий чи дитина, вбивати всіх, вбивати жадібно й весело, у п’янкому захваті хижаків, що допалися здобичі. Ніч набрякне кров’ю, ніч пахнутиме смертю та жахом, вічна темінь опуститься на Україну. Господи, спаси! Велика Мамо, допоможи!

Якби Велика Мама сказала, що хоче моє життя як плату за порятунок України, я б погодився без вагань. Я був готовий померти. Я вже помер за Україну. Можливо, Велика Мама відчула це. Можливо, її серце пом’якшилося, можливо, душа її була переповнена милосердям. Так чи інакше, вона схилилася до мене й погладила.

— Добре, хлопче, заспокойся. Я допоможу тобі. Я врятую Україну. Готуйте транспорт. Ми їдемо до «чорних».

Її люди побігли кудись, я був ледь живий. Велика Мама наказала принести мені молока. Я випив цілий кухоль.

— Ти маєш чисте живе серце, як ти живеш там? У тому жорстокому і черствому світі, наче створеному виключно для покидьків.

— Мені боляче, — зізнався я. — Мені страшно. Але я жив там, бо знайшов свою справу. Справа дозволяє в неї зануритися і ні про що не думати. Ховатися від світу. І я ховався. Але коли повстала загроза для Батьківщини, я не міг не втрутитися, бо Батьківщина — мов рідна мати, ким буде та людина, що віддасть її на поталу?

— Ти — добрий, — сказала Велика Мама. — Я захищу.

Вона погладила мене по голові і я закляк, накритий хвилями її любові. Невдовзі бійці сказали, що транспорт готовий. Ми вийшли з підземелля. Я побачив величезний «Урал» із широкими колесами. У кузові був трон, на який всілася Велика Мама. Я присів біля її ніг. Кузов освітлювався кількома величезними смолоскипами, що палали по кутках. Я подумав, що в темряві ми будемо чудовою ціллю.

— Велика Мамо, вороги спробують убити вас. Вони стрілятимуть по трону. Не ризикуйте так! Заради нас, ваших дітей, благаю! — попросив я.

— Не бійся! Вижени страх, наповни серце радістю. Ми їдемо рятувати Україну, — сказала Велика Мама — і я припинив боятися.

Ми поїхали в ніч. Вантажівку з троном супроводжувало кілька джипів охорони. Її було замало для справжнього бою, але я був спокійний. Десь ліворуч почулися постріли й вибухи. Велика Мама навіть не ворухнулася. Вона сиділа у своєму троні, в полохливому світлі смолоскипів. Я побачив вогники, що наближалися до нас звідти, звідки лунали звуки бою. Ось до нас підскочило кілька військових позашляховиків із кулеметами на дахах. Із позашляховиків викинули тіла. Витягли двох скривавлених полонених, поставили перед Великою Мамою. Полонені залопотіли російською, що вони не хотіли, але був наказ і вони не знали, де вони й навіщо.

— У них був ПТУР і снайперські гвинтівки. Вони мали вбити вас, Велика Мамо! — доповів старший боєць охорони. — Попереду ще дві групи. Ми їх знищимо.

— Ми все розповіли, не вбивайте! — повалилися на коліна бійці. — Ми все розповіли! Нам наказали! У нас діти, помилуйте!

— Ти! — вказала Велика Мама на одного. І подивилася йому в очі. Росіянин закляк. Пишні губи Великої Мами скривилися. Рух рукою — і пальці пробили ребра диверсанта. Вона витягла його серце й розірвала в нього на очах. Росіянин захрипів і впав, мертвий від здивування. — Він не покаявся.

Подивилася на другого полоненого. Той весь тремтів. Велика Мама підняла його голову й глянула в очі. Чоловік витримав погляд. Велика Мама кивнула.

— Живи, — сказала, і росіянин упав непритомний. Його забрали, а ми продовжили свій шлях. Ще двічі чулися звуки бою: це охорона Великої Мами зачищала диверсійні групи кремлядських бійців. Привели п’ятьох полонених. Чотири не покаялися, одного Велика Мама відпустила. Ми їхали далі, у глупій ночі, без жодного світла. Потім двигуни заревіли. Здається, ми почали дертися на якийсь пагорб. Піднімалися вище, я озирнувся й побачив позаду кілька заграв. Здається, розвідка чорних уже взялася до улюбленої справи. Я сподівався, що людей устигли вивезти й кочовикам довелося задовольнитися пожежами.

Нарешті ми важко здерлися на пагорб і зупинилися приголомшені.

До самого небокраю степ був укритий вогнями. Тисячі, десятки тисяч багать застеляли його. Важко було уявити, яка сила «чорних» зібралася тут. Орда. Сотні тисяч кочовиків уже переправилися через річку, минули руїни знищеної Застави, добивши залишки ПСОГВ, а тепер чекали підходу останніх, щоб атакувати. Весь степ до небокраю вкритий багаттями. Весь! Я знав, що «чорних» буде багато, величезна армія, але не думав, що така величезна. І я розумів: якщо їх не вдасться зупинити тут, потім годі буде про це і мріяти. Орда розлетиться у всі боки великими загонами, які палитимуть і нищитимуть усе на своєму шляху. Щоб зупинити їх, потрібен буде суцільний фронт на сотні кілометрів завдовжки, організувати який навряд чи стане сил. А вслід за «чорними» неодмінно вдарить кремлядь, її «зелені чоловічки» обов’язково скористаються бідою.

— Моя охорона залишається, — сказала Велика Мама. — Ти поїдеш зі мною?

— Так, — кивнув я. Не міг відповісти інакше.

— Уперед.

Вантажівка рушила з пагорба до цілого моря вогнів, що мигтіли попереду. Ми не проїхали й кілометра, коли зустріли перший загін «чорних». Підскочило кілька десятків вершників. Вони тримали луки напоготові й будь-якої миті могли нас розстріляти, але не стали, бо побачили Велику Маму, що велично сиділа на своєму троні в світлі смолоскипів. Ми рушили далі. «Чорні» їхали попереду, наче вели нас. Ми ще кілька разів зустрічали загони кочовиків. Один повертався з розвідки. Його воїни збуджено кричали й хизувалися головною здобиччю — відтятими вухами та знятими скальпами. Багато чого було навантажено і в торби, приторочені до сідел. Я подумав, що якесь велике село не встигли евакуювати й тепер знищили. Чи одне? Чи багато? І взагалі, чи проводили евакуацію, чи виїхали чиновники та менти, залишивши людей на певну смерть?

Я не знав. Сидів скам’янілий, коли ми нарешті досягли межі кочового табору. Біля великих вогнищ сиділи озброєні воїни і їли варене м’ясо з невеличких чавунів. «Чорні» не ставили своїх гостродашних юрт, а спали просто неба, щоб уранці швиденько вирушити в похід. Усі озброєні, усі тримали при собі по три-чотири коні, щоб мчати без зупинки, щоб вантажити здобич. У таборі «чорних» було кілька доріг, якими час від часу мчали вершники. Однією з таких доріг їхали й ми. Важко сказати, скільки часу, — мені здалося, не менш як годину. Просувалися глибше у море багать, кінця якому не було видно. Велика Мама сиділа з кам’яним обличчям, а я ледь стримував паніку. Не розумів, що вона може вдіяти з цією страшною силою, як відвернути її від України? Але Велика Мама була спокійна, і я сподівався лише на неї.

Ще трохи проїхали, а потім попереду побачили особливо великі багаття. Коли наблизилися, я роздивився великий порожній майданчик, оточений озброєними «чорними». Наші поводирі повернули туди. Я побачив натовп «чорних» у кольчугах і при шаблях. Я знав, що лише найбагатші кочовики мають металеві обладунки й шаблі, бо в степу залізо коштує дуже дорого. Отже, перед нами сиділи керманичі найбільших племен «чорних», які зараз об’єдналися в Орду, щоб атакувати, скориставшись знищенням ПСОГВ. Наша машина зупинилася перед ватажками. Велика Мама підвелася і привіталася. Мовою кочовиків! Я так і не зміг її вивчити, хоч кілька тижнів і провів із полонянкою з «чорних», яку купив на Ярмарку. Дуже складна мова, але Велика Мама її знала!

«Чорні» відповіли їй. Відповіли з повагою, хоч і було видно, що здивовані. Спочатку її слова погано сприймалися, ватажки крутили головами, перемовлялися, але потім Велика Мама стала говорити гучніше — і запанувала тиша. Не знаю, що вона казала, але звучало це дуже переконливо. Ватажки один за одним почали кивати. Ось уже кивали всі. Коли Велика Мама замовкла, один вихопив шаблю, що виблиснула в світлі багать. Інші кивнули. Напевне, «чорний» попросив слова й отримав його. Став щось говорити, іноді вказував на Велику Маму. Здається, підтримував її, але я не поспішав радіти. Потім виступило ще кілька ватажків, а потім усі вони підвелися й заволали: «Халвак! Халвак!». Це був бойовий клич. Весь степ відповів на цей крик справжнім ревом. У мене аж вуха заклало. Той, що виступав першим, звернувся до Великої Мами, вона вислухала й кивнула.

— Вони підуть за мною. Я відведу їх до кордону. Ти — залишайся тут. Коли Орда пройде, повертайся пішки. Тебе не чіпатимуть.

— Слухаюсь, о Велика Мамо! Я дякую тобі, о Велика Мамо! Україна буде вдячна тобі!

— Ти обіцяв зробити те, про що я попрошу. Відкрий кордон, щоб мої діти могли торгувати з Україною.

— Кордони відкриють, — пообіцяв я.

— Вірю тобі, — сказала Велика Мама. Крикнула водію: — Поїхали!

Я зістрибнув із машини, відбіг до багать, щоб мене не розтоптали вершники. Чорні вже повсідалися на коней. Машина з Великою Мамою рушила вперед, Орда за нею. Це тривало дуже довго. До самого ранку повз мене проходили нескінчені загони. Тисячі, десятки, сотні тисяч вояків, кожен при кількох конях. У мене не було сил стояти, багаття догоріло, але я боявся присісти чи лягти, щоб не бути розчавленим. Лише коли сонце піднялося досить високо, я побачив хвіст Орди. Але минула ще година, поки останні «чорні» не пройшли на схід. Там, за багато кілометрів, уже піднімалися клуби диму. Я впав на землю, трохи полежав, геть знесилений, але часу відпочивати не було. Підхопився й побіг степом, вибитим мільйонами копит. Біг і біг, аж поки не побачив попереду руїни. Залишки Застави. Вона була повністю знищена ракетами кремляді, але кілька баштпостів уціліло, і охорона спробувала дати бій. Але що могли зробити кілька десятків проти сотень тисяч? Я побачив тіла. Без скальпів і вух. Зібрав їх у рові біля одного з постів і якось зарив, щоб не залишати непохованими. Це були наші солдати, вони прийняли останній бій, і нехай у них не було іншого вибору, але вони заслужили людського поховання. Знайшов трохи дроту, скрутив хрест і поставив на могилі. Потім пішов до краю Великої Мами.

У сутінках видерся на пагорб, де Велика Мама минулої ночі залишила охорону. Там стояв позашляховик. Вартові сказали, що Велика Мама вже повернулася додому і наказала їм чекати. Вивезли до останнього блокпоста, передали хлопцям. Вони помітно зраділи.

— Господи, Владюшо, ми вже й не чекали! — крикнув Бухгалтер. Підхопив мене, бо я ледь не гепнувся, такий був виснажений.

— Уся прикордонна Росія у вогні. Брянськ, Курськ, Білгород! Кажуть, таких лісових і торф’яних пожеж іще не було! — доповів Георгій. — Це ви, пане Владюшо? Ви?

— Їдьмо в Київ, — наказав я. — Телефон є?

— Так, ми купили кілька десятків на Ярмарку, там вони дешеві. — Бухгалтер довів мене до мікроавтобуса, я впав на крісло, зателефонував Тетяні Павлівні.

— Це я.

— Пане Владюшо, вас…

— Слухай уважно. Прямо зараз потрібно відкрити кордон із Великою Мамою. Я не хочу нічого чути! Я пообіцяв зробити це і зроблю! Вона врятувала Україну! Відкривайте кордон! — Я вимкнув телефон.

— Там у Києві щось робиться… — тихо сказав Георгій. — Щось незрозуміле.

— Потім, — прошепотів я. — Не турбувати.

Забив ватою вуха, зав’язав очі рушником, бо ані берушів, ані пов’язки не було, і вмить заснув. Я знову виграв, але сил не було навіть на усмішку.

(Більше про Зону, ПСОГВ і «чорних» можна дізнатися в романі «Зона скальпів», повісті «Господар міста» та енциклопедії українського жаху «Сто чудовиськ України». Про Велику Маму — в повісті «Улюблений син Великої Мами» та енциклопедії «Сто чудовиськ України»).

Розділ 13

Битва письменників

Поспав кілька годин. Цього було вкрай мало для відпочинку але я прокинувся не просто так, а з криком. Хлопці злякалися. Бухгалтер пригальмував.

— Що таке, Владюшо?

— Мені треба випити.

— Тобі треба поспати.

— Випити, інакше я здохну. Випити, швидше. Де ми?

— На трасі.

— До найближчого міста, там зупинися біля магазину.

— Пане Владюшо, вам не треба пити, на кордоні… — почав було Георгій.

— Пацани, не сперечайтеся зі мною. Бухгалтере, ти ж уже непогано знаєш мене. Якби я міг зараз обійтися без алкоголю, я б не пив.

— Портвейн? — спитав Бухгалтер. Ми рушили.

— Так. Пляшку.

Сам скрутився, бо в серці пекло. На щастя, містечко трапилося невдовзі. Бухгалтер зупинився біля нічного магазину. Пішов купити спиртне. Коли виходив, зачепили якісь місцеві п’яниці. Бухгалтер збив із ніг двох, інші схопили хто стільці, хто пляшки з-під пива. Мовчун вискочив і пересмикнув затвор пістолета-кулемета.

— Пацани, розійдіться, — сказав він. Стояв так, щоб зброю було видно у світлі фар. Подіяло, п’яниці розступилися, і Бухгалтер пройшов. Ми поїхали.

— Де ти взяв ту іграшку? — спитав я.

— Ми непогано скупилися на Ярмарку, — пояснив Бухгалтер. — Ось, тримай.

Він подав мені вже відкорковану пляшку, сир, ковбасу і хліб. Попросив Мовчуна сісти за кермо. Я зробив кілька перших жадібних ковтків. Мені були потрібні ліки. Випив, трохи полегшало. Зітхнув.

— Що за фігня, Владюшо? — тихо спитав Бухгалтер.

Мовчун за кермом слухав якесь радіо, Георгій у навушниках щось набирав на планшеті.

— Кохання. Нещасне. Чув про таке? — сказав я і знову ковтнув. Побачив подив у очах Бухгалтера. Аж трохи роздратувався. — Ти так дивишся на мене, наче я сказав, що в мене хвіст виріс!

— Нещасне кохання? — перепитав Бухгалтер.

— Так, блядь, нещасне!

— Але чому тебе накрило зараз?

— Бо побачив її.

— Хто вона?

Я не відповів.

— Владюшо, я не хочу лізти тобі в душу. Тим паче, що я — херовий психолог. Але інколи справді краще виговоритися, а не носити в собі.

— Допоможе тільки це. — Я струснув пляшкою і зробив іще ковток.

— Так а в чому проблема? Ти зараз супервідомий чувак, ти рятуєш Україну, ти — зірка. Піди до неї, поговори.

Я аж застогнав, так мені стало боляче, коли подумав про неї.

— Пий уже, тільки не стогни так! — підняв руки Бухгалтер. — Бо таке враження, що ти зараз помреш. А нам іще Україну рятувати. В Києві якась фігня коїться. Тебе справді збираються арештувати. Проблем і так вистачає, а тут іще це твоє кохання. Дуже невчасно.

— Тут немає вибору, — прохрипів я.

— Розумію, — кивнув Бухгалтер, замислився, потім подивився на мене. — Це що, Біла вбивця?

Я відвернувся, не хотів відповідати. Зробив ковток.

— Охеріти! Ну й примудрився ж ти! — Бухгалтер закрутив головою. — Це ти зараз закохався?

— Ні, вже давно. Я ж вивчав її. Один із розділів оновленої енциклопедії «Сто чудовиськ України» був про Білу вбивцю. Я досліджував її десь місяць. Знав подробиці всіх її відомих убивств, вивчив, як вона працює. Краще її не знав ніхто, навіть слідчі, які вели її справи. Я підібрався досить близько. А потім до мене прилетіла куля. Спочатку одна — уп’ялася в стіну біля правого вуха. Потім друга — біля лівого. Далі прийшов мейл із одним словом: «Відчепись». І ось тоді я зрозумів, що закохався. Я написав їй про свої почуття, пропонував послуги, переконував залишити небезпечну роботу. Але вона жодного разу не відповіла. Не впевнений навіть, що вона читала мої листи. Потім мене арештували. Її ж шукали і менти, і СБУ, і дехто з олігархів — вона багато кому залила сала за шкуру. Охорона одного з олігархів, яка шукала Білу вбивцю, випадково вийшла на мене. Вони думали, що я знаю, як її знайти. Якби і знав, я б не сказав їм ані слова, я б витримав усе. Але я не знав. Вирішив хитрувати: спрямував їх по брехливому сліду, де б вони ніколи нічого не знайшли, але вона б неодмінно їх помітила. Вона вирішила відреагувати різко, взяла й перестріляла групу захоплення. Мене відпустили, сподівалися, що вона прийде до мене, я був живцем. Але я одразу попередив її про небезпеку. Вона не прийшла, і згодом за мною припинили стежити. Я ще кілька разів їй писав, але не отримав жодної відповіді. Я найняв хлопця, який зламав їй пошту. Виявилося, що вона не прочитала жодного мого листа. Ось так!

Я зробив іще ковток. У голові паморочилося й легшало.

— Коли почалася ця штука з третім фронтом, я написав їй. Просив про допомогу. Брехав. Ну, тобто не брехав, її допомога була мені конче потрібна. А ще я дуже хотів побачити її. Насправді більше хотів зустрітися, ніж допомоги. Вона, як завжди, не відповіла. Я був упевнений, що вона не читала й цього листа, але потім мене оточили й хотіли вбити «сєкєля», а Біла вбивця втрутилася й поклала їх усіх. Вона стежила за мною, була десь поруч, а я, ідіот, не відчув! Тоді, після стрілянини, вона підійшла, і мені запаморочилося від її ніжного аромату. Після цього зрозумів, що зовсім не відпустило. Я думав, що вже навчився жити без неї, але де там! Не навчився. От після того мене й розібрало. Поки я працюю, поки налагоджую третій фронт, іще якось тримаюся, але в перервах стає зовсім погано. І тоді рятує тільки алкоголь.

— Слухай, раніше ти був маловизнаним ученим, а вона — найвідомішою вбивцею України. Але зараз ви герої приблизно однакового масштабу. Та ні — ти, Владюшо, більшого. Бо ти рятуєш Україну, а Біла вбивця лише тобі допомагає. Вона вже раз прийшла до тебе, прийде ще, можеш не сумніватися. Головне нам перемогти.

Я зробив ковток.

— Мене не потрібно втішати. Зараз доп’ю, посплю до Києва, а потім продовжимо нашу роботу. І все буде добре. Якщо пощастить. — Я криво посміхнувся. Ми помовчали. Залишилося кілька ковтків. Бухгалтер жував ковбасу.

— А ти щось знаєш про Білу вбивцю? — спитав він.

— Майже все.

— У неї хтось є? Останнім часом про неї було не чутно.

— Вона одружилася й народила дитину. Відійшла від справ, а потім її ледь не вбили разом із родиною. Довелося тікати й ховатися. Думаю, вона досі в небезпеці, попри мої спроби вивести її з-під удару.

— Це схоже на гординю, — несподівано сказав Бухгалтер.

— Що?

— Це не кохання, а гординя. Натуральна гординя.

— Що за фігня? — роздратувався я.

— Кохання — це вміння чути іншого. А ти не чуєш, Владюшо. Ти втупився, як баран у стіну, і б’єшся головою. Зрозумій — не буває нещасного кохання. Якщо кохання, то люди щасливі. А якщо не щасливі, то це не кохання. Просто відійди й пошукай іншу людину, але ти ж гордий, ти вперся, що буде так і ніяк інакше, що тобі потрібна Біла вбивця й ніхто інший. А що думає вона? Чому ти на це не звертаєш уваги?

Я недобре подивився на Бухгалтера.

— Ти мене, бля, вчити будеш?

— Коли я бачу, що люди творять херню, я завжди їм кажу про це, якщо вони мені близькі.

— Тобто ось так, усе просто. Якщо тебе не люблять, просто утрися і відійди?

— Знайди ту, хто любить. І не при, наче танк, не вимагай, щоб було саме так, як ти хочеш. Бо ти стаєш схожим на малу дитину, яка плаче, тупає ногами й вимагає чогось нездійсненного.

— Пішов ти!

— Владюшо, ти ж вивчив стільки чудовиськ! Вивчив, не здався. То якого біса ти служиш чудовиську власної гордині? Досліди його, зрозумій і переможи, як вчиняв з іншими.

— Дай мені спокій! — Я вихилив залишки портвейну й почав готуватися до сну. Не хотів думати про те, що сказав Бухгалтер, хотів якомога швидше зануритися в той чудовий світ, де я і Біла вбивця були разом. О, ми б були чудовою парочкою! Що б ми тільки не витворяли! Я уявляв її, згадував її легкий біг зі снайперкою в ярок, де був схований мотоцикл. Завжди, коли думав про неї, дуже збуджувався, бо це ж так звабливо — озброєна красуня, що несе смерть і приховує в собі життя. Тільки йолоп не відчув би всієї принадності небезпеки.

Прокинувся вже вранці. Ми стояли серед лісу. Бухгалтер дрімав, Георгій у навушниках щось дивився на планшеті, Мовчуна не було видно. Мене трохи нудило, але значно легше, ніж увечері. Я хотів тихенько вибратися з машини, але Бухгалтер усе одно прокинувся і схопився за автомат.

— Тихо, все спокійно. Де Мовчун?

— Чергує. Десь тут поблизу. Покликати?

— Не треба. Сходжу до вітру.

Побачив, що Бухгалтер хоче піти за мною.

— Та я сам, мені не потрібен охоронець, щоб сходити посцяти.

Він кивнув, я відійшов, прислухався. У лісі було тихо. Між деревами квітнув килим першоцвітів. Рай. Я глибоко дихав і м’яко ступав. Відійшов, коли почув голос Мовчуна. Здається, він тихо говорив по телефону. Я зробив ще кілька кроків, а потім щось тріснуло під ногою. Мовчун миттєво припинив розмову. А я не став таїтися, розстібнув ширінку й пустив неслабий пінявий струмінь. Крекнув від задоволення. Мовчун вийшов з кущів неподалік.

— Доброго ранку.

— Найдобрішого ранку! — кивнув я. — Люблю ходити до вітру на природі. В туалеті зовсім не те, а тут квіти квітнуть, пташки співають. Тільки в голові трошки гуде. Цитрамону немає?

— Ні. — закрутив головою Мовчун. — У Бухгалтера треба спитати.

— Що тут? — Я озирнувся навколо.

— Тихо. Все тихо.

Ми повернулися в мікроавтобус, я побачив, що Георгій уже задрімав. Постукав у вікно. Журналіст прокинувся, підхопився, вискочив.

— Пане Владюшо! Тут таке твориться! — закричав він.

— Слухай, у тебе очі червоні, наче у хворого кролика! Ти спав хоч трохи?

— Та яке там спати! Дивіться! Якісь чудовиська прорвали кордон на Сумщині! Біля Білопілля їх спробували зупинити, але вони знищили цілу роту! Ось відео з місця подій! — крикнув Георгій і подав мені планшет. На ньому було видно, як два дебелих чудовиська і багато дрібніших нищать військову техніку, що намагається їх зупинити. — Вони швидко просуваються на захід. Спочатку думали, що на Київ, але взяли трохи південніше. Ось просто зараз зайшли до Ромен! О, стрім є!

— Дай сюди! — Я схопив планшет, уважно роздивлявся чудовиськ, аби з’ясувати, що це за модифікації. Поки ти не з’ясуєш, що за чудовисько перед тобою, ти не зможеш йому протидіяти.

— Їх спробували накрити «ураганами», було кілька прямих влучань, але чудовиська не постраждали! Принаймні більші. Всі думали, що вони спробують атакувати батарею, яка їх накрила, але де там — пішли собі далі. Зараз їм готуються дати бій у Пирятині, бо підозрюють, що чудовиська ідуть саме туди.

— Що вони забули в Пирятині?

— Там же траса на Київ!

— Нахера чудовиськам траса? Вони могли б піти прямо!

— Тоді куди вони лізуть?

— Не знаю. — Я замислився. Чудовиська зайшли до Ромен. Їх спробували зупинити танковими пострілами, але марно. Танки почали відступати, один заглух, екіпаж утік, чудовиська розтовкли машину. Один просто відірвав башту й закинув її. Оператор, який вів стрім, мабуть, був десь поруч. Метрів за сто. Закляк на балконі, тільки руки тремтіли.

— Може, Шпиля на них напустити? — спитав Георгій.

— Не заважай! — гримнув я. — Поїхали, треба випити чаю.

За чверть години були вже в якомусь містечку. Знайшли невеличку їдальню, сіли поснідати.

— У Росії тривають пожежі. Курськ і Білгород повністю вигоріли, зараз евакуюють населення з Орла, Липецька та Воронежа, — розповів Георгій, поки ми чекали на їжу.

— Мовчуне, тут аптека поруч, купи мені, будь ласка, цитрамон, — попросив я.

Він кивнув і вийшов.

— Бухгалтере, дивися за Мовчуном, — сказав я тихо. Георгій здивовано зиркнув на мене, а Бухгалтер тільки кивнув. Він завжди був спокійний.

— А що сталося? — спитав Георгій.

— Можливо — нічого. Але в нього змінився погляд. Він став схожий на людей, із якими попрацювали чудовиська. Я можу помилятися. Зайвого не патякай.

Георгій кивнув.

— І що, кажеш, Росія палає?

— Так точно. Небачені лісові пожежі. Така офіційна версія, але інтернетом поширюються чутки про щось нечисте. Ось уривок репортажу, який показували по телебаченню. Знімали з літака, місто у вогні, колони біженців, а на задньому плані видно великий загін вершників. Не встигли вирізати з відео. «Що за вершники? — дивуються російські користувачі. — І чому на пожежі кидають армію при зброї, з танками та артилерією?»

— Невже кацапи не можуть зупинити цих дикунів із луками? — спитав Бухгалтер.

— Сучасна армія не заточена боротися з дикунами. «Чорні» розсипалися по великій території мобільними групами. Авіація чи артилерія проти них безсила, бо лупить у білий світ, як копієчку. Ось «чорні» наближаються, на околиці міста виставляють військову частину, яка готова знищити ворогів. Але вороги не лізуть у лоб, обходять із флангів, вриваються в місто, там мирне населення, артилерію не застосуєш, а коли таки застосовують, уже пізно.

— А ще «чорні» швидко озброюються. Ось є відео, де видно палаючі танки. Не стрілами ж вони їх підбили! — збуджено крикнув Георгій.

— Друже, тихіше, не привертай уваги, — попросив я. Прийшов Мовчун. Я з’їв одразу дві пігулки цитрамону, запив компотом. Зараз мусило полегшати.

— У російському інтернеті паніка, хтось каже про вторгнення укропів, а хтось про бунт кадировців, який приховує влада!

— Мене не хвилює, що діється в Росії. Хай хоч повиздихають. Що там із чудовиськами? — спитав я.

— Вони пройшли Ромни і посунули в бік Пирятина. В обід будуть там.

— Білопілля, Ромни, Прилуки, — повторив я. — А карта є?

— Зараз зроблю. — Георгій відкрив карту на планшеті. Я взяв серветку, приклав до екрана. Виходила майже пряма лінія. А якщо її продовжити? Лінія виходила до Дніпра в районі Канева, я продовжив її далі, але вона уникала великих міст і плуталася собі між райцентрами аж до молдовського кордону. Не те.

— Та вони підуть до Києва. З Прилук же пряма траса! — сказав Георгій.

Нам принесли борщ. Ми поїли, потім я попросив іще раз показати відео про чудовиськ. Принесли гречку з котлетами і салати. У провінційних закладах салат завжди йде до другого, а не подається перед першим на західний манер. Усі їли, а я зареготав.

— Що? — спитав Георгій.

— Канів! Ну звісно ж! — скрикнув я. — Доїдайте і їдьмо!

— Куди? Ви впізнали тих чудовиськ? — захвилювався Георгій.

— Їж. Не спиш, то хоч їж!

Ми поснідали й вийшли. Біля нашого мікроавтобуса стояли двоє даївців і балакали телефоном.

— Ходімо звідси, — наказав я, і ми попрямували до автостанції. На якомусь базарчику я купив кепку з довгим козирком і темні окуляри. Якось замаскувався. Перуки й вуса у нас забрали на обшуках, а нові в цьому містечку годі знайти. Хлопці теж купили кепки, тільки іншого кольору й фасону. З автостанції саме йшов автобус на Київ. Місця були. Я їхав із Георгієм, а Мовчун і Бухгалтер окремо. Я забрав у Георгія планшет і наказав заснути. Віддав свої беруші й маску. — Спи, це наказ. Якщо не заснеш, відрахую тебе з команди. Зрозумів?

— Так. — Георгій таки заснув. Я читав новини. Ось одна про створення Державного комітету перспективних розробок, який очолив професор Чеснаков. Тут же його невеличке інтерв’ю, де він розповідав, що Україна мусить знаходити відповіді на нові виклики. Ага, шукай, мурло кабінетне. Цей Чеснаков усрався б, якби побачив наживо будь-яке чудовисько, але тепер буде боротися з ними. Теоретик задрипаний. Я тільки головою покрутив. А наступна новина була цікавіша. Незрозуміла стрілянина у Вінницькій області. Невідомі атакували будинок місцевого фермера. Усі загинули. Півтора десятка трупів хлопців при зброї та у бронежилетах, у більшості кульові поранення в голову! Це когось мені нагадувало. Міліція стрілянину не коментувала, повідомила тільки, що ведеться слідство. Але в коментарях до новини читачі повідомляли, що нападники були в чорній уніформі. Таку носили бійці корпорації «S. S. А.», які хотіли нас прихопити за «головосіка». Свого часу Біла вбивця прибрала кількох топ-менеджерів корпорації, а власнику, Богославському, відрізала ліву долоню. Потім було затишшя, а тепер, здається, війна відновилася. У матеріалі були фотографії фермера. Звичайний, нічим не примітний чолов’яга. Казали, що в нього була красуня-дружина й маленька донька. Після нападу всі троє зникли. Легковик, яким їздила дружина фермера, перетворився на друшляк. Але крові у машині не було, і, здається, пасажирка не постраждала. Вона обдурила тих, хто прийшов за нею. Спочатку обдурила, потім убила, забрала родину і щезла. Біла вбивця — вона така.

Я усміхнувся, але мені було невесело. Знову подивився на фотографію фермера. Господи! Фермер! Залисини, якийсь сумнуватий погляд, середнього зросту! Якась нудна, нічим не примітна сіра миша! Дірка на людстві! Як Біла вбивця могла купитися на нього? Як? Я геть не розумів. Я ж був кращий за нього, я — головний спеціаліст із чудовиськ у цій країні, зараз я взагалі герой-рятівник, а вона нехтувала мною. Це було образливо. І боляче. Серце аж пеком пекло.

Коли автобус заїхав до наступної автостанції, я вийшов. Показав, що іду в туалет. Мовчун вийшов зі мною, залишився чекати на вході. А я виліз через віконце, побіг у магазин і купив там портвейну. Не любив горілки — плебейський напій. Ось портвейн — ні. Навіть у найгіршому портвейні є щось від сонця. Я швиденько видудлив частину пляшки, коли Мовчун та Бухгалтер знайшли мене. Були невдоволені. Та начхати.

Недопиту пляшку забрали. Але вони не знали, що під лівою рукою в мене була ще одна. Сиділи ми на відстані один від одного, й вони не бачили, як я обережно відкоркував пляшку, вставив туди заздалегідь куплену трубочку й посьорбував собі. Поступово серце відпустило, і я вже не ображався на Білу Вбивцю. Уявляв, як вона кришила тих пацанів із «S. S. А.». Упевнений, що це були найкращі бійці корпорації, їх еліта, але супроти Білої вбивці вони — як сліпі кошенята.

Уявляв її з автоматом. Здавалася вона тендітною білявкою, лялечкою з кучерями, будь-яке чоловіче серце тануло в її присутності, — але насправді була смертельно небезпечна. Могла вбити хоч за допомогою снайперки, хоч із пістолета, а хоч і голіруч. Якось вона підмінила стриптизерку і вийшла на приватний танець для одного бізнесмена, пов’язаного з газом. Окремий кабінет у зачиненому заради поважного гостя ресторані. Навколо повно охорони. Усередині бізнесмен і четверо гостей — дебелі чоловіки напідпитку. До них виходить дівчина, з одягу — лише лелітки. Вона танцює, потім виходить і йде, закутана у скатертину. Лише за кілька хвилин охорона звертає увагу на тишу в кабінеті. Озброєні бійці заглядають і бачать свого шефа в калюжі крові. Поруч сидять закляклі друзі. Жоден не те що на спротив не наважився, а навіть голосу не подав. Охорона здіймає тривогу, але вбивця вже зникла. Я бачив відео з камери прихованого спостереження. Гола Біла вбивця танцювала перед жадібними поглядами, а потім вихопила з волосся дві сталеві спиці й пробила горлянку бізнесмену. Той завалився на підлогу й швидко сконав. Біла вбивця махнула скривавленими спицями й знешкодила гостей. Подивилася їм в очі, закрутилася у скатертину, бо була вся у крові, і пішла. Гості сиділи без жодного звуку і руху, аж поки не зазирнула охорона! Ось такою була Біла вбивця — і як же було не закохатися в неї? Я заплющив очі й згадував той її танок.

Мене поплескали по плечу. Наді мною стояв Бухгалтер. Хитрий, якось відчув, що я випиваю. Тепер забрав пляшку. Але я випив половину першої й трохи більше половини другої. Мені було вже не боляче, а лише трохи сумно. Я розважався тим, що уявляв еротичний танець Білої вбивці.

За приємними думками задрімав. Прокинувся вже під Києвом. На в’їзді стояли посилені пости міліції. Перевіряли всі машини. Утворилися величезні черги. Водій сказав, що в місто заїдемо години за чотири, не раніше.

— А що сталося, шефе? — спитав я.

— Менти когось шукають. У них орієнтування, фото чотирьох мужиків.

— Це, мабуть, отого Владюшу Бар-Кончалабу шукають, — сказав один із пасажирів. В автобусі почалася жвава дискусія про мене. Здебільшого люди схвалювали те, що я робив, і не довіряли владі, яка почала мене звинувачувати. Я уважно слухав, радів, що мене не впізнали. Допомогла кепка. Почув, що деякі пасажири збираються йти лісом в обхід міліцейських постів, бо невідомо, коли нас пропустять. Я розбудив Георгія, і ми пішли разом зі ще кількома пасажирами. Бухгалтер та Мовчун з іншою групою теж пішли за нами. За півтори години ми були вже у місті.

— Шукають чотирьох, нам краще розділитися, — сказав я. — Георгій зі мною, Мовчун із Бухгалтером. Зустрічаємося біля Інституту літератури, на Грушевського, поруч із Європейською площею. Знаєте, де це?

— Знаю, — кивнув Мовчун і трохи почервонів. Я не став розпитувати, але був упевнений, що якщо Мовчун і був на Грушевського, то не з боку протестувальників.

— Тоді поїхали.

— Зачекай, — сказав Бухгалтер. — Владюшо, не пий більше. Ти вже й так гарний.

— Не хвилюйся, не питиму.

— Але я все одно піду з тобою, для охорони.

— Ми їхатимемо на таксі, ну хто там нападе? Не хвилюйся. Робіть, як я сказав, і все буде добре.

Ми розійшлися. До метро я потикатися не хотів.

— Гроші в тебе є? — спитав Георгія. У нього було замало для таксі. Поїхали маршрутками. Спочатку на Поділ, а звідти вже автобусом до Європейської. Там вийшли. Хлопці були на місці, їли хот-доги й запивали пепсі-колою, наче американці. Ми поткнулися до Інституту літератури, але виявилося, що робочий день закінчився. Я набрехав, що з Адміністрації Президента, а зі мною представники канадської діаспори, чиї діди були знамениті українські літератори. Це подіяло, охоронець зателефонував, і до нас вийшла наукова співробітниця музею, пані Ялина. Провела в кабінет, запропонувала кави. Я далі вигадувати не став, зняв кепку.

— Пізнаєте? — спитав.

Пані Ялина уважно придивлялася.

— Це ви, той божевільний, що патякає про чудовиськ? — сказала нарешті зовсім без поваги.

— Я не божевільний, і я не патякаю про чудовиськ, я з ними працюю! — Аж трохи образився.

— І що вам у нас треба? — спитала пані Ялина, потім сплеснула руками. — Зачекайте, але ж вас розшукують! Міліція! Всі в’їзди в Київ перекрили, щоб вас не пропустити!

— Пропустили, як бачите.

— Та бачу. То що ж вам потрібно в нашому тихому закладі? — Вона була щиро здивована.

— Ви чули про нових чудовиськ, що атакували Україну? — спитав я.

— Чудовиськ? — Ялина скривилася, наче пучок щавлю жувала.

— О, я бачу ви не вірите в чудовиськ! Справжній науковець!

— Не вірю. Але в мене родичі в Білопіллі. Там півміста рознесли, коли намагалися зупинити якихось загарбників, що мали дуже дивний вигляд, — зітхнула вона. — І як та напасть пов’язана з нашим інститутом?

— Ви не впізнали нападників? — здивувався я. — Ви ж філолог!

— Філологи не займаються чудовиськами!

— Георгію, знайди відео з Ромнів, там де зблизька, — попросив я. — Пані Ялино, іноді філологам доводиться займатися чудовиськами. Так само, як монстрологам — займатися літературою.

Георгій подав мені планшет із уже відкритим відео. Великий план обличчя одного з двох найбільших чудовиськ. Я поставив на паузу, показав Ялині.

— Не пізнаєте?

Ялина уважно подивилася.

— Ні. Я зовсім не цікавилася чудовиськами, то як би я могла їх впізнати? — спитала вона, подивилася на мене й помітила, що я вирячився на філіжанку з кавою. — Пане Владюшо?

Їй довелося смикнути мене за руку щоб я повернувся до розмови.

— Вибачте. А у вас тут проходить метро? — спитав я.

— Метро? Не думаю. А чому ви питаєте?

— Кава тремтить. — Я вказав пальцем. І всі помітили, що кава справді тремтить. — Лайно!

Я підхопився.

— Що таке? — спитала Ялина.

— Бухгалтере, нам терміново потрібна вантажівка. Піджени її в двір і чекай! — наказав я. Бухгалтер не став питати, одразу побіг. Я подивився на Ялину. — Ведіть нас у ваші підвали.

— Спочатку поясніть, що відбувається… — почала було вона. Я підбіг до Мовчуна, вихопив у нього пістолет, навів.

— Пані Ялино, я не люблю погрожувати зброєю, тим паче жінкам, але зараз немає іншого виходу. Ви знаєте, що я воюю за Україну. Вона зараз у небезпеці. Будь ласка, проведіть нас у підвали вашого закладу, а по дорозі я спробую вам пояснити. Але швидше, в нас дуже мало часу!

Я намагався бути переконливий, і здається, мені вдалося. Пані Ялина кивнула.

— Добре, ходімо. Тільки мені треба взяти ключі.

— Прошу не робити спроб втекти, бо я муситиму реагувати.

Вона ледь не побігла, ми за нею.

— Можете починати пояснювати.

— Два найбільших чудовиська — це «бродський» і «булгаков».

— Що! — Пані Ялина різко зупинилися, я налетів на неї, Георгій на мене, і тільки Мовчун урятував нас від того, щоб ми не гепнулися усі утрьох.

— Що ви сказали? До чого тут Бродський?

— Ходімо, ходімо. Часу дуже мало! — попросив я. І ми пішли. — Бродський, поет і Нобелівський лауреат, — ні до чого. Він давно помер і покоїться, сподіваюся, з миром. Але кремляді створили на його базі чудовисько «бродський». Досить потужне, якщо врахувати популярність поета в світі і в Росії.

— І в Україні — я теж люблю Бродського! — сказала пані Ялина.

— Змушений вас розчарувати, ви підсилюєте чудовисько, вороже Україні.

— Я не віддам їм Бродського!

— Боюся, в цьому випадку вибору немає.

— Але чому Бродський?

— А хто ж ще? Один із небагатьох авторів російського походження, що мав всесвітню славу, тобто може розраховувати на постійну енергетичну підтримку. А до всього — українофоб.

— А ось це брехня. Йому було начхати на Україну, це факт, але байдужість — не ненависть. Вірш про нашу незалежність був випадковістю, і Бродський дуже рідко його читав.

Пані Ялина зайшла в якийсь кабінет, узяла там ключі. В інституті було тихо, всі співробітники розійшлися.

— Пані Ялино, я фахівець із чудовиськ, тому не готовий вести кваліфікований діалог про Бродського. Ідеться зараз не про нього, а про чудовисько «бродський», яке разом із чудовиськом «булгаков» та деякими дрібнішими вторглося в Україну.

— Булгакова мені анітрохи не жаль. Але Бродський!

— Це не Булгаков і не Бродський, це — «булгаков» і «бродський», чудовиська, створені на базі відомих і популярних літераторів! Вони дуже потужні, тому їх не змогли зупинити війська — навіть після кількох боїв.

— Слухайте, а хто ними керує? Цими чудовиськами?

— Кремлядь.

— Бродський ніколи не став би працювати на, як ви кажете, кремлядь! Він був занадто незалежною людиною!

— Нам загрожує не людина, а чудовисько. Треба пам’ятати, що кремлядь чудово вміє грати на слабкостях, маніпулювати й налаштовувати.

Ялина відчинила якісь двері, ми вийшли до сходів, почали спускатися вниз.

— Що їм треба, тим чудовиськам? Вони хочуть захопити Київ?

— Ні, гірше.

— Гірше? — Пані Ялина зупинилися, я знову з нею зіштовхнувся.

— Ходімо, ходімо! — попросив я.

— Що гірше?

— Вони ідуть до Канева.

— Ви в цьому впевнені?

— Так. Я подивився на мапу. Це прямий, наче стріла, шлях: Білопілля, Ромни, Пирятин, Канів.

— Вони хочуть щось зробити Дніпру?

— Ні, вони хочуть знищити могилу Шевченка.

— Що? — Вона знову зупинилась, але цього разу я був напоготові й не налетів.

— Знищити могилу Тараса Григоровича Шевченка, який, як відомо, похований саме у Каневі, на високій горі біля Дніпра.

— Для чого нищити могилу Шевченка?

— Щоб перемогти Україну. Завдати такого удару, після якого вона вже не оклигає.

— Що за маячня?

— Це факт, пані Ялино. А ми мусимо поспішати!

Ми спустилися в підвал. Пані Ялина увімкнула світло. Довгий коридор, двері в обидва боки.

— Це наші архіви. Що саме вам потрібно?

— Мені потрібно спуститися ще на поверх нижче.

— Що? — здивувалася вона. — Це все, ніякого поверху нижче немає.

— Ви помиляєтеся. — Я повернувся до кінця сходів, постукав у стіну. — У вас тут є щит протипожежної безпеки?

— Є, — здивовано кивнула пані Ялина.

— Покажіть.

Вона показала. Щит був неподалік. Багор, сокира, цеберко, ящик із піском і величезний молот. Зазвичай на подібних щитах молота не було. Я посміхнувся.

— Мовчуне, піднімеш? — Я показав на інструмент. Мовчун підійшов, підняв. Я бачив, як він напружився, бо молот був важкий.

— Що ви збираєтеся робити? — захвилювалася пані Ялина.

— Ламати стіну.

— Що? Та як ви смієте! Це інститут Академії наук, це…

— Пані Ялино, Україна в небезпеці! — крикнув я. — Мовчуне, за мною!

Ми побігли до стіни біля сходів.

— Ось тут, лупи! — показав я. Мовчун розмахнувся і вдарив. Я думав, що з такого розмаху таким молотом стінка розлетиться на шматки, але молот відскочив, ледь мене не вдаривши й лишивши вм’ятину. Я вилаявся і отетеріло дивився на стіну.

— Міцна, — сказав Мовчун.

— Нам потрібно її проламати, і швидко!

— Я забороняю вам нищити майно інституту! — крикнула пані Ялина.

— Що важливіше — ця стінка, чи могила Тараса Григоровича? — спитав я прямо. Пані Ялина замовкла.

— Мовчуне, треба пробити цю стіну.

— Треба, так треба, — кивнув він. — Відійди.

Зробив чотири удари. Стіна гула, але не піддавалася. Тільки невеличка вибоїна. Поклав молот.

— Ідіть нагору! — сказав мені. Я не став перепитувати, що він задумав.

— Нагору! — крикнув, підхопив пані Ялину під руку, і ми побігли сходами.

— Пане Владюшо, там немає додаткового поверху! Я знаю всі закутки в цьому інституті!

— Ні, пані Ялино, поверх є, і невдовзі ви самі в цьому переконаєтеся.

— Але що ви хочете там знайти?

— Наш порятунок.

— Від чого?

— Від чудовиськ.

— Тут — порятунок від чудовиськ? — здивувалася вона.

— Пане Владюшо, а чого б вам не випустити проти «булгакова» й «бродського» Людину борщу чи Шпиля? — спитав Георгій.

— Проти футболістів не можна випускати лижників. Проти письменників мусять битися письменники.

— Що це за шум? — спитала пані Ялина. Під землею щось ледь чутно гуло.

— Це «Стаханов». Він хоче випередити нас і першим долізти до підвалів інституту. Я помітив його наближення на каві у вашій чашці. Кава дрібно тремтіла.

До нас прибіг Мовчун.

— Ходімо звідси.

Ми відбігли.

— Може, викликати міліцію? — спитала пані Ялина.

— Не допоможе. — сказав я. Пролунав вибух. Підлога аж заходила. Я посміхнувся. У Мовчуна була вибухівка! Мабуть, купили на Ярмарку у Великої Мами!

Вибух пробив стіну, але дірка була така, що ледь кулак просунеш. Довелося закладати ще. Пані Ялина вже не опиралася. Прибіг охоронець, але я пояснив йому, що ми рятуємо Україну.

— Залишайтеся тут, будете допомагати. Ліхтарі у вас є?

— Є.

— Несіть сюди, швидше.

Ще вибух. Охоронець приніс ліхтарі, ми спустилися сходами. Кашляли в диму й пилюці, але часу чекати, поки все вляжеться, у нас не було. Пролізли в діру і побачили продовження сходів.

— Я ж казав! — крикнув збуджено. Ми спустилися на поверх нижче. Там була велика зала, повна ящиків.

— Що це таке? — здивовано спитала пані Ялина. Спробувала підняти один. Він був важкий.

— Письменницький лярд, — пояснив я.

— Що? — пані Ялина та Георгій спитали хором.

— Письменницький лярд. Енергію читачів можна збирати й переводити з ефемерного у твердий стан, консервувати і зберігати. Ось це, — я показав на ящики, — лярд, зібраний із читачів у двадцяті й на початку тридцятих. Люди тоді читали багато, книги були цікаві, викликали багато емоцій. Зазвичай емоції поверталися до письменників, підживлювали їх. Щоб позбавити українське суспільство сил, було розроблено, виготовлено та запущено спеціальні установки, які збирали з читачів енергію від прочитаних книжок і збивали її на письменницький лярд, який потім утилізувався. Письменникам нічого не залишалося, а твердий лярд збирали й консервували. Письменницький лярд якось мали використовувати для підсилення комуністичного режиму, але не вигадали як. Коли під час Другої світової німці наближалися до Києва, лярд мали спалити — але не судилося: чи мінери щось наплутали, чи німці встигнули розмінувати. Нацисти теж намагалися якось використати письменницький лярд, але так нічого й не вигадали. Вже коли відступали, хотіли вивезти, але забракло вагонів, і лярд дочекався приходу радянських військ. Зі створенням Інституту літератури лярд привезли сюди й тут досліджували. Але потім дослідники сіли за буржуазний націоналізм, було вирішено, що їх зіпсував саме лярд, працювати з ним заборонили, а його законсервували. Ми — перші за багато десятиліть, хто бачить лярд наживо.

Знизу лунав уже досить гучний скрегіт.

— «Стаханов» наближається! Ми мусимо забрати потрібний лярд і вивезти його. Для цього мені потрібна буде ваша допомога, пані Ялино. Біжіть нагору й чекайте Бухгалтера. Він мусить приїхати вантажівкою. Допоможіть йому заїхати у двір музею, щоб нам було зручно вантажити. Я поки сортуватиму ящики, а хлопці їх носитимуть нагору. Зрозуміло?

Усі кивнули. Пані Ялина побігла нагору, а я з ліхтарем кинувся до першого ящика. До нього був приклеєний аркуш «Василь Вражливий».

— Георгію, подивися у Вікіпедії, хто такий цей Вражливий!

— Зараз! — Георгій швиденько набрав ім’я та прізвище. — Так, письменник, був у ВАПЛІТЕ, ліричний, про малих світу цього писав. Спробував сховатися у Казахстані, останнім часом почав писати виробничі речі про становлення радянської індустрії, про нафту. У 1934 році арештували, дали строк, а потім розстріляли, здається, у 37-му.

— Підходить! — сказав я і жбурнув ящик на підлогу. Крикнув хлопцям: — Узяли й потягли!

Мовчун схопив ящик, а я кинувся до наступного.

— Василь Бобинський!

— Поет, із Західної України. Писав еротичні вірші!

— О, поважаю!

— Жив у підпольському Львові, став ліваком, потім емігрував до СРСР і…

— Тьху! Ліваків нахер! — Кинув ящик в інший бік.

— Його потім арештували й розстріляли!

— Собаці собача смерть. Лівак! — Я поліз до наступного. — Олександр Соколовський!

— Так, письменник-романіст, був есером, кілька разів сидів під комуністами. Історичний роман «Богун». Арештований у 1937-му, розстріляний за рік.

— Ну, есер не більшовик. Годиться! Неси! — крикнув я охоронцю. Той підхопив ящик, я присвітив наступний. — Григорій Епік! Це ж треба, яке прізвище!

— Так, зараз. — Георгій швидко набирав і зачитував. — Письменник, перекладач, повість «Восени» про комуніста-переродженця, таврував пристосуванців. У романі «Петро Ромен» оспівував зростання радянської технічної інтелігенції. Визнав причетність до терористичної організації, написав, що всіх їх треба розстріляти, як скажених псів. Ув’язнення, розстріл.

— Зламався чувак. Але там же катували. Підходить. — Відштовхнув ящик, прочитав напис на наступному. — Клим Поліщук.

— Автор історичних романів… — читав Георгій. Прибіг Мовчун, я показав йому, який ящик брати. — … Емігрував до Польщі, повернувся в радянську Україну. Романи «Гуляйпільський батько» та «Отаман Зелений». У засланні дружина, потім засудили його. У 31-му році. Просидів до 37-го, розстріляли.

— Історичні романи — добре. — Відсунув ящик. — Євген Плужник!

— Поет, драматург. Хворів на туберкульоз. Арештований у 1934-му, за два роки помер у таборі від хвороби.

— Те що треба!

Прийшов захеканий охоронець. Ледь плентався.

— Давай, хлопче, швидше! Доля України залежить від тебе!

Я не перебільшував. «Стаханов» наближався. Кремлядь здогадалася, що я зможу знайти протиотруту їх письменницьким чудовиськам. Ну, нічого, подивимося, хто кого!

— Валер’ян Підмогильний! — крикнув я. Поки що в ящиках траплялися лише незнайомці. Ну, я ж і книжок не читав. Мене цікавили лише чудовиська, а про них книжки друкувати було заборонено. Хіба що старовинні.

— Письменник і перекладач, один із найвидатніших прозаїків українського Розстріляного Відродження.

— Хоч не комуніст?

— Та бозна. Одружився з донькою священика. Бальзака перекладав.

— Бальзака? Я квартиру знімав на вулиці Бальзака. Що далі?

— 34-й — арешт, табір, 37-й — розстріл.

— Те що треба, беремо. — Я потягнув ящик. — Так, іще один Підмогильний, і ще!

У Підмогильного було вісім ящиків, і я наказав виносити всі. Мовчун із охоронцем бігали як божевільні.

— Машина приїхала? — спитав я. Мовчун тільки головою закрутив. Ні. Але я в Бухгалтері був упевнений. — Так, Кость Буревій. Що за людина?

— Дивлюся. Буревій — поет, драматург, із Воронезької області, але за походженням українець. Есер, після перемоги більшовиків пішов із політики. Вигадав персонажа Едварда Стріху. Потім його витиснули з літератури, у 34-му арешт і розстріл.

— Те що треба! Наша людина! — У Буревія було два ящики. Відсунув їх. Поліз далі. — Юліан Шпол!

— Це ж, мабуть, єврей! — засумнівався Георгій.

— І що? Коли людина за Україну, так хоч бурят! Читай, що за Шпол такий!

— А ні, наш, це в нього псевдо Шпол, а так він Михайло Яловий. Поет і прозаїк, із Полтавщини, однодумець Хвильового.

— А це хто?

— А бозна, потім подивлюся. Так, був у есерах, потім у «боротьбистах», це партія така була. Був членом ВАПЛІТЕ.

— Це ще що таке?

— Вільна академія пролетарської літератури.

— Тю. Тобто лівак? — Я посунув ящик геть.

— Та зачекай! Арештований у 33-му засуджений за підготовку замаху на радянське керівництво. У 37-му розстріляний.

— А, ну це інша справа. — Я витягнув ящик.

— Машина приїхала! — Це прибігла пані Ялина.

— Нехай Бухгалтер допомагає тягати ящики, а ви там стережіть. Так, Хвильовий.

— Зараз, дивлюся. Так, справжнє прізвище Фітільов… — почав було Георгій.

— Що? Кацап? Далі можеш не читати! — махнув я рукою.

— А чим вам Хвильовий не вгодив? — здивувалася пані Ялина, що почула нашу розмову і повернулася зі сходів.

— Переконаний більшовик. Воював із гетьманцями та петлюрівцями, — зачитав Георгій.

— Тьху, зараза! Справжній кацап!

— Він — талант!

— Пані Ялино, нам тут не таланти потрібні, а патріоти! — Я відкинув ящик Хвильового. Але наступний був теж його. І ще, і ще, і поруч ящики. — Та скільки ж його тут!

— Він був справжньою зіркою тодішньої літератури, автором гасла «Геть від Москви!» — уїдливо сказала пані Ялина.

— Ну, гасло правильне, — засумнівався я. — Що там, Георгію, арештували і розстріляли?

— Та ну ви що, пане Владюшо, хіба можна бути таким невігласом! Хвильовий застрелився! — крикнула пані Ялина. Доводилося кричати, бо шум із-під землі ставав дедалі гучнішим.

— От мудак! Ні щоб червонодупиків хоча б парочку з собою прихопити! Так він застрелився! Лайно! Лівак! Нафіг з пляжу! — крикнув я. Рився у ящиках, але там усюди був Хвильовий.

— Пане Владюшо, ви не праві! — крикнула вчена.

— Пані Ялино, ідіть стережіть машину! Прошу вас! — Я далі відкидав ящики Хвильового. Нарешті! — Так, Валерян Поліщук. Чекай, Поліщук наче вже був!

— Ні, то Клим, а це Валер’ян. Поет, прозаїк, публіцист. Написав книгу «Ленін».

— До побачення, телебачення. Олекса Близько. — Доводилося кричати вже досить гучно, бо шум стояв страшенний.

— Поет!

— Поезія — херня! Григорій Косинка!

— Як?

— Косинка!

— Новеліст! Оповідання «Анархісти». Проти більшовиків! Розстріляний!

— Годиться! — Косинки я знайшов два ящики. Може, було більше, але доводилося поспішати. Відтягнув їх, щоб хлопці бачили, що брати. Присвітив ліхтарем. — Гео Шкурупій! Шкурупій! — волав я.

— Панфутурист! Жертва терору!

— Іди сюди! — Два ящики витягнув. Мене схопив за руку Бухгалтер.

— Треба відходити!

— Ще трохи! Носіть! — Я кинувся до ящиків. — Микола Куліш! Куліш! Куліш!

— Письменник, драматург! «Хулій Хурина»! Розстріляли! — кричав Георгій. Я майже його не чув. Підлога під нами тремтіла, а потім я побачив, як нею побігла тріщина.

— Бери ящик, тікаймо! — заволав я. Бігли утрьох, схопивши по ящику. До дверей лишалося зовсім трохи. Зненацька перед нами вилізла, виваливши шматки підлоги, клешня «Стаханова». Він перекрив шлях до сходів. А іншого не було! Забіг Мовчун, вихопив пістолет і гранату, але то проти клешні «Стаханова» забавки! Он і Бухгалтер забіг. Одразу все зрозумів. Ще удар! Друга клешня вилізла за кілька метрів позаду нас. Підлога затремтіла, ми поточилися, бо важко було встояти. «Стаханов» мав багато клешень, і, мабуть, нам залишалося жити зовсім мало. Мить-дві. Але я ж недарма багато років вивчав чудовиськ. Дуже добре навчився швидко вирішувати і знаходити єдиний можливий шлях до порятунку. Не сумніватися і не вагатися.

Я щосили штовхнув охоронця. Просто в клешню «Стаханова». Та відчула рух і миттєво стиснулася, шматуючи бідолаху. Я махнув Георгію і стрибнув разом із ящиком. Клешня, зайнята охоронцем, не звернула уваги на мій політ. Розрізала бідолашного охоронця навпіл. Георгій теж стрибнув. Клешня щось відчула, вивернулася, намагалася схопити, але тільки дзьобнула по нозі, вирвавши шматок м'яса з литки. Бухгалтер підхопив Георгія, і ми побігли до сходів. Ящик я не випустив. Вибігли у двір. Там стояв китайський фургон. Я кинув ящик і стрибнув усередину. Мовчун побіг до кабіни. Бухгалтер заніс Георгія й зачинив двері. Ми рушили. З інституту чувся страшенний шум. Ми виїхали на Грушевського, я побачив там людей, що тікали геть. Раніше цікавість у людей викликало щось незвичайне. Останні події навчили киян триматися від усього незвичайного подалі, бо там може бути небезпечно.

Ми кудись їхали. Треба було сказати Мовчуну, щоб їхав за місто, але з кабіною зв’язку не було. Нехай їде, куди хоче, аби подалі.

— А де Мишко, охоронець? — спитала пані Ялина. Вона, виявляється теж була у фургоні.

— А що ви тут робите? — здивувався я.

— Вирішила поїхати з вами.

— Ні! З нами дуже небезпечно. Виходьте!

— Пане Владюшо, те, що зараз відбувається, цікаво мені, філологу та історику літератури, тому нікуди я не піду! — рішуче заявила пані Ялина. — І де Мишко?

Бухгалтер відвернувся, Георгій витер з обличчя кров.

— Він загинув, — сказав я.

— Що? Як? — Пані Ялина перелякано дивилася на мене. — Жартуєте?

— Ні. Я штовхнув його до клешні чудовиська. — Сказав правду, не хотів брехати.

— Ви? Навіщо? — ошелешено спитала пані Ялина.

— Щоб воно відволіклося, і в нас із Георгієм був шанс утекти. І ми втекли.

— Ви вбили іншу людину, щоб врятуватися самому! — Пані Ялина подивилася на мене з огидою.

— Так, убив. І це не перший загиблий. І не останній. Війна триває, я тут полководець. Я змушений посилати людей на смерть заради того, щоб врятувати Україну.

— Це ганебні виправдання!

— Це факт. Можете спитати у хлопців, вони все бачили. А я поки що перерахую ящики. Треба знати, скільки письменницького лярду в нас є.

Я підвівся, пішов рахувати. Сімнадцять. Ну, вже непогано.

— Пане Владюшо! — Я почув голос Ялини. — А мною б ви теж пожертвували, якби треба було?

— І вами, і Георгієм, і Мовчуном — це той, хто зараз за кермом, — і Бухгалтером. Всіма б пожертвував, якби треба було. Бо дуже вже висока ціна гри.

— А собою, собою б пожертвували?

— А я вже. Пані Ялино, щоб ви розуміли, — відколи я погодився організовувати третій фронт для захисту України, я помер. Я — мрець, у цьому в мене немає жодних сумнівів. Рано чи пізно кремлядь мене знищить. Чесно кажучи, я думав, що знищить раніше. Але поки що мені дуже щастить.

— У Мишка було двоє дітей.

— Отже, він загинув, щоб їх врятувати. Якщо я програю, України не буде. Тому я не боюся й не сумніваюся. Я покладу стільки людей, скільки треба, аби тільки виграти. І врятувати всю країну.

Не сказав би, що після моїх слів пані Ялина подивилася на мене приязно, але й огиди стало менше.

— Що далі?

— Далі ми їдемо до Канева. Там на горі біля могили Тараса Григоровича запалюємо письменницький лярд і викликаємо духів. Якщо встигнемо до того, як «бродський» і «булгаков» наблизяться, в нас буде шанс. А як ні, то ні. — Постукав у стінку, що вела до кабіни. Через деякий час вантажівка зупинилася, у фургон зазирнув Мовчун. Я пояснив йому, куди їхати. Відправив із ним Бухгалтера, бо не дуже довіряв. — Пані Ялино, ще раз подумайте, чи хочете їхати з нами. Я не перебільшую, коли кажу, що ми ходимо по лезу. Будь-яка мить у нашому товаристві може стати останньою для вас.

— Я готова ризикнути. Коли ще філологу пощастить із такою унікальною розвідкою!

— Як хочете. Георгію, що там чудовиська?

— Штурмують Пирятин. По них багато били з артилерії, але не змогли зупинити. Зараз трощать танки.

— Чому ви не наказали відвести війська? — спитала Ялина. — Для чого ці жертви?

— Ну, по-перше, влада більше мене не слухає. У неї є жалюгідна істота — професор Чеснаков, банькатий свиноокий кацап, якого призначили головним, і він усім керує. По-друге, цей бій у Пирятині не такий уже й даремний. Він затримає кремлядських тварюк і дасть нам трохи часу.

Георгій показав нам стрім із Пирятина.

— О, дивіться! — Пані Ялина показала пальцем на одного з нападників. — Пізнаєте, хто це?

— Ні, хто?

— Це «прілєпін». Російський письменник-українофоб. Чогось він дрібненький якийсь, півметра завбільшки, я думала, буде більший.

— Якийсь опуцьок, — махнув я рукою. — Подивимося мапу. Так, від Києва до Канева трохи далі, ніж від Пирятина. Але ми їхатимемо швидше. Шанс устигнути є.

Я усміхнувся І попросив подивитися, чи немає новин про Білу вбивцю.

— Підозрюють, що це саме вона зчинила бійню на Вінниччині. Там перестріляли півтора десятка бійців із приватної охоронної фірми, — сказав Георгій. — За голову вбивці дають нагороду і десять мільйонів гривень!

— Хер їм, а не нагорода! — скрикнув я. Машина зупинилася. Хвилина, дві, три. — Чому ми стоїмо?

— Мабуть, затор, — сказала Ялина.

— Лайно! Цього ще бракувало! — Я сидів як на голках. Ми дивилися стрім. Чудовиська розбили війська в Пирятині й посунули на захід, до Канева. А ми їхали по десять метрів за хвилину. Я божеволів від люті. Десь довго плуталися, мабуть, хлопці намагалися об’їхати затор, а потім покотили по шосе. Я не знав, чи встигнемо.

— Пані Ялино, у вас є телефон?

— Так.

— Мені треба зателефонувати.

— Заради порятунку України? — спитала вона.

— Саме так, — кивнув я. Набрав Тетяну Павлівну. Хотів попросити її підірвати міст через Дніпро в районі Канева, щоб затримати чудовиськ.

— Слухаю. — Відповів якийсь чоловік, голос видався мені знайомим.

— А де Тетяна Павлівна? — розгубився я.

— Тетяна Павлівна під арештом. Через тебе, Владюшо! — Я впізнав голос Чеснакова! — Здавайся! Інакше будеш знищений!

— Пішов ти, ракло! — заволав я.

— Чому ти не зупинив тих чудовиськ? Вони вже в центрі України! Починається паніка!

— Так ти ж головний по чудовиськах, ти і зупиняй!

— Владюшо, ти за все відповіси! Це ти знищив будівлю Інституту літератури?

— Якщо за годину я не прочитаю, що Тетяна Павлівна на волі, я припиняю боротьбу! Розбирайся сам, потворо! — Я вимкнув телефон, розібрав його й віддав в такому вигляді пані Ялині. — Не збирайте поки що, нас можуть вистежити.

Ми мчали із чималою швидкістю, хлопці розуміли, що треба поспішати. Невдовзі вже були в Каневі. Я пересів у кабіну, наказав їхати на Тарасову гору.

— Готуйте зброю, хлопці.

Хлопці не перепитували, що і для чого, тільки кивнули.

Приїхали на територію музею. Охоронець сказав, що вже зачинено, пустить нас тільки завтра. Отримав по голові. Відчинили ворота, зв’язали охоронця, проїхали далі. Там зв’язали ще двох. Я наказав забрати всі «Кобзарі» з туристичної крамниці. Повантажили і вже з ними під’їхали якомога ближче до пам’ятника на могилі. Там я наказав вивантажити ящики з письменницьким лярдом і розпалити їх за допомогою «Кобзарів», политих бензином. Горіло погано. Хтось викликав міліцію та пожежників.

— Не підпускайте їх, стріляйте! — наказав я.

— Владюшо, ми не зможемо дати тут бій, — сказав Бухгалтер.

— Бій нам і не потрібен. Просто виграти трохи часу.

Нарешті ящики з лярдом, политі бензином, зайнялися. Міліції стало більше, пригнали панцерник, вимагали здатися, я кинув гранату й наказав не підходити. Дали кілька черг, щоб позначити серйозність своїх намірів. Менти далі пропонували здатися, я їх посилав. Потім ми почули звуки бою, що наближався зі сходу. Менти стрибнули до своїх машин і накивали п’ятами.

— Більше бензину! — закричав я. Хлопці злили з баку весь і полили на ящики. Вони яскраво спалахнули. Я присів трохи осторонь.

— І що далі? — спитала пані Ялина.

— Або лярд встигне перегоріти, або ні.

— Якщо ні, вам краще піти, бо чудовиська вас уб’ють.

— Якщо ні, то чудовиська розриють могилу Шевченка, і Україну буде знищено. Тобто ми програємо, і я все одно загину.

— Вони наближаються! — крикнув Георгій.

Земля вже трусилася під ногами. Полум’я охопило всі ящики, лярд горів дуже добре, але чи встигне згоріти його достатня кількість? Не знав.

— Он вони, — тихо сказав Георгій.

Першим ішов «бродський», справжній велетень. Гігант. Він потужно й тужливо підвивав, матляв довгими руками, клацав величезними щелепами. За ним ішов «булгаков» із величезним чолом і зачесаним назад волоссям, щедро змащеним кров’ю. Цей просто рикав. Услід бігла ціла зграя дрібної нечисті, яку годі було розрізнити. Ці волали як божевільні й пускали вітри. Навала почала дертися схилами до пам’ятника.

— Ходімо. — Бухгалтер із Мовчуном схопили мене й потягли геть.

— Та не треба, хлопці, вже не допоможе, — сказав я, але вони відвели мене вниз по схилу. Ящики палали, лярд плавився й шипів. Навала дісталася нашого багаття, але воно набрало такої температури, що чудовиська не наважилися спробувати його погасити. «Бродський» почав рити під горбок, на якому стояв пам’ятник. Щось мугикав про «брехню Тараса» — мабуть, Шевченко колись його обдурив. Інші чудовиська теж рили. «Булгаков» говорив про кота й кита, реготав, як божевільний. Інші чорти верещали «Хохли! Хохли!». «Бродський» вигрібав ледь не по кубометру, швидко заглиблювався й ось-ось мав дістатися могили. Це кінець. Я подумав, що померти ось тут, на Тарасовій горі, поруч із Дніпром, не так і погано.

— Ти дивись, телебачення! — прошепотів Бухгалтер. — Суки такі! І тут вони!

Ми помітили камери кількох російських каналів, які вели пряме включення.

— Я їх пристрелю, — зашипів Бухгалтер і вихопив пістолет.

— Стій! — прошепотів я і схопив його за руку. Щось відчув. Я вмів відчувати те, чого не відчував ніхто. Завдяки цьому я й став головним фахівцем. — Слухайте! — сказав я.

Усі здивовано подивилися на мене. У цю мить «бродський» заверещав. Він уже заліз у пагорб із головою, мабуть дістався труни. Почав вилазити.

— Що? — спитав Бухгалтер.

— Полум’я. — Я вказав на багаття. Воно змінилося. Якось дивно почало тремтіти. Це було схоже на… на пологи.

— Що полум’я? Владюшо, я пристрелю цих га… — почав Бухгалтер, але пані Ялина не дала йому продовжити.

— Тихо! Дивіться! — прошепотіла зачаровано вона.

І всі ми побачили, як із багаття почали виходити вогняні люди. Чоловіки в костюмах і капелюхах, як у двадцяті. Разом одинадцять. — Це вони! Вони!

Пані Ялина шепотіла й захоплено дивилася на вогняних людей.

— Он Куліш! Он Підмогильний! Клим Поліщук! Це вони!

— Ну, хлопці, наваляйте цій кремлядській пиздоті! — прошепотів я.

Чудовиська помітили вогняних людей і відчайдушно заверещали. «Бродський» виліз з-під горба, у руках тримав кістки. Доліз-таки, падло! Почав чавити кістки ногами. Чавив і ревів. Вогняні люди наближалися. Кинулися на чудовиськ — і закрутилася страшна бійка.

— Ходімо, — сказав я.

— Ви що, пане Владюшо! Я знімаю! — закрутив головою Георгій.

— Я хочу це бачити! — сказала пані Ялина.

— Тобі не цікаво знати, хто переможе? — спитав Бухгалтер.

— Наші. Ми встигли, — видихнув я. — Три хвилини — і ідемо.

Битва закінчилася раніше. Вогняні письменники атакували спочатку дрібних, потім «булгакова», останнім «бродського», який чинив шалений опір, а в кінці став кричати, що американський громадянин. Але це його не врятувало. Після чого вогняні люди зібрали залишки кісток Тараса, зайшли в нору, вириту Бродським, і зачинилися там, під землею. Тиша.

— Охеріти! — тихо прошепотів Георгій. А я впав, непритомний. Бо сили мої закінчилися.

(Більше про літературну енергію та її можливості можна прочитати у романі «Читачі класиків»).

Розділ 14

«Гебня» іде

Я прокинувся у якийсь хаті. Розплющувати очі не поспішав, спершу прислухався. Потім обережно роззирнувся. Було вже світло. Стара селянська хата: мазані стіни, дерев’яні рами вікон, старий диванчик під стіною, на якій висів килим із ведмедями в сосновому лісі. Я підвівся, диванчик заскрипів. Підійшов до вікна, подивився у двір. Побачив хлопців. Георгій втупився у планшет, Мовчун мовчки курив, Бухгалтер пив щось із чашки. Вийшов до них.

— Доброго ранку.

— Доброго ранку. Чаю хочеш? — спитав Бухгалтер.

— Можна.

Георгій підхопився, прибіг до мене.

— Пане Владюшо, вони вішають на нас дитину!

— Яку дитину?

— Кажуть, що коли менти хотіли вчора арештувати нас на Тарасовій горі, а ми відкрили вогонь, там була родина. Від наших куль загинула маленька дівчинка.

— Що за лайно? Вночі на Тарасовій горі гуляла родина з маленькими дітьми?

Бухгалтер подав мені чашку чаю.

— Вони розкручують цю тему! По телевізору і в інтернеті. Фотографії бідолашної дівчинки, інтерв’ю з невтішними батьками.

— Там не було нікого, — запевнив Бухгалтер.

— Брешуть, тварюки. Це все той Чеснаков. Вирішив замазати мене в лайно. От підступна потвора! — Я ковтнув чаю. Немає нічого огиднішого за чай без цукру. — Дайте цукру.

Поклав три повні ложки на невеличку чашку. Люблю дуже солодкий чай.

— Я намагався протидіяти звинуваченням, але вони дуже потужно розкручують смерть дівчинки. Сподівався, що це вигадка, але ні. Це реальна родина, реальна дитина. Не знаю, як владі вдалося це організувати, але тепер вони називають вас дітовбивцями, — сказав Георгій.

— Вони взагалі не згадують про чудовиськ, яких ми зупинили, — сказав Бухгалтер.

— Так. Ані про «бродського», ані про «булгакова». Наче їх і не було. За офіційною версією, ми напали на музей Шевченка, скрутили охорону, спробували викрасти мощі Тараса, а коли міліція спробувала завадити — відкрили вогонь, убили дівчинку, а потім утекли. Тепер ми в розшуку. Пастора звільнили з посади. Його звинуватили в тому, що він почав працювати з нами, не врахувавши, що це небезпечно і шкідливо для держави. Професор Чеснаков назвав вас божевільним нарцисом, небезпечним для суспільства. Є наказ відкривати вогонь без попередження. Ми тепер головні злочинці країни.

Георгій був помітно переляканий. Я допив чай, озирнувся. Звичайний селянський двір. У хліві рохкало порося, клювали траву кури, десь мекала коза.

— Де це ми?

— Якесь село на Дніпрі. Попросилися до дядька переночувати. Дали трохи грошей. Він купив самогону, випив і зараз спить на соломі в сараї, — розповів Бухгалтер. — Нас шукають. Гвинтокрили літають, по Дніпру катери їздять. Неподалік дорога, так там пост ДАІ стоїть. Пані Ялина поїхала до Києва. Я дав їй іншу сімку, зателефонувала і сказала, що всі дороги перекриті й усюди висять орієнтування. Обіцяють мільйон гривень за інформацію.

Я кивнув, позіхнув.

— Ну що, хлопці. Я так розумію, що ніхто з вас, коли вирішував допомагати мені, не збирався ставати ворогом держави. Далі буде тільки гірше. Якщо нас знайдуть, то не будуть цяцькатися й спробують убити. Ви ж знаєте, у нас завжди люблять убивати небезпечних злочинців, щоб не було суду, щоб не вилізли якісь неприємні подробиці. Так ось, зараз у вас є слушна нагода піти від мене. Якщо зможете сховатися — добре, а ні — здавайтеся. Вбивати вас не будуть, бо їм потрібні свідки моїх злочинів. Валіть усе на мене, не бійтеся. Стріляв я, віддавав злочинні накази теж я, а вас залякав чи піддав гіпнотичному впливу. Вам повірять, бо ви їм не потрібні, головна їхня ціль — я.

— А третій фронт? — спитав Бухгалтер. — Що буде з ним?

— Спробую далі його організовувати, тепер уже з підпілля. Я розумію, що шансів мало, але здаватися не хочу. Та й втрачати мені, на відміну від вас, немає чого. Я вже труп, хоч так, хоч сяк. Доберуться першими наші — живим мене не залишать, про чудовиськ кремлядських годі й казати. Я ще пограю, спробую померти якщо й без перемоги, то хоч красиво.

Хлопці замислилися. Розуміли, що це не жарти.

— Я з тобою, Владюшо, — нарешті сказав Бухгалтер.

— Ну що за херня! У тебе кохана жінка, яка ось-ось має народити. Спробуй прорватися до кордону й поїхати до неї!

— Я з тобою, Владюшо. — Бухгалтер говорив тихо, без пафосу. — Я багатьох своїх бійців поховав. І не хочу, щоб ті хлопці загинули дарма. Щоб завтра тут підхуйльониші бавилися. Я мав іще на війні загинути, дивом кілька разів рятувався, тільки за ногу смерть укусила. — Бухгалтер стукнув протезом. — Ну, хай тепер цілого їсть, як не вдавиться.

— З тобою, — тихо сказав Мовчун. Не пояснював чому.

— Я теж. Треба спробувати. Я розумію, що шансів наче немає, але з вами занадто цікаво, — тихо сказав Георгій. Він боявся, тремтів, і око в нього сіпалося.

Я подивився на хлопців, покрутив головою.

— Ну що ж, добра команда в мене зібралася. Гаразд. Тоді відпочиваймо. Вдень нам, мабуть, не вибратися звідси, в вночі спробуємо.

— Владюшо, у нашого господаря є човен. Можна переплисти через Дніпро, на тому березі нас не чекатимуть, — запропонував Бухгалтер.

— Подивимося, — кивнув я. — Які ще новини?

— Іван Карпович таки дістав «штірліца». Ось відео. — Георгій показав планшет. — На відео було видно, як із під’їзду на Шовковичній виходить чоловік із повним пластиковим пакетом. Трохи накульгує, але йде швидко. Із будинку вибігають хлопці з пістолетами, починають стріляти. Чоловік відстрілюється. Кладе двох нападників, потім виштовхує з припаркованого авто водія, сідає і їде геть. На повторі видно, як чоловік кидає пакет, а з нього щось викочується. — Це голова «штірліца»! Ось, її пізніше сфотографували!

На фотографії голова з обличчям артиста Тіхонова, «штірліци» випускають саме такі.

— Машину потім знайшли за кілька кварталів, а вбивця зник. І ті хлопці, які в нього стріляли, зникли. Залишили два трупи на вулиці без жодних документів і третій в орендованій квартирі. Труп без голови. «Штірліц», якого вбив Іван Карпович. Ось, я зробив фотографію з відео. — Георгій показав. Точно — Іван Карпович. — Він крутий!

— Та щоб Іван Карпович із «гебнею» якоюсь не справився! — Я аж рукою махнув. — Про Білу вбивцю нічого не чути?

— Поки що ні. А от «чорних» росіяни, здається, зупинили. Кілометрів за сто від Москви. Принаймні пожежі припинили ширитися. В інтернеті кажуть про величезні людські втрати, про сотні тисяч загиблих, але, згідно з офіційними даними, загинуло кілька сотень людей.

— Брешуть. «Чорні» взяли десятки міст і тисячі сіл, селищ, містечок. Навіть якщо населення частково евакуювали, все одно тисячі залишилися. Ну, хай воюють.

— Наш Генштаб заявляє, що в битві під Пирятином знищив великий підрозділ загарбників. Про чудовиськ не згадують, як і про те, що вони до Канева пройшли й на Тарасовій горі ми з ними билися. За офіційною версією, проривалися сепари і їх розгромили ще під Пирятином, а в Каневі лише ми хуліганили, стріляли й висаджували все в повітря. І знаєте, для чого ми це робили, за офіційною версією?

— І для чого?

— Щоб викрасти кістки Шевченка, а потім вимагати за них викуп! Оце таке навигадували! — обурився Георгій.

— Хай брешуть що хочуть. Що там, більше новин про вторгнення немає? Кремлядь має завдати нового удару.

— Та поки що ні. Тільки на Донбасі стало тихо. Останні дні майже не стріляють. Розвідка каже, що російських військ значно поменшало.

— Звісно, поменшало. Вони ж усі сили кинули на «чорних». Де ж вони вдарять? Може, вже і вдарили, а ми не помічаємо. Точно немає новин? Нічого підозрілого?

— Дивлюся. — Георгій гортав стрічку новин. — О, пані Ялину арештували в Києві. Звинуватили в допомозі нам.

— Ну, хоч не вбили.

— А більше нічого особливого. Хоча ось є дивна новина про параліч залізничного сполучення у Росії.

— Що за параліч?

— Неофіційно люди пишуть, що з усіх напрямків знімаються пасажирські вагони й тепловози, мобілізовані для якихось незрозумілих потреб. У РЖД сказали, що не коментують дурниць, але багато хто розповідає, що рух пасажирів по залізницях майже зупинено, а всі потяги забрано.

— І куди їх забирають?

— Та в тому-то й річ, що потяги стоять на місцях, наче чекають чогось. І пасажирів не возять, і стоять. Навіть евакуацію з районів, на які напали «чорні», проводили автомобільним транспортом, а не потягами!

— Ну, так, щось дивне. Стеж за цим, — наказав я. Почув гуркотіння машини. — Здається, до нас гості.

Мовчун миттю пробіг до воріт.

— Менти, — сказав тихо, без жодної паніки.

— Ховайтеся, хлопці, й не вилазьте, — наказав я. Побіг у хату, заліз на горище, принишк біля малюсінького віконця. Машина зупинилася, потім у ворота постукали.

— Костянтинович, Костянтинович! — погукав хтось. Клацнула клямка, хвіртка відчинилася, у двір зайшли четверо міліціонерів. Один із пістолетом — мабуть, дільничний, а троє з автоматами — мабуть, підсилення. — Костянтинович! Може, на річку пішов? Там у нього човен. Костянтинович!

Зупинилися у дворі, роздивлялися, прислухалися.

— Зараз на соломі подивимося. Він сьогодні самогон купував, мабуть, напився. Коли нап’ється, любить на свіжому повітрі спати.

Дільничний пройшли до сінника, знайшов там господаря. Спробували його розбудити, але де там. Тільки мугикав щось, а очей не відкривав. — От, свинюка, нажлуктився вже!

Дільничний і по щоках плескав, але притомності не повернув.

— Може, водою холодною? — спитав один із ментів.

— Та як є вода… — Дільничний пішов до літньої кухні. — Порожні відра!

— Так набери!

— Тут колодязь метрів за двісті, ще й по схилу дертися! Чому тут ніхто, крім Костянтиновича, не живе? Бо з водою погано. Хер із ним, пацани. Бачите ж, що нікого немає. — Дільничний несподівано пішов у сарай. Понишпорив, вийшов із капелюхом, повним яєць. — Пригощайтеся, хлопці, голодні ж.

Били яйця і пили їх сирими. По три штуки на брата вийшло. Походили ще, зазирнули в будинок і підвал, узяли по слоїку варення й консервованої курятини. Доповіли кудись, що перевірили, все чисто, їдуть далі за планом.

— А що воно у Каневі вчора було? — спитав дільничний.

— Та той Бар-Кончалаба зі своєю бандою почав стрілянину, а там туристи, дитину вбили.

— Кажуть, якісь чудовиська були на Тарасовій горі. В мене кум живе неподалік. Чув, що страшне робилося.

— Поменше слухай дурниць. Бандити там були, бандити.

— Оце б їх знайти та мільйон заробити!

— Дурню, хто тобі той мільйон дасть! Гроші керівництву підуть, а нам у найкращому випадку грамоту вручать. Поїхали!

З тим і пішли. Ми посиділи трохи й повилазили. Георгій тремтів.

— Я в кутку сховався, мент заходить і починає там нишпорити, яйця шукав! Ось зовсім поруч зі мною! Думав, що все, зараз торкнеться мене! Ледь не закричав!

— Може, треба було на них напасти, роззброїти, забрати форму й спробувати на їхній машині втекти? — спитав Бухгалтер.

— Ні, ризиковано. Почекаємо тут до ночі, а потім подумаємо, що робити. Поки що відпочиваймо. Тільки б поїсти чогось.

— Ну, це легко, — запевнив Бухгалтер.

Узяли в погребі картоплі, знайшли шматок сала, стали смажити. Вже майже готово було, коли прибіг Георгій.

— Пане Владюшо! Дивіться! — Дав мені планшет. — Відео, зняте вчора увечері в Саранську. Там на вулиці, що вела до вокзалу, ще з вечора заборонили рух, перекривши всі виїзди бетонними блоками. Увечері вимкнули вуличне освітлення. І дивіться, що далі!

Темрява, майже нічого не видно. Потім з’являється машина дорожньо-патрульної служби з увімкненими сиренами й фарами. Вона їхала на маленькій швидкості, наче вела когось. За нею темрява, у темряві помітно якісь рухи.

— Що це? — спитав я.

— Хтось іде. Свідки кажуть, що йшов натовп. Що за натовп, не знають.

— Солдати?

— Ну, солдатів радше б везли вантажівками до вокзалу. А ще ось! — Георгій показав кілька фотографій. — Їх зробили вранці. Бачите, вся вулиця у плямах землі. Наче землю возили. Точніше, глину.

— І що це означає?

— Я не знаю. Сліди вели до вокзалу. Того ж вечора з вокзалу вивели всіх пасажирів, сказали, що надійшов дзвінок про мінування будівлі. Звичайні потяги скасували, пасажирам повернули гроші, але два ешелони стояли на далеких коліях, а вже під ранок рушили на південь, до Пензи. І в цих двох ешелонах були забиті вікна!

— Забиті?

— Так, дерев’яними щитами! Всі до одного вікна! Про схожі ешелони повідомляють і з інших регіонів Росії. Багато хто бачив, багато фотографій, є відео. І в інших містах перекривали дороги, що ведуть до вокзалів.

Я задумався.

— Вони щось готують. Це точно, я відчуваю! Щось замислили!

— Усі записи про перекриті вулиці та ешелони із забитими вікнами активно прибирають. Я тільки скопіюю, а вже немає. Жодної офіційної інформації, жодних коментарів. Удають, що нічого не відбувається.

— А куди йдуть усі ці ешелони?

— Начебто на південь.

— Куди саме?

— Зараз спробую дізнатися. — Георгій занурився у планшет.

— Що це може бути, Владюшо? — спитав Бухгалтер. — Перекидають війська?

— Їхні війська зараз зайняті зупинкою «чорних».

— Тоді що? Вантажі якісь? Зброя?

— Який сенс возити зброю пасажирськими вагонами? Не зброя. Точніше, зброя, але не та, до якої ми звикли.

— От тут пишуть, що величезна кількість пасажирських ешелонів нагромадилися біля станції Ліски. Але там навіть місцевих жителів не підпускають близько до колії. Чутно лише, що постійно проходять ешелони в бік станції Валуйки. Зараз подивлюся, де це. — Георгій відкрив мапу.

— Думаю, що на кордоні з Україною.

— Точно, пане Владюшо! Поруч із кордоном! А ось іще новина про те, що всі судна, які були в Криму, зібрано в Севастополі, Ялті та Судаку. Порти оточили військові, вночі, в абсолютній темряві, щось вантажили. І вже вранці судна цілими ескадрами відбули з портів. Пливуть до Азовського моря, в Таганрог. Що це за маневри?

— На кораблях теж забиті вікна?

— Зараз подивлюся. Так, ось фото є. Ілюмінатори забиті! Точно забиті! Як ви здогадалися?

— А тепер подивися, чи були в Росії за останні дні якісь масштабні урочистості?

— Урочистості. Зараз. Так, всеросійський фестиваль «Штірліц — герой нашого часу»…

— Проїхали.

— Державні конкурси патріотичної літератури…

— Вже було.

— Ага, вшанування робітників карно-виконавчої системи «На варті порядку».

— Так, а це що таке?

— Зараз. Ага, для увічнення пам’яті про подвиг робітників системи виконання покарань. У них професійне свято було 12 березня, але тепер головні заходи, покладання квітів, зустрічі з ветеранами, ремонти могил і кладовищ, інші заходи та…

— Кладовищ? Що про кладовища?

— Ремонтують могили ветеранів системи, встановлюють нові пам’ятники. Це потрібно не мертвим, це потрібно живим. Що? — спитав Георгій, бо помітив, що я підхопився.

— Не можемо чекати ночі. Треба діяти зараз. Їмо, і вперед.

— Пане Владюшо, ви зрозуміли, що відбувається? — спитав Георгій. — Зрозуміли?

— Я здогадуюся. І якщо я маю рацію, у нас небагато часу. Швидше!

Ми похапцем поїли, потім подивилися гуглівську карту місцевості. Десь за кілометр був яр, який вів від Дніпра. Але до нього треба було дістатися степом.

— Я бачив мотоблок у сараї. І причеп, — сказав Бухгалтер.

— Добра ідея, — схвалив я.

Ми лягли у причеп, Бухгалтер накидав на нас соломи (довелося потурбувати господаря хати, але той не прокинувся). Поїхали. Мовчун у старому спортивному костюмі й гумових капцях був за кермом. Проторохтіли в ярок, там сховали мотоблок і далі рушили пішки, бо вузька стежина. Мовчун ішов першим, кував зозулею, якщо все чисто, і ми поспішали за ним. Інколи чули наближення гелікоптера, тоді ховалися в кущах на дні. Так пройшли кілька кілометрів, потім лісосмуга, степ і дорога. Залягли біля неї. Пропустили дві машини міліції. А потім їхала хлібовізка. Дорога була поганенька, водій пригальмовував на вибоїнах.

— Беремо, — сказав я.

Мовчун вибіг, стрибнув у кабіну, показав пістолет. Водій зупинився. Мовчун вивів його з кабіни.

— Пацани, не вбивайте, пацани! — попросив водій. Ми розпитали, що попереду. Виявилося, що кілька постів міліції.

— Провези нас, і будеш жити! — наказав йому я. Ми полізли в будку, де смачно пахло хлібом, а озброєний Мовчун сховався в кабіні. Водій сів за кермо.

На постах водія пізнавали, питали, чи не бачив чужих. Водій казав, що не бачив, іще й жартував.

— А кого шукаєте, хлопці?

— Та сепарів одних.

Ми слухали, накриті піддонами з-під хліба. Поїхали на Черкаси. Дорогою я сказав Георгію подивитися в мережі інформацію про місцевих краєзнавців, що займалися темою Голодомору. Знайшли одного. Я подзвонив із телефону водія, сказав, що сам із діаспори, прадід був із Черкащини, цікавлюся історією. Домовилися зустрітися на околиці міста. Краєзнавець, чоловік років під шістдесят, із пишними вусами, здивувався хлібовозці, коли побачив мене, одразу впізнав.

— Це ви! Владюша Бар-Кончалаба! — ошелешено прошепотів краєзнавець. Я не знав, радіти своїй відомості чи ні. Він помітно злякався, але зацікавився теж помітно. Я кивнув.

— Чув про вас, навіть читав уривки вашої енциклопедії! Ви провели величезну роботу! — Мені здалося, що краєзнавець говорив щиро.

— Дякую.

— У те, що написано в енциклопедії, ніхто не хоче вірити. Але я на власні очі бачив Озерниць! І знаю про випадок Зрощенців. Я вірю вам!

— Дякую.

— А вас же шукають. Нагороду велику обіцяють.

— Мільйон?

— Уже чотири за будь-яку інформацію. Кажуть, що ви дитину вбили.

— Брешуть.

— Та я теж так думаю. У мене товариш у музеї в Каневі працює. Він зранку був на Шевченківській горі, розповів, що там витоптано все, ями якісь, сліди вогню, рештки незрозумілі. Їх повантажили й вивезли, нічого про це не кажуть. А там же бій був, так?

— Був.

— З чудовиськами?

— З ними.

— І ви перемогли!

— Перемогли. І стали ворогами нашої влади.

— Так там самі зрадники. Продажні гади! Всі, як один! — скривився краєзнавець. — Може, по пиву? Тут є затишне місце.

— Ні, ми поспішаємо. І нам потрібна ваша допомога.

— Я залюбки! Тільки скажіть чим! — запевнив краєзнавець.

— По-перше, грошима. У нас бензин закінчується, а всі картки і рахунки заблоковані. Ми б могли взяти гроші за допомогою зброї, але ж нас і так зображають бандитами та вбивцями, а тут узагалі завиють. Це заради України. Вона в небезпеці. Ми ледь встигаємо відбивати удари кацапчиків.

— Ну, грошей у мене небагато, але на заправку вистачить. Ось тут на карточці є тисяча, беріть.

— Ми потім обов’язково компенсуємо.

— Врятуйте Україну, ось це головне, — сказав краєзнавець.

— Скажіть пін-код, щоб наш водій міг розплатитися.

— Пінкод: шістнадцять сорок вісім. Знаєте, що це означає? — спитав краєзнавець.

— Ні? А що? — спитав я. 1648 — нічого на думку не спадало.

— Пане Владюшо, вам треба трохи більше займатися історією. 1648 — рік Корсунської битви, тут, у нас, на Черкащині! Козацькі війська разом із татарами розгромили урядові польські війська, блискуча перемога!

— О, дякую, щось чув, — кивнув я. Насправді не чув. — Якось почитаю історію. А поки нам потрібне найбільше місце поховань жертв Голодомору. У вас є такі?

— Тут багато поховань. Черкащина — один із регіонів, що дуже жорстоко постраждали. Це ж Наддніпрянщина, серце України, по ній били з особливою люттю. А для чого вам таке поховання?

— Щоб урятувати Україну. Подробиць розповідати не можу, але повірте мені.

— Добре, я вірю. Я ж бачив, як ви зупиняли «беркутню» і рятували «Динамо». То вам потрібні поховання жертв Голодомору?

— Так. Бажано масштабні. Щоб не кілька тіл, а сотні. Бажано за межами населених пунктів, зовсім забуті, без пам’ятних знаків.

— Зараз подумаю. — Краєзнавець замислився, потім сплеснув долонями, подивився на мене. — А таке поховання, яке ось прямо зараз знищують, підійде?

— Це десь поблизу?

— Так, кілометрів двадцять. Одне село біля Дніпра. Саме село зараз під водою, затоплене Кременчуцьким водосховищем. Але мертвих під час Голодомору ховали у кручах. І вони залишилися на поверхні.

— Там багато поховано?

— У мене з того села теща була. Казала, що людей під вісімсот. Це вона вже потім порахувала, скільки людей було до Голодомору в селі, а скільки залишилося після. Там же цілі вулиці вимирали. Я пропонував провести розкопки, встановити точну кількість, зробити пам’ятний знак. За Ющенка робота трохи почалася. З педагогічного університету працювала два літа група, розкопували, знайшли кілька великих поховань. Я про них цілу серію статей написав. А потім прийшов Янукан, і зупинилося все. Сказали, що досить трагедій, треба дивитися в світле майбутнє, а не в минуле! Мовляв, села немає, затоплене, нема чого розкопувати. І взагалі робимо з Черкащини туристичний рай, а могили туристів відлякують, якщо це не Шевченко. Я бився, ходив по кабінетах, доводив, що так не можна, а мене звільнили з посади редактора Обласної книги пам’яті, де ми друкували дані всіх згиблих у Голодомор і під час репресій! Але це ще не найстрашніше! Найстрашніше — що ті кручі над Дніпром, де людей ховали, віддали під видобуток піску! Нашим місцевим бандитам! Я почав писати скарги! До Києва, в Адміністрацію Президента, до Генпрокуратури! Бо це ж не можна! Там сотні людей поховані! Діточок багато! А з ними ось так! Удруге нищать! Я хотів мітинг зібрати, але наші всі злякалися, опозиція задрипана. Мовляв, не на часі, усім уже набрид Голодомор, Ющенко саме через нього програв! Я сам вийшов із транспарантом: «Не вбивайте людей удруге!». А мене схопила міліція, вивезла за місто і віддала бандитам. Ті відвезли мене до круч і там живцем зарили. Реготали, що якщо так я піклуюся про трупи, нехай із тими трупами й живу!

Краєзнавець аж заплакав.

— Зв’язали мене, запхали в одну з печер. Там печер багато було, бо селяни потроху пісок добували. У тих печерах потім ховали загиблих, бо рити могили не було кому. У печеру кинули й хід закидали піском. Я добу там пролежав, добу! Мені вже паморочитися почало, бо весь кисень видихав! До мене мертві приходили, говорили зі мною. Худі такі, страшні, шкіра та кістки. Я плакав, просив у них вибачення, що не захистив їх могили. — Краєзнавець уже ридав.

— Так, спокійно, спокійно, — попросив я, бо на нас перехожі стали звертати увагу. — І як ви вибралися з могили? Бандити відкопали?

— Та де там! Вони ж мене поховали, щоб я рота не роззявляв. Навіщо їм було мене відкопувати? Дощ пішов. Злива, дуже потужна. І от якось так сталося, що потік води розмив пісок і пробив дірку до печери. Я вже непритомний був, коли холодне щось на обличчя. Я підхопився, не розумію, що діється. А тут свіже повітря. Я давай його хапати, на повні груди дихати. Трохи очуняв, потім якось виліз у ту дірку. Ніч була. Якби вдень, мене 6 охоронці побачили й добили б, а то ніч. Злива страшенна, блискавки, грім. Я і побіг абикуди. До ранку біг. Лише наступного дня додому приїхав. Бандити дізналися, що я вижив. Приїхали, сказали, що дуже пощастило мені й вони вибачають. Але тільки ще хоч раз рота відкрию, вже закопають мене в яму вниз головою. Це в них шик такий був. Буром рили ями у піску, десь сантиметрів сімдесят у діаметрі, на глибину трохи більше метра. Потім зв’язану людину опускали туди вниз головою і починали потроху засипати піском. Людина б’ється в тій ямі, совається, а вони знай собі сиплють пісок. Сантиметрів тридцять засиплють — і все, вже не смикається людина. Далі швиденько піском до пояса закидають, а ноги залишають стирчати. Фірмовий стиль був, щоб боялися. Ото й мені таке пообіцяли. Ну, я і злякався. Мовчав. Жодного разу про ті кручі більше не сказав. Такий ми народ, хохли, можна нас залякати, і про все забудемо. От старі люди, які Голодомор пережили, — вони ж усі мовчали! Всі до одного! Моя мама, теща, дід двоюрідний, усі ані пари з вуст! Наче й не було нічого. А вже коли перебудова почалася, в газетах статті пішли, тоді й наші почали говорити. І то не одразу, а ще чекали кілька років. Ось так їх залякали. І мене залякали.

Краєзнавець розпачливо рюмсав. Я поплескав його по плечу.

— Не треба. Не плачте. Ви на забули, ви розповіли нам. Тепер розкажіть нашому водію, як їхати, і будемо вирушати, в нас мало часу.

— Їхати туди, у кручі? — спитав краєзнавець. — Не можна!

— Чому не можна?

— Нас не пустять. Бандити ж недовго володіли тими кручами. Спочатку в них були неприємності. Екскаватор бомбу вирив. Стару, авіаційну, часів Другої світової. Місцеві згадували, що під час війни кручі дуже бомбили, бо там стояло кілька німецьких батарей, які заважали форсувати Дніпро. Бомбу вивезли, далі добувати почали, а друга бомба вибухнула. Екскаватор на шматки рознесло. Можна сказати, що випадковість, привіт із часів війни, а я думаю, що не треба лізти, куди не треба. Але вони б усе одно полізли, бо пісок дуже потрібний був. У Києві за нього чималі гроші давали, а гроші жадібних людей страху позбавляють. Бандити пригнали новий екскаватор. Рили далі. Оператор екскаватора захворів і помер. Усі почали казати, що на тих горбах прокляття. Бандити знову схопили мене, допитували, як зняти. Я не знав. Тоді замовили службу в церкві. Двадцять попів привезли — звісно, московських. Я до них ходив, розповідав, що там люди поховані, а їх могили знищити хочуть. Хіба то не гріх? А головний піп мені почав розповідати, що Голодомор не просто так був, а від Бога вразумлєніє за те, що хохли хотіли від церкви відпасти, автокефалію затіяли. І якби не мило було Богу, він би не допустив, а раз трапилося таке, всяке покарання варте грішника. І взагалі власники горбів храм новий побудували й допомагали єпархії, поважні люди. Я кричати почав, що так не можна, а попи мене вигнали. Провели службу, сказали, що прокляття зняли. Знову почали пісок рити. Далеку кручу зрили, повантажили на баржі й відперли до Києва. Тим піском корпорація «S. S. А.» зацікавилася.

— Та сама? — здивувався я.

— Вона. Натиснули на бандитів, щоб віддали, бандити не зрозуміли, почали впиратися, їх за тиждень усіх прибрали. Одного застрелили, інший повісився, тільки обидві руки зламані, ще один у машині згорів, один утопився. Були бандити — і не стало бандитів, а горби перейшли до корпорації. Вона б ті горби швиденько розрила, та тут криза почалася. Будівництво в Києві загальмувалося, пісок подешевшав, так і залишилися горби. А якби не криза, розкопали б їх, кістки в Дніпро — і все. Немає у людей нічого святого. І оце зараз, кажуть, оживати почало будівництво, знову нагнали техніки й почали рити. Відправили на Київ із десяток барж. Спочатку вантажили не дивлячись, потім на будівництві почали знаходити кістки й черепи. Хтось сфотографував, написав, скандал почався, але його швидко замилили.

— Корпорація вміє скандали замилювати, — підтвердив Георгій.

— Так, усе тихо стало. А вони тепер почали пісок сіяти. І всі кістки та черепи, які знаходять, скидають у одну з печер на краю круч, де рити не збираються, — продовжив краєзнавець.

— Ось та печера нам і потрібна!

— Не пустить. Там уся територія оточена парканом і озброєна охорона ходить. Нікого не пускають. Щоправда, ніхто туди й не потикається, бо бояться корпорації, всі її бояться, — зітхнув Георгій.

— Ми не боїмося. Розкажіть, як проїхати. В нас мало часу.

Краєзнавець розповів, потім сів до нас у будку, і ми рушили. Я пригостив його хлібом. Він узяв шматок, прожував.

— Не пустять нас охорона. Нізащо не пустить.

— А ми й питати не будемо, — запевнив я.

— А для чого вам поховання?

— Сказати не можу, самі потім побачите.

Ми заїхали на заправку, купили там бензину й рушили далі. Краєзнавець розпитував мене про чудовиськ, дивувався мужності.

— Я як прочитав про Невидимця, так із місяць потім сіпався, здавалося мені, що поруч чудовисько. Так це я просто прочитав, а ви з ним поруч були, пане Владюшо! Як витримали?

— Важко було. Але натренувався.

— Пане Владюшо, от іще фотографії з російських залізниць! — сказав Георгій. Показав. Десятки ешелонів пасажирських вагонів із забитими вікнами. З усієї країни їхали на захід і південь, до українського кордону. — Пожежі начебто зупинили, але з Валуйок населення евакуювали. А станція там працює на повну потужність. Майже без перерви по обох коліях ідуть потяги! Що це?

Набрав із телефону водія номер Тетяни Павлівни. Відповів знову Чеснаков, почав валувати. Погрожував, лаявся. — Валуйки, — тихо сказав я, і він замовк. Мовчав і важко дихав. — Тепер слухай. Із прикордонних районів Харківщини й Луганщини вивезти населення. Все.

— Що відбувається? — спитав Чеснаков. Із його голосу я чув, що він дуже хвилювався.

— Ти слухаєш, а не запитуєш. Населення вивезти, війська теж. Буде вторгнення. Його зупинити зможу тільки я. Але я не зроблю цього, якщо вже за годину в новинах не прочитаю про звільнення Тетяни Павлівни та пані Ялини і про зняття всіх звинувачень. І про те, що Білу вбивцю більше не розшукують.

— Цього ніколи не буде!

— Тоді вже завтра тебе не буде. Усіх вас не буде, бюрократів чортових, — сказав я і вимкнув телефон. Подивився на Георгія. — Не довіряю я цій падлі. Напиши про необхідність евакуації і про мої умови. Від мого імені. Додай, що Україна в небезпеці.

— Зараз! — Він почав набирати, час від часу перепитував, як правильно сформулювати. — Але що саме загрожує людям? Війська?

— Гірше, ніж війська. Точніше не можу сказати.

Ми зупинилися. Бухгалтер відчинив будку. Вийшли.

— Он ті горби. Бачите, один уже зрили наполовину. Ліворуч був іще один, від нього взагалі нічого не залишилося. Он паркан. Колючий дріт під напругою. Вишки, озброєні охоронці, тут наче концтабір якийсь.

— Скільки там охорони? — спитав я.

— Зараз подивимося, — сказав Бухгалтер і подивився на Мовчуна. — Я — праворуч, ти — ліворуч.

Мовчун кивнув. Хлопці побігли в різні боки, а ми відійшли, щоб дарма не світитися. Але нас усе одно помітили.

— Машина охорони їде сюди! — крикнув Георгій.

— Почекаймо, — сказав я.

— Вони одразу зрозуміють, що це я вас привів, — затремтів краєзнавець.

— Лізьте в будку, лежіть там із водієм тихо, — наказав я. Вони залізли, а я відкрив капот, почав копатися у двигуні. На пагорб вилетів чорний позашляховик із золотими літерами «S. S. А.». З нього вискочило четверо бійців із кийками.

— Ви хто такі? Що ви тут робите? Документи! — кричали вони.

— Та спокійно, спокійно, пацани! Не там звернули, двигун заглух. Старий він. Ми хліб по селах розвозимо, спокійно! — бурмотів я. Мене поклали на землю, обшукали на предмет зброї. — Ми зараз, тільки заведемося й поїдемо звідси! Помилилися з дорогою.

Я вдав, що дуже налякався, Георгій теж. Охоронцям це начебто сподобалося.

— Ну, добре. Ремонтуйтеся й валіть звідси. Тільки швидко. Якщо за десять хвилин побачимо вас тут, руки-ноги переламаємо! Ви про нас чули?

— Чули, чули, хлопці, ми швидко, швидко! — бурмотів я, ховаючи обличчя в землі. Охоронці буцнули нас носаками, сіли й поїхали. Я підвівся, обтрусився.

— Пане Владюшо, ви такі спокійні! — зітхнув Георгій.

— Якби я через такий дріб’язок хвилювався, то вже 6 на першому чудовиську помер. — Прислухався. — Чорт забирай! Повертаються!

Це не віщувало нічого доброго. Я швиденько узяв із будки пістолет. Ось позашляховик охоронців загальмував прямо переді мною.

— Це він, це він, той Владюша Бар-Кончалаба! Я його впізнав! — закричав один. Кинувся до мене, хотів схопити, але чомусь не чекав спротиву. Дарма, бо я вдарив його в обличчя і вихопив пістолет.

— Лежати, тварюки! — крикнув їм. Вони стояли з самими кийками у руках. Пістолети в охоронців були, але всі в кобурах. Не здогадалися лебедики їх зняти, а могли б, бо їхали до небезпечного злочинця, принаймні так заявляла влада. — Кого мені підстрелити першим, щоб ви лягли? — спитав я.

Аби вони кинулися на мене, я б не встиг підстрелити всіх. Одного, максимум двох, а наступні збили б мене з ніг. Але ніхто не хотів бути першим. Стояли. Я вистрелив одному в ногу. Він закричав і повалився. Тоді лягли всі інші.

— Руки за спини! — наказав я. — Георгію, забери в них пістолети.

Георгій швиденько пройшовся, забрав зброю. Я натиснув коліном на спину того охоронця, в якого запищала рація.

— Бери, відповідай, що все добре, просто лотків налякали пострілом і зараз повертаєтеся. Скажеш щось не так — у голові з’явиться нова дірка. Або дві. На потилиці й на обличчі. — Приставив пістолет до голови. — Відповідай.

— Це сьомий. У нас усе добре, просто лошків налякали. Зараз повертаємося, — сказав він, і я натиском припинив зв’язок. Охоронець важко дихав, але навіть із дулом пістолета на власний потилиці вирішив поговорити зі мною. — Ти хоч розумієш, хто ми? Ми ж не менти якісь, ми — з корпорації!

— Рота закрий і лежи мовчки, — наказав я.

— Мужики, я помираю, мені в лікарню треба! — заканючив поранений.

— І ти теж мовчи.

Настала тиша. Прибіг Бухгалтер. А потім Мовчун.

— Владюшо, ти, бачу, не тільки по чудовиськах фахівець! — сказав Бухгалтер.

— В’яжіть їх.

Зв’язали руки й ноги, заткнули роти квачами з розірваних курток, повантажили в будку.

— Тепер їдь, — сказав пошепки водію, подивився на краєзнавця. — Ви теж, тут буде спекотно.

— Яма з кістками он там. Праворуч, якраз під парканом. Вона глибока. Не знаю скільки вони вже в неї накидали. Я 6, може, пішов із вами, але вік не той. Старуватий я.

— Дякуємо. Їдьте.

Водій із краєзнавцем поїхали, а ми сіли в позашляховик охорони й помчали в бік кар’єра.

Той був оточений високим парканом із залізної сітки, по верху колючий дріт.

— Нам треба прорватися на територію, потім заїхати в куток праворуч. Там буде печера, куди скидають кістки. Спустите мене туди, спробуєте втекти. Намагаємося робити все тихо. Ну а якщо не вдасться, то воюємо. Але до останнього не відстрілюватися. Якщо вас оточать, просто здавайтеся. Я потім спробую вас витягти, — пояснив хлопцям.

— Пане Владюшо, а що ви будете робити в печері? — спитав Георгій.

— Побачиш.

Ми їхали дорогою до високих металевих воріт. Годі було й думати їх таранити. Я сподівався, що нам їх відчинять, бо припускають, що повертаються свої. Перед воротами Мовчун загальмував.

— Відчиняй! — гримнув я в рацію, яку забрав в охоронця.

Ворота відчинилися. За ними були ще одні. Корпорація дбала про безпеку. Ми заїхали на територію, до нас підбіг охоронець, мабуть, головний.

— Що за постріл? — гримнув він. Коли побачив нас замість своїх бійців, схопився за пістолет. Бухгалтер закрутив головою і прицілився одразу з двох. Я відчинив двері.

— Прошу пана, — сказав командирові. В нього не було шансів врятуватися, якби він зчинив галас. Сідай у машину, і їдьмо. Але командир несподівано відстрибнув. Вже в польоті вихопив пістолет, але вистрелити не встиг, бо отримав одразу кілька куль від Бухгалтера. Ми зірвалися з місця. Завила сирена тривоги. По нас почали стріляти з башт. Якби там стояли великокаліберні кулемети, вони б розстріляли нас, але в охорони були тільки пістолети, кулі яких наша машина тримала. Нас спробували наздогнати, але Мовчун скинув з дороги інший позашляховик і ми таки доїхали до потрібного кутка. Мовчун розвернув машину, вони з Бухгалтером почали стріляти, а я поліз дивитися печеру. Вхід закритий металевою лядою без замка. Я зістрибнув із ліхтарем, побачив хід углиб. Вискочив до хлопців, які намагалися не підпустити охорону. — Треба завалити вхід!

— Зроблю! — крикнув Мовчун і поплазував до бульдозера неподалік.

— Я поліз. Нехай якнайбільше нагортає! — сказав я Георгію.

— Але вас завалить, пане Владюшо!

— Це наказ! — гримнув я. — Потім спробуйте прорватися. Якщо не вдасться — здавайтеся! Ви потрібні мені живими!

І я побіг до ляди.

* * *

Бар-Кончалаба стрибнув під землю. Я зазирнув туди з ліхтарем, побачив якийсь хід углиб. Пан Владюша махнув рукою, щоб я забирався. Повз мене пролетіла куля, я відліз. Бухгалтер крикнув мені стріляти. Треба було підмінити Мовчуна, який загуркотів на бульдозері. По ньому теж почали стріляли. Ми намагалися відволікти стрілянину на себе. Мовчун під’їхав і завалив вхід, потім розвернув бульдозер і направив його на охорону. Якось заблокував педаль газу. Сам вистрибнув, а бульдозер рушив далі. Охорона спочатку зосередилася на бульдозері, нам вдалося доїхати до воріт, а там назустріч вискочив бронетранспортер і перекинув нас. Я хотів стріляти, але Бухгалтер вихопив у мене пістолет.

— Ти чув наказ? Здаємося!

Я кинувся на нього, щоб відібрати зброю й битися до останнього, я був надто розпалений боєм, щоб спокійно вирішувати. Отримав від Бухгалтера в обличчя.

— Та заспокойся ти! — гримнув на мене. Потім викинув у розбите вікно обидва пістолети. — Ми здаємося!

Я подивився на Мовчуна. Сподівався, що хоч він не зрадить. Але Мовчун кивнув і викинув свій.

— Владюші з нами не було. Вийшов іще в Черкасах, у центрі, а нам наказав їхати сюди і почати стрілянину, — тихо сказав Бухгалтер.

— Виходьте по одному! — крикнули нам.

— Вони пристрелять нас! — злякався я.

— Не думаю. — Бухгалтер виліз із перекинутої машини першим. Його легко могли вбити, але не стали.

— Руки за голову! Стати на коліна! Тепер наступний! — крикнули охоронці. Мовчун кивнув, щоб я виходив. Я виліз, витягнув руки, став на коліна. Поруч зі мною став і Мовчун. — Наступний! Наступний! — почали нервувати охоронці.

— Більше нікого немає. Нас троє, — пояснив Бухгалтер.

— Брехня! Вас четверо! Де ваш головний, Владюша!

— Він із нами не поїхав.

— Брешете!

— Самі подивіться.

Охоронці, мабуть, вирішували, що робити. Їх було зо два десятки. У кількох автомати. Частина цілилася в нас, частина в машину. Зазирнули всередину.

— Нікого!

— Він мусить бути тут! Шукайте! — крикнув хтось. Нас, однак, досить жорстко повалили на землю, обшукали, били, заламали руки так, що я аж застогнав. Надягли наручники й потягли кудись. Поставили перед чоловіком у чорному береті. Середнього зросту, широкоплечий, із засмаглим обличчям і маленькою сивою борідкою. Його називали Полковником.

— Де ваш клятий ватажок? Де Владюша?

Він спитав тихо, майже пошепки. Я подумав, що він навмисне не кричить, щоб виглядати страшним і зловісним, щоб ми дослухалися до кожного його слова. Який дешевий понт. Я посміхнувся. І миттю отримав чоботом у груди. Аж покотився.

— Тобі смішно, покидьку! — заволав Полковник. — Смішно?

А я і відповісти нічого не міг, бо мені темнішало перед очима, я ледь не знепритомнів. Кахкав на піску. Майнула думка, що, можливо, я дарма сюди вліз. Так, я був журналістом, і я завжди ліз у найгарячіші теми, але ось ця, здається, була аж занадто гаряча. Полковник схопив мене, затрусив.

— Де Владюша, де він? — Зварив іще раз, в обличчя. Я зойкнув і вдав, що знепритомнів. Розраховував хоч на хвилинну перерву, але чоловік у береті підскочив і почав плескати мене по щоках. — Де Владюша?

Далі він бив мене знову, потім йому принесли обценьки й він схопив ними мій ніс. Пообіцяв розчавити його. І розчавив би — я дещо розуміюся на людях і бачив його погляд. Може, я й помилявся, але не хотів перевіряти.

— Він вийшов ще у Черкасах! У Черкасах! — заволав я. — У Черкасах! Десь у центрі!

— Не бреши! Ви ніколи не залишали його, ви завжди були разом! Кажи, де він, бо залишися без носа! — закричав чоловік у береті.

— Він наказав їхати сюди й здійняти галас! Він наказав так! Наказав! — закричав я й затрусився в істериці. Затруситися в істериці досить легко, якщо вас тримають за ніс обценьками і обіцяють перетворити на жертву сифілісу.

Мене вдарили й залишили. Допитували інших хлопців. Вони теж розповіли про Черкаси, центр і наказ Владюші їхати сюди й здіймати галас. Полковник став комусь доповідати телефоном. Я ж думав над тим, що замислив Владюша. Не розумів. Примусив зарити себе в печері з кістками. І що далі? Ну, знайти там його важко, але він же помре без кисню. І вилізти самотужки не зможе, бо там нагорнуто кілька тонн піску! Тоді для чого це все? Я геть не розумів. Нам, між тим, наказали підвестися й повели. Я шкандибав, бо боліла нога, пошкоджена «стахановим». Привели до кількох будівельних вагончиків, де розміщувалася охорона. Я подивився на Бухгалтера — мовляв, що будемо робити далі? Він прикусив губу. Треба мовчати. Сиділи. Потім прийшли двоє охоронців, забрали мене. Вивели на вулицю, поставили на коліна й наказали чекати. Я чекав. Із Дніпра повіяв свіжий вітерець, світило сонце, весна. Подумав, що в такий день не загину і взагалі все буде добре. Чомусь мені так здалося.

Коли звідкілясь вибіг Полковник, повалив мене на спину і став гамселити.

— Потвора! Обдурити захотів! За дурня маєш! Де Владюша? — Я скрутився, прикривши живіт і голову. Спочатку здивувався — як Полковник дізнався, що ми набрехали? А потім зрозумів, що він просто перевіряє. — Я тобі покажу брехати! Я тобі влаштую!

— У Черкасах висадили! Він наказав! А-а-а-а! — Я заверещав. Полковник вихопив пістолет, засунув дуло мені в рот.

— Не бреши мені, інакше пристрелю! Де він? — У нього були божевільні очі вкрай розлюченої людини, здатної на все що завгодно. Але я йому не вірив. Знаєте чому? Бо він бив мене боляче, але контролював удари, щоб не вбити. Якщо людина справді вкрай роздратована, вона не стримує себе. А він стримував. Тобто грав. І я відчув це. Я досить непогано грав у покер, а покер вчить відчувати, коли люди блефують. Полковник блефував. Я теж вмів блефувати.

— Черкаси! Черкаси! Їхати сюди і стріляти! Наказ! — бубонів я з дулом у роті і плакав. Ще й тремтів весь. Розумів, що це було ризиковано, бо палець полковника на гачку і зараз міг пролунати постріл. Але мені треба було бути переконливим.

Здається, вдалося. Полковник забрав пістолет, іще кілька разів ударив і наказав відтягти в підвал. Мене потягли за вагончики й кинули в яму, викопану в піску. Зачинили ляду, стало темно. Згори лунали крики Полковника. Я не міг розібрати що саме він волає. Думаю, витягнув Мовчуна чи Бухгалтера і розповідав їм, що я у всьому зізнався. Але цих хлопців так просто не обдуриш. За кілька хвилин у підвал кинули Бухгалтера. Він стогнав. Добряче побили.

— Це я, Георгій! — прошепотів йому.

— Ще хтось є? — Говорити йому було важко.

— Не знаю.

— Перевір.

Я поліз уздовж стінки. Ось куток. Іще стінка. Куток. Бухгалтер.

— Це я.

— Зрозумів. — Поліз далі. Іще куток. Нарешті, останній. — Нікого.

Через кілька хвилин до нас кинули Мовчуна. Сиділи на холодному піску. Я боявся, що Владюша помилився чи збожеволів. Про нього часто казали, що він божевільний зі всіма своїми чудовиськами. Але ж я сам бачив тих чудовиськ. Та й Владюша поки що неодмінно перемагав. Він рятував Україну, я справді так вважав, без жодної іронії. Бо я бачив, як Владюша відвів від України Орду. Ціле море кочовиків, яке б знищило половину країни. А «спартачі», а ті письменницькі чудовиська? Ні, Владюша не був божевільним. Але він міг помилятися. Міг. Та я волів сподіватися на краще, бо інакше все було занадто сумно.

Ми просиділи в підвалі кілька годин. Потім прийшли охоронці корпорації. Вивели. Зовні стояло кілька міліцейських машин.

— Ось вони, — сказав Полковник колезі в міліцейській формі.

— Нам потрібен головний, Владюша.

— Кажуть, залишився в Черкасах.

— Брешуть. Ми обшукали все місто. Його там немає.

Полковник знизав плечима, мовляв, це не його справа. Мент так не вважав.

— Він у вас. Віддавайте.

— Його тут немає.

— Хочеш, щоб я провів тут обшук?

— Це територія корпорації. Чи ти забув?

— У мене наказ міністра!

— Помирати тобі, а не міністру.

— Ти погрожуєш! — Міліціонер образився і схопився за зброю. Підлеглі вмить наставили один на одного пістолети й автомати. Охоронців корпорації було більше.

— Спокійно, — сказав Полковник. — Владюші тут немає. Вони заскочили утрьох і почали феєрити. Стріляли, вишивали бульдозером, намагалися втекти, всіляко відвертали увагу. Бос робить свою справу в іншому місці, поки ми тут гриземося.

Міліціонер опустив зброю. Його викликали по рації.

— Так, слухаю. Що? Вони на ній приїхали? І що кажуть? Мовчать? Ну так натисни на них! — закричав. Подивився на Полковника. — Наші затримали хлібовозку, на якій оці сюди приїхали. Там твої люди зв’язані, а Бар-Кончалаби немає.

За чверть години міліціонеру зателефонували.

— Що? Це точно? Точно? Чорт забирай! — Він аж підстрибнув. — Полковнику, ці гади брехали. Бар-Кончалаба приїхав сюди. Водій хлібовозки розколовся.

— Він не бреше?

— Його товариша забили до смерті в нього на очах, і він не витримав. Каже, що залишив Владюшу ось із цими. Де він, падли? — Міліціонер кинувся до нас. Я одразу відчув, що свої удари він не контролював. Бив що було сили. На щастя, вже після третього удару я знепритомнів. Отямився обличчям у піску. Поруч стогнали хлопці й лаявся міліціонер. Я не давав знаку, що притомний. Знав, що недовго витримаю.

— Тихо! — несподівано крикнув Полковник. — Що це, в біса, таке?

Усі замовкли, прислухалися. Я нічого не чув, бо в голові гепало, гуло й боліло. Я ледь не застогнав. Не можна було стогнати. Зчепив зуби, на них заскрипів пісок.

— Це ваше обладнання? — спитав міліціонер. — Пісок вантажать?

— Обладнання вимкнене. І воно звучить інакше. — У голосі Полковника відчувалася схвильованість.

— Здається он звідти лунає!

— Ага, це там вони їздили бульдозером!

— Бар-Кончалаба там! — закричав міліціонер. — За мною!

Він і його люди пострибали в машини й поїхали до краю круч. Полковник із охоронцями теж. Біля нас залишилося троє бійців.

— Що це за херня? — спитав один.

— Такого тут раніше не було.

— Може, це чудовиська?

— Та ну не транди!

Я підняв голову. Побачив горбочок, оточений міліціонерами та охоронцями.

— Лежи, не рипайся! — Мене вдарили.

— Що це? — не спитав, радше зойкнув один із охоронців.

— Бая! — відповів інший. І я знову підняв голову. Цього разу мене не били. Охоронці захопилися подіями на пагорбі. Почулися постріли. Охоронці та міліціонери стріляли у стовпчики піску які вилітали з горбочка, наче там хтось рив нору. А потім з’явилася фігура. По ній з переляку почали стріляти, але фігура наче не помічала куль. Вилізла з-під піску, обтрусилася. Рухалася якось дивно.

— Якого хера? — здивувався охоронець.

За першою вилізло ще дві. Вони теж не реагували на кулі. Коли один із охоронців підскочив і спробував збити фігуру з ніг, його було схоплено й позбавлено голови. Фонтан крові, голова в один бік, тіло — в інший. Крики. Міліціонери й охоронці почали тікати. Стрибали в машини і їхали геть. Бо з піску виповзали нові фігури.

— Ти куди! — крикнув один із охоронців, коли побачив, що двоє товаришів побігли геть. — Стій! — він вихопив пістолет. Цієї миті Бухгалтер якось викрутився на піску і вдарив ногами. Збив охоронця на землю. Мовчун притиснув його руку з пістолетом і вдарив лобом в обличчя. Охоронець заюшився, Бухгалтер схопив пістолет руками. Вони були за спиною, в наручниках, як у всіх нас. Мовчун став спиною до Бухгалтера, приставив ланцюг своїх наручників до дула пістолета. Постріл. Руки Мовчуна вільні. Ще постріл — і ось уже вільний Бухгалтер. До нас поїхала машина з охоронцями, але після кількох пострілів розвернулася. Вступати з нами в бій чомусь не схотіли.

— Охеріти! — тихо сказав Бухгалтер.

— Руки! — попросив я. За допомогою кулі звільнили і мене.

Із землі продовжували вилазити люди. Сотні людей. Погано вдягнені й дуже худі. Виходили й прямували до Дніпра. Йшли уздовж берега. До них доєднувалися люди в інших місцях. Ми побігли до вагончика. Хлопці шукали зброю, а я планшет. Не знайшовши свого, схопив планшет когось із охоронців. Він був із інтернетом. Почав читати. Так, новини про наше затримання. Спочатку писалося, що разом із Владюшею, а потім уточнення: він зміг якось утекти.

— Ходімо, — сказав Бухгалтер. Вони з Мовчуном узяли по автомату, одягли бронежилети. Я теж одягнув. Узяв іще один.

— Для Владюші, — пояснив я, коли побачив здивовані погляди.

Ми сіли в бульдозер і поїхали до горбочка. З нього вже не вилазили люди. Мовчун розгорнув пісок до металевої ляди. Пролізли вниз. Побачили завали. Почали рити руками. Мовчун зупинився.

— Я зараз. — Побіг кудись. Невдовзі приїхав на екскаваторі. Виявилося, що більш-менш умів на ньому працювати. Рив, поки вистачало довжини стріли. Вирив глибоченько. Ми побачили отвір. Пострибали в яму, пролізли до отвору. Бухгалтер світив ліхтарем. Пройшли коридором, вийшли до печери, посеред якої лежав непритомний Владюша. Підхопили його, витягли на поверхню. Він дихав. Живий.

— Треба тікати, — сказав Бухгалтер. Усі розуміли, що охоронці можуть повернутися.

— Он. — Мовчун показав униз. Там була невеличка пристань і катер.

— Уперед. — Бухгалтер підхопив Владюшу, і ми побігли вниз. Невдовзі вже гнали геть. Я хотів поплескати Владюшу по щоках, але Бухгалтер не дав. — Хай відпочиває. Він виснажився.

Я кивнув. Заліз в інтернет. Фейсбук ряснів записами про дивні рухи. Зазвичай у селах. Знайомі розповідали про цілі натовпи, які виходять з-під землі й прямують на Схід. З’явилися перші фото. Приблизно те, що ми бачили. Натовпи живих мерців майже по всій країні. Центр, Полісся, Слобожанщина, трохи Сходу і Півдня, жодного випадку на Західній.

— Що це таке? — спитав Бухгалтер, присівши поруч. Мовчун був за кермом.

— Я думаю, жертви Голодомору.

— Що?

— Владюша підняв їх із могил. Я не знаю як, але підняв. По всій країні, усюди. Мільйони йдуть на схід, до російського кордону. Для чого — не знаю.

— Щоб зупинити «гебню», — тихо сказав Владюша і розплющив очі. Він був блідий, наче ледь живий.

— «Гебню»? — здивувався я.

— «Гебню». Кремлядь уже дістає козирі. Підняла всіх мертвих гебістів, яких мала. Мобілізували ешелони і звозять «гебню» до українського кордону, щоб ударити живими мерцями. А я підняв наших живих мерців. Не відспіваних і не пом’янутих, тих, хто помер під час Голодомору. Подивимося, чия візьме. — Владюша ледь говорив.

— Гвинтокрил! — підхопився Бухгалтер і схопився за автомат. — Двоє! Троє! Мовчун, до берега!

Але було вже запізно. Гвинтокрили швидко наближалися і ще з великої відстані почали стріляти. У них не було завдання арештувати. Було завдання вбити. Мовчун крутив кермом. Ми ухилилися від перших черг, Бухгалтер почав стріляти, щоб хоч якось завадити. Я зрозумів, що в нас є кілька секунд, поки вони наблизяться й розстріляють нас упритул. Один, два, три — черги! Одразу шість кулеметів почали вогонь, і вже за мить від нас би нічого не лишилося. Я заплющив очі. Навіть не подумав про те, щоб стрибнути у воду. Просто готувався померти. Але замість рвати мене на шматки, кулі зацокотіли. Я розплющив очі й побачив, що нас хтось затулив.

— Людина борщу! — заволав Бухгалтер. Я щось чув про неї, а зараз на власні очі побачив, як вона вивернулася й полетіла до гвинтокрилів. Вони зосередили на ній вогонь, але не змогли зруйнувати. Людина борщу вдарила в кабіну, з неї почали випадати люди. Потім сама гепнулась у воду. Два інших гвинтокрили спробували втекти, але Людина борщу наздогнала їх, знищила й кудись собі полетіла.

Ми пливли уздовж берега, приголомшені. Владюша усміхався.

— Бухгалтере, — сказав Мовчун і показав уперед. До нас щось пливло. За кілька хвилин стало зрозуміло, що то броньований катер, озброєний невеличкою гарматкою.

— Спробуй утекти, — сказав Бухгалтер. Мовчун розвернувся, але виявилося, що нашої швидкості не вистачає. Катер переслідувачів під прапором корпорації швидко наздогнав нас і вистрелив.

— Здавайтеся! — закричали нам.

— Що робити, Владюшо? — спитав Бухгалтер.

— Мені треба відпочити.

Він був дуже слабкий.

Як же по-дурному все виходить. Тікали-тікали, і ось знову нас спіймали.

— Чуєте? — спитав Владюша. — Мотоцикл!

Він чомусь зрадів. Я зовсім не розумів чому. Справді, десь на березі, метрів за двісті від нас, гуркотів мотоцикл. І що?

— Це вона, — сказав Владюша.

— Дивіться! — Бухгалтер показав на схил. Там з’явився мотоцикліст. На катері корпорації на нього й уваги не звернули. Мотоцикліст зліз, зняв зі плеча щось довге, прицілився. — ПТУР! — вигукнув Бухгалтер. Із берега полетіла ракета. Двигуни заревли, катер спробував маневрувати, але ракета влучила, і він вибухнув, загорівся й швидко пішов на дно. Команда почала стрибати у воду. Мотоцикліст зняв шолом і помахав нам.

— Це жінка! — скрикнув я. — Це Біла вбивця!

Владюша заплакав. Він плакав і усміхався, здається, щасливий, а потім заснув. Ми пропливли ще з десяток кілометрів, потім причалили в очереті й винесли Владюшу. Мовчун відігнав катер і затопив, щоб нас важко було знайти.

— Відпочиваймо, — сказав Бухгалтер і розподілив чергування, щоб ми охороняли Бар-Кончалабу. Я попросився чергувати першим. Читав про цілі натовпи живих мерців, які заполонили всі дороги, прямуючи на Схід. Я знав, що вони переможуть. Владюша знову виграв, і я був до цього причетний. Записував подробиці цього карколомного дня, щоб нічого не забути.

(Більше про Невидимця можна дізнатися в романі «Химери Дикого поля». Про Зрощенців та Озерниць читайте в енциклопедії українського жаху «Сто чудовиськ України»).

Розділ 15

Політична гастрономія

Я прокинувся коли вже світало. Спав частину дня і всю ніч, але досі відчував слабкість. Раніше, коли вивчав чудовиськ, я завжди робив перерви, щоб дати тілу відновити сили. Перебування поруч із потворами дуже виснажує людину, навіть таку треновану, як я. Мені був потрібен принаймні тиждень відпочинку. Але де його взяти? Ми не мали часу, не те що тижня, дня! Кремлядь постійно атакувала й не збиралася зупинятися.

Я озирнувся. Лежав у якийсь халабуді з очерету, яку хлопці зробили наді мною. Десь знайшли соломи, підклали під боки. Укрили шматком брезенту, мабуть, узятим із катера. Піклувалися, щоб я добре відпочив. Я сів, прислухався. Потім визирнув із халабуди. Побачив Георгія, який лежав під кущем і тремтів. Мабуть, змерз. Укрив його брезентом. Поруч з’явився Бухгалтер, притиснув палець до губ. Я кивнув. Бухгалтер прошепотів:

— Нас посилено шукають. Гвинтокрили, катери, всю ніч світили прожекторами. А ще Мовчун. Він тричі відходив. Здається, у нього є телефон і він із кимось розмовляє. Що з цим робити?

— Наглядати.

— А що як він зрадить?

— Ми знатимемо, звідки чекати удару, це вже непогано.

— Він так близько, що ми можемо не встигнути зреагувати на удар.

Я замислився, чи не веде сам Бухгалтер якусь гру. А раптом він зрадив і тепер хоче прибрати Мовчуна, щоб ніхто не завадив ударити по мені слушної нагоди? Не хотілося думати про зраду хлопців, які стали мені наче рідні, але я розумів, що кремлядські тварюки вміли знаходити слабке місце людини й бити по ньому, аж поки людина не опинялася на міцному гачку. Мене важко було схопити, бо у всьому світі в мене не було жодної близької людини. Ну, хіба що Біла вбивця, але спробуй-но її спіймати! Тому мене намагалися вбити. Хлопців було за що чіпляти, і я мусив приготуватися до слабкості будь-кого з них. І Бухгалтер не був винятком. Так, він воював, він втратив ногу, він неодноразово рятував мене й виявляв мужність. Але я знав, що людина завжди може зрадити. Особливо коли стоїть над прірвою. Може хитнутися в будь-який бік, а кремлядь зробить усе, щоб вона хитнулася куди треба.

— Поки що чекаємо, — сказав я, подивившись в очі Бухгалтеру. Якщо він і брехав, то робив це віртуозно. Зрештою, він багато чого робив віртуозно.

— Він повертається, вдаємо, що спимо! — прошепотів Бухгалтер.

— Лягай, — кивнув я.

Бухгалтер упав під кущ. Повернувся Мовчун. Привітався. Уважно подивився йому в очі. Помітив щось дивне в його погляді. Щось таке, чого раніше не було, а тепер з’явилося. Я не хотів вірити в погане, але не міг ігнорувати цю зміну. Коли вивчаєш чудовиськ, не можна відвертатися від проблем — інакше програєш. Треба помічати і реагувати. Лише це запорука успіху. Я показав Мовчуну, щоб підійшов. Не любив залишати заряджену зброю в себе за спиною.

— Що сталося? — спитав я пошепки. — Вони зачепили тебе?

Похилив голову.

— Кремлядь? Прихопили когось важливого? Кохану жінку? Дитину? Кого?

Я бачив як напнулися м’язи на його шиї.

— Мабуть, хочуть, щоб ти вбив мене? Чия потрібен їм живий? Маєш привести полоненого? Але проблема в тому, що їм не можна вірити.

Стиснув кулаки так, що вони побіліли.

— Вони обдурять. Ти потрібен їм, поки я живий чи на волі. А коли я помру чи коли вони схоплять мене, ти станеш для них зайвим. Вони не з тих хлопців, які дотримуються своїх слів. Їм потрібен результат і не потрібні свідки. Розумієш?

Я чув скреготіння його зубів.

— І що ми будемо робити?

Він якось закляк. Я чекав. Ще через двадцять секунд я б завдав іще кілька словесних ударів і переміг би його, переконав не слухати кремлядь, а битися далі, пліч-о-пліч, мститися за рідних, бо якщо вони в руках у тих негідників, то вони мертві або заздрять мертвим. Я зміг би його переконати й почав радіти трохи раніше, ніж треба. Помилився. Але людині подобається вигравати, і мій мозок уже почав виробляти дофамін, щоб нагородити мене за правильне рішення. Я летів і не міг зупинитися.

Мовчун несподівано відштовхнув мене й вихопив пістолет. Перед моїм обличчям з’явилося чорне вічко дула. Він зробив це так швидко, що я, зосереджений на очікуваному тріумфі, не зміг протидіяти. Подумав, що зараз помру. Не боявся. Коли працюєш із чудовиськами, ставишся до власного життя як до випадковості. Ти — труп, якому чомусь дозволили ще трохи пожити. Тепер дозвіл відкликано. Кінець. Постріл. Постріл. Спочатку Бухгалтер у голову Мовчуну, потім Мовчун у голову мені, але його рука смикнулася і куля пройшла поруч, лише дряпнула вухо. Мовчун завалився в мій бік, я обережно поклав тіло на пісок.

— Що сталося, що сталося? — шепотів переляканий Георгій, що виліз з-під брезенту.

— Треба тікати, — сказав Бухгалтер.

— Зараз. — Я став на коліна перед Мовчуном. Він був мертвий, із великою діромахою у голові. Він нічого не чув. І в душу, яка саме зараз мусила відлітати з тіла, я не вірив. Принаймні в те, що в душі є вуха, якими вона чує мої слова. Але я сказав: — Дякую тобі за все, Мовчуне. Ти довго тримався, і в тому, що кремлядь тебе таки зламала, немає твоєї провини. Погано, що все так закінчилося, але добре, що боротьба триває. Ми зробимо все, аби перемогти. Зокрема й за тебе. Спи спокійно, дорогий друже.

Я закрив йому одне око. Друге винесла куля. Забрав пістолет і телефон. І ми побігли. Невдовзі позаду загуркотіли двигуни катерів і гвинтокрилів. Перепливли кілька річок. Тримали зброю сухою. Георгій беріг планшет. Бухгалтер пішов яром, який вів геть від Дніпра. Бігли ним, може, з кілометр. Потім Бухгалтер різко зупинився. Георгій ударився мені у спину, і ми ледь не гепнулися. Присіли. Бухгалтер принюхався. Тютюн. Хтось курив неподалік. Здається, нас чекали. Бухгалтер наказав залишатися на місці, а сам пірнув у кущі. Повернувся за кілька хвилин. Показав, що попереду дрімають двоє бійців. Один узагалі з цигаркою. Ми обійшли їх і рушили далі. Коли яр закінчився, пішли лісосмугою, яка вже розпушилася зеленню й добре ховала. Кілька разів над нами пролітали гвинтокрили, але ми легко сходили з відкритих місць. Попереду було якесь село. Зупинилися на околиці, в заростях акації. Георгій одразу поліз в інтернет, я викинув сім-картку з телефону Мовчуна й увімкнув його. Знайшов останнє отримане фото. Заплакане дівча років п’яти, над яким стояли озброєні чоловіки. Приставили до дитячої голови дула великих чорних пістолетів. Показав Бухгалтерові. Він скривився.

— Що за дитина? — спитав Георгій.

— Племінниця Мовчуна. Донька його сестри. Мовчун убив її батька.

— Як убив?

— Кулаком. На сестру Мовчуна напали й сильно побили. Вона потрапила до реанімації непритомна. Мовчун подумав, що це зробив чоловік, який уже кілька разів піднімав на неї руку. Прибіг до нього додому, а той його послав. Кажуть, був нетверезий, та й характер мав поганий. Мовчун почав його бити і вбив. А потім виявилося, що сестра з чоловіком полаялися, він завалився спати, а вони пішла гуляти, і її побили хулігани. Судили б і Мовчуна, але судити спецпризначенця — скандал. Керівництво підлаштувало все так, ніби хулігани напали, вбили чоловіка, а дружину просто побили. Хуліганів знайшли, двох застрелили при затриманні за спротив, іншим дали великі строки ув’язнення. Сестра одужала й виїхала за кордон. Брата так і не вибачила за загибель чоловіка. Не підтримувала з ним жодних контактів. Одружилася вдруге, виховувала доньку від першого шлюбу. Мовчун завжди за той свій вчинок собі дорікав. Коли ми їздили до Мертвосуда, саме через це вбивство не пішов до чудовиська, боявся, що буде покараний.

— Це він тобі все розповів?

— Ні, це я перевіряв його. Як і кожного з вас. Знаю всі ваші таємниці. Кремлядь якось теж дізналася, знайшли племінницю і змогли взяти Мовчуна за яйця. Він був сміливим бійцем, і без нього нам буде важко.

— Як ти дізнався, що з ним щось не те?

— Очі. У нього змінився погляд. На нього вийшли ще раніше. Мабуть, пропонували гроші. З цим він легко справився. Але коли згадали про племінницю, попався. Коли ми тікали з кар’єру, взяв телефон когось із охоронців, подзвонив сестрі. Його підсікли ось цією фотографією. — Я вимкнув телефон.

— Невже він думав, що вони відпустять малу? — спитав Бухгалтер.

— Він був у такому стані, коли людина не може думати. Мовчун дуже любив дитину і коли побачив ту фотографію, втратив голову. Я намагався його зупинити, але мені не вдалося. Тільки тобі.

Ми помовчали.

— Хлопці, взагалі зараз зручний момент піти, — сказав я. — Бо ж кремлядь не зупиниться, шукатиме, яким би чином схопити за яйця вас. І знайде. Не виключено, що знайде, бо вміє ловити й ламати. А якщо ви зараз здастеся, будете сидіти десь у СІЗО, кремлядь втратить до вас і ваших ближніх будь-який інтерес. Це реальний шанс.

— А як же Україна? — спитав Бухгалтер.

— Та ніяк, — відповів я і знизав плечима.

— Я залишаюся, — сказав Бухгалтер.

— Я теж, — кивнув Георгій.

— Насправді я радий, що ви так вирішили. З вами мені легше. Георгію, а нас не вирахують за твоїм інтернетом?

— Я знайшов і зламав місцевий вайфай, приховуюся під нього. Не повинні.

— І що там?

— Та що, натовпи живих мерців із центру і північного сходу України прямують до кордону. Росіяни спробували атакувати першими, зайшли вже кілометрів на вісімдесят. Спочатку легко нищили невеличкі групи, потім їх стало значно більше. Почали гальмуватися. Тепер зупинилися зовсім.

— Наші переможуть. Якщо дати жертвам і катам рівні умови, жертви завжди переможуть. Бо кати звикли нищити безсилих і переляканих, тих, чия воля паралізована, і хто не чинить спротиву.

— Пане Владюшо, а як вам вдалося примусити піднятися їх із могил? — спитав Георгій.

— Не примусити. Попросити. Я плакав серцем і сказав їм, що якщо не піднімуться, Україну чекає щось іще гірше за Голодомор. А вони ж мусять спитати за свою страшну смерть. Ось вони й пішли питати у тих, хто їх убив, — у «гебні».

— Пішла новина про загибель Мовчуна. Твердять, що ви наказали викрасти і вбити його племінницю в Італії, після чого він спробував убити вас, але загинув.

— Убили, таки вбили. Бачите, хлопці, кремляді не варто довіряти. Якщо вони схоплять когось із ваших, краще не сподівайтеся, а розумійте, що ваші вже мертві.

— Росіяни повідомляють, що взяли ситуацію з лісовими пожежами під контроль. До речі, звинувачують у навмисних підпалах українських диверсантів.

— Ну, трохи правди в цьому є. — Я усміхнувся.

— Вони знищили «чорних»?

— Навряд чи. Просто Орда набралася здобичі, напилася крові, у всіх тепер є вуха й скальпи і вони повертаються у свої степи.

— Пожежі випалили більше десятка областей. Знищено значну частину центральної Росії по лінії Смоленськ-Подольськ-Муром-Пенза-Балашов-Воронеж. Кажуть, жодного вцілілого міста на цій території.

— Потужний удар. А уявіть, якби вони вдарили по Україні!

— Владюшо, тихо! — попросив Бухгалтер. Він прислухався.

Десь далеко почулося гудіння. Вдалині з’явилися гелікоптери. З десяток, не менше. Вони летіли в наш бік ланцюгом, дуже невисоко. Я вихопив планшет Георгія, переламав через коліно й кинув на землю.

— Тікаймо!

Ми побігли геть. Метрів через двісті смуга акації скінчилася, попереду — поле озимини, в якій неможливо було сховатися.

Попадали в невеличкий рівчачок. Гвинтокрили з емблемами корпорації приземлилися, з них вистрибнуло кілька десятків бійців, що почали нишпорити гаєм. У нас був автомат, кілька пістолетів, можна було спробувати дати бій. Коротенький, на кілька хвилин, не більше, — і то якщо не працюватимуть кулемети гвинтокрилів.

— Здаємося, — сказав я.

— Пане Владюшо, вибачте, — прошепотів Георгій. — Я думав, що вони не вирахують, я хитро заходив в інтернет, не розумію, як вони могли так швидко…

— Планшет належав охоронцям, і в ньому був жучок. Усе просто. Пізно хвилюватися, — прошепотів я. Ще трохи почекав, а коли побачив десяток бійців корпорації, крикнув: — Ми здаємося!

Вони, мабуть, були дуже напружені, бо одразу почали стріляти. Ми притиснулися до землі.

— Не стріляйте! Не стріляйте! — Я впізнав голос Полковника. — Не стріляйте!

Стрілянина припинилася.

— Підводьтеся по одному, руки вгору!

— А ваші люди вже заспокоїлися? — спитав я.

— Так, заспокоїлися.

— Добре, тоді я перший. — Підвівся з піднятими руками. Побачив задоволене обличчя Полковника. Здається, він був щасливий, що схопив мене.

Нас швиденько обшукали й потягли до гвинтокрилів. Надягли на ручники. Ще браслети від старих не познімали, а тут уже й нові. І чорні мішки на голову, щоб не бачили, куди летимо. Я подумки заміряв час аби зрозуміти, як далеко нас вестимуть. Боявся, щоб не до Росії. Свідчень про співпрацю корпорації «S. S. А.» з кремляддю в мене не було, але я знав, що корпорація любить заробляти, а за мою голову зараз могли заплатити дуже добре. Та летіли ми недовго. Десь за півгодини вже приземлилися. Крізь мішки на головах нічого не видно, я тупав ногами, відчував бетон, переступив через поріг, дерев’яна підлога, потім ліфт, ми поїхали кудись під землю. Там хлопців залишили, а мене повели далі.

— Ось він, — доповів Полковник.

— Зніміть мішок! — наказав хтось. Мішок зняли. Я роззирнувся. Велика офісна кімната зі столом і кількома стільцям. Навпроти мене сидів якийсь чоловік у дорогому костюмі. Поруч із ним троє інших. Усі років до сорока, засмаглі, доглянуті, усміхалися білими зубами. — Ви знаєте, хто я? — спитав чоловік.

— Мабуть, головний тут.

— Я — голова правління корпорації «S. S. А.» — Едуард Леонідович Воронцов.

— Я думав, у вас Богославський головний.

— Борис Семенович очолює Наглядову раду.

— І що вам від мене треба?

— Вийди на Білу вбивцю.

— Що?

Аж образився. Вся Україна шукала мене, кремляді аж казилися, так я їм був потрібний, а ці товариші мною нехтували.

— Вийди на Білу вбивцю. Нам треба знати, як знайти її.

— Ви їбанулися? Війна триває! Україна під загрозою і…

— Владюшо, для чого ця балаканина? Нам потрібна Біла вбивця, бо вона заважає нашій корпорації розвиватися. У вас із нею є зв’язки…

— Які зв’язки? Біла вбивця завжди працює сама! У неї немає зв’язків ні з ким!

— Вона двічі допомагала вам. Робила це абсолютно безкоштовно, бо грошей ви не платили, їх у вас немає. А ви вимагали виключити Білу вбивцю зі списку злочинців, що перебувають у розшуку. Якщо це не зв’язки, то що?

— Якби я і знав хоч щось, я б вам не сказав. Але я не знаю.

— А як щодо ваших товаришів? — спитав Воронцов. У кімнаті почали згасати лампи, стало видно екран. На ньому Бухгалтер та Георгій. Роздягнені й прив’язані до дощок. — Вмикайте. — наказав Воронцов. Загули двигуни й запрацювали циркулярки. Дошки з моїми бійцями почали підсувати до гострих дисків, що зі свистом набирали швидкість. — Пане Владюшо, я так розумію, ці люди вам не чужі. Від вас залежатиме, залишаться вони в комплектному стані, чи їм доведеться чекати Страшного суду, щоб об’єднати всі частки грішного тіла.

— Довбограй. — Я сплюнув на підлогу.

— Якщо ви намагаєтеся мене роздратувати й перевести увагу на себе, то це ви дарма.

— Якби я хотів роздратувати вас, я б плюнув вам у око.

— Ну, це ще треба вміти, — посміхнувся він зверхньо. Він дивився на мене, наче на лайно! Хоча що він бачив у цьому житті, цей напомаджений тюхтій, який не бачив жодного чудовиська, але вважав себе королем світу?!

— Уміти? — перепитав я. — Та будь ласка.

І плюнув. І влучив. Смачно так, прямо в око. Цей покидьок аж смикнувся, ледь не гепнувся з крісла.

— Серветки! Серветки! — заверещав він, переляканий. Бідолашка — так злякатися звичайної слини. А що б він робив, якби відчув на своїм обличчі слиз жаб-смоктух, яких чорні чаклуни одягають на голови своїм жертвам?

Йому принесли серветки, мене охоронці збили з ніг, трохи побили, але так, більше для годиться.

— Потвора! Козел! Сука! Ти за все заплатиш! — Воронцов витер око й кинувся мене бити. Бідося не знав, що бити ніжкою в дорогих черевичках на тонкій підошві боляче перш за все для того, хто б’є. Вдарив мене в бік і засичав. Я зареготав. Він знову кинувся до мене, але його відтягнули. — І цю тварюку туди! На циркулярку! Там він усе розповість!

Мене потягли. Я зрадів, що нічого не знав і точно не видам Білу вбивцю. Ну, а те, що мене могли розпиляти, — просто неприємна дрібниця. Спустилися сходами. В коридорі я почув ревіння двигунів. Ага, ось і дві циркулярки. Мене поклали на дошку, прив’язали й почали підсувати до диска, що грізно виблискував наточеними зубцями, які зливалися в один суцільний ніж.

— Давай! — почувся голос Воронцова в динаміках. І мене посунули. — Ногою його під диск! Коли проріжемо п’ятку, він все розповість! Уперед!

Я б дуже хотів думати, що це просте лякання. Що мене хочуть узяти на арапа. Але про це чогось зовсім не думалося. Дошка піді мною завібрувала, циркулярка завила, жадібно вгризлася в деревину. Через кілька сантиметрів буде моя нога. Я знав, що цього не зупинити. Я міг кричати, просити про порятунок, лаятися, але це нічого б не змінило. Я став уявляти Білу вбивцю. Я загину заради неї. Досить непоганий фінал життя з усіх можливих. Біла вбивце, я кохаю тебе, я…

Заверещав. Спочатку не від болю, а тому, що відчув, як диск шматує кросівок. А потім уже й від болю. Моя п’ятка! Знепритомнів. На мене вилили багато холодної води, я закрутив головою й тут-таки закричав. Крик — один із хороших методів боротьби з болем. Я не думав, що сталося з моєю ногою. Нічого доброго.

— Закрийте йому рота! — наказав Воронцов. У рот запхали кляп, кричати я вже не міг, тільки стогнав. — Ну, ти нічого не згадав? Слухай, вона ж тобі навіть не дала, та Біла вбивця. Поїхала хер знає куди, жила з якимось селюком. То чого ти через неї мусиш ставати інвалідом? Думаєш, вона дізнається про твій подвиг? Не дізнається. А навіть якби й дізналася, думаєш, побігла б до тебе, одноногого? Та ти їй і задарма не потрібен!

Воронцов зареготав.

— Ну то що, відкривати тобі рот чи ще трохи попиляти? Ти ж розумієш, я не відступлю. Розпиляю одну ногу, потім візьмуся за другу. Потім таз твій буду пиляти. Рано чи пізно ти скажеш, але краще рано, я не дуже люблю криваві картини. Пригадав, як вийти на Білу вбивцю?

Я кивнув.

— Точно? Чи хочеш мене обдурити?

Я знову кивнув.

— Заберіть кляп, — наказав Воронцов. — Я слухаю тебе.

— Вона помститься за мене. Україну буде знищено, ви втечете, а Біла вбивця помститься за мене! — заволав я, бо терпіти біль було неможливо.

— Ах ти ж мерзотнику! — гримнув Воронцов. — Погрожувати мені будеш? Під пилу його!

— Він справді не знає! Біла вбивця не виходила на нас! — закричав Георгій. І загула циркулярка. Я заплющив очі й стиснув зубами кляп. Передчуття трохи забивало поточний біль. Треба було прийняти бій, а не здаватися. Дурень — думав, що їм потрібен я, а корпорація полювала за Білою вбивцею.

Дошка затремтіла. Її почала кусати пила.

— Тривога! — заволало в динаміках.

— Що там таке? — закричав Воронцов. Я встиг здивуватися — невже знову врятуюся? — пила знову почала різати мене, я смикнувся і знепритомнів.

Пам’ятаю, мене кудись тягли. Ноші, сходи, крики, звуки пострілів, паніка. Коридор, потім територія, схожа на якийсь завод. Потім кинули. Я застогнав і знепритомнів. Мене плескали по щоках. Я побачив Бухгалтера зі шприцом.

— Я вколов тобі знеболювальне, мусить бути легше.

— Що діється?

— Хтось напав на завод корпорації, де нас тримали. Охоронці повтікали. Ми з Гришею пішли тебе шукати. Він побіг нагору. Там був бій, зараз стихає. Здається, охоронці втекли. Хто б міг напасти? Уряд?

— Корпорація «S. S. А.» зрослася з українською владою, наче гриб із поваленим деревом. Це кремлядь напала, — прохрипів я. Нога боліла, але стерпно. І від такого болю краще було відволіктися. — Є ліхтарик?

— Є. — Бухгалтер був із автоматом — мабуть, зміг «позичити» в охоронців.

— Присвіти.

Він увімкнув ліхтар, ми озирнулися. Були у великому ангарі, майже вщерть заставленому стелажами. Під стіною стояли темні фігури, вкутані брезентом. Я придивився до них і зареготав.

— Що? — спитав Бухгалтер.

— Тягни туди, — я вказав на одну з фігур.

— Що то? — спитав Бухгалтер, підняв мене й відніс, куди я просив.

— Розрізай брезент.

Бухгалтер став розрізати. Мені подобалося, що він не запитує зайвого, діє швидко й рішуче.

— Бльо! — зойкнув він. — Що це ще таке?

Він роздивлявся те, що ховалося під брезентом.

— Бойові роботи. — Мені роздивлятися було непотрібно.

— Звідки?

— У корпорації «S. S. А.» вистачає таємниць.

— Слухай, але це роботи з майбутнього! — закричав Бухгалтер.

— То ти там справді був?

— Так, був. Мене викрали. Вони думали, що я Обранець. Швидше за все, так і було. Вони використали мене, щоб переламати хід війни з Чувіндаками. А коли ми почали перемагати, мене повернули сюди, забравши майже всі суперздібності — крім пальця, який я використовував, коли ми вбивали «головосіка».

— Ти воював на бойових роботах?

— Я воював проти бойових роботів, які були на озброєнні у Чувіндаків, наших ворогів.

— Що ж, тоді доведеться повоювати мені.

— Владюшо, ти ж поранений!

— Не аж так, щоб не дати раду з керуванням!

— Але де корпорація їх узяла?

— Контрабандисти є усюди. У майбутньому також. Хтось спокусився пропозицією корпорації.

— Але що вона могла запропонувати? — спитав Бухгалтер.

— Думаю, підшлункові залози. Дуже багато людських підшлункових залоз. Цей товар дуже цінують у майбутньому.

— Але де узяти підшлункові залози? Вони ж на деревах не ростуть!

— Корпорація десь узяла. Кажуть, у неї цілі людоферми в Сумах.

— Ми були у Сумах і нічого такого не бачили! — нагадав Бухгалтер.

— Ми були в нових Сумах, які корпорація відбудувала за сорок кілометрів від старих, що перейшли до її володіння. Кажу ж, у корпорації багато таємниць.

— Але звідки ти знаєш про майбутнє, Владюшо?

— Ну, а як би я міг вивчати Чувіндаків, якби не знав про майбутнє? Чувіндаки — дуже цікаві чудовиська. Підсади мене до робота. Треба запустити його серце.

— Серце? У цих роботів є серце?

— Невеличкий реактор, що працює на гравітонах. Посади мене он туди. — Я показав на ослінчик, вмонтований у металеве тіло робота.

— Чому корпорація їх не використовувала?

— Бо в них не було пілотів. Техніку купили, а воювати не було кому. Якби вони знали, що я можу воювати, викрали б мене значно раніше, але я не хвалився цими здібностями. Так, спробуємо. — Я потягнув до себе панель управління.

— Ти певен, що зможеш опанувати цю штуку? Вона дуже небезпечна в бою, — тихо сказав Бухгалтер. Він був спокійний, це мені в ньому подобалося.

— Я знаю. Все буде добре.

В ангар забіг Григорій. Помітив світло ліхтаря. Здивовано роздивлявся мене і робота.

— Що це таке?

— Бойовий робот. Зараз побачиш. Що там нагорі?

— Там пиздець, — тихо сказав він. І я побачив переляк в його очах.

— Багато?

— Ми оточені! Бійців корпорації частково знищено, деякі втекли. Ми залишилися тут самі. Проти всіх тих чудовиськ! — закричав він істеричним голосом.

— Без паніки, Георгію.

Я продовжував тиснути на клавіші панелі управління. Робот не подавав ознак життя.

— Треба щось робити, — сказав Георгій. — Там ціле військо!

— Ми робимо.

— Треба спробувати сховатися!

— Вони знайдуть нас, де б ми не сховалися. Зараз одна надія на цього хлопця. — Я вказав великим пальцем на бойового робота у мене за спиною. Він залишався нерухомим.

— Що там? — спитав Бухгалтер і подивився вгору.

— Там жах, — тихо відповів Георгій. У роботі щось ледь чутно загуділо. Це був добрий знак.

— Що робити нам? — спитав Бухгалтер.

— На спині робота є десантне відділення. Займайте там місця. Якщо ми врятуємося, то всі разом. А як ні, то ні.

— Може, мені спробувати опанувати ще одного?

— Це неможливо зробити на ходу, для цього потрібен досвід.

— Ти сам воював на цих роботах?

— Ні, але я читав інструкцію з експлуатації і пройшов із десяток рівнів на стимуляторі. Взагалі іншої надії, крім як на робота, в нас немає, — нагадав я. Робот загув сильніше. — По місцях, хлопці!

Вони полізли за спину, де були місця для вантажу чи пасажирів. Я зручно всівся на ослінчику. Нога почала боліти сильніше, знеболювальне припиняло діяти, але я знав, що у всіх бойових роботів є аптечка. Сподівався скористатися нею. З робота вискочили ремені, які обплутали тіло. На голову впав шолом із забралом, яке насунулося на очі, підключившись до них і забезпечивши огляд на 360 градусів. Я ще міг і режим перегляду обирати: звичайний, нічного бачення, інфрачервоний та багато інших. Ремені обплели мої руки. До рук приєдналася купа датчиків, які реагували на рухи. Окремі датчики на пальцях, які тепер набували неабиякої потуги. Ремені на ногах. Я моргнув, викликав меню медичної допомоги. Обрав знеболювальне. Одразу забув про біль. Я знову був сильний і здоровий.

— Ну що там? — почув я голос Бухгалтера за спиною.

— Все добре, за хвилину почнемо.

Подивився на потужність. Вона поступово збільшувалася, але ще не досягла мінімально необхідного розміру.

Проскакував стелю. Сорок сантиметрів залізобетону з низьким вмістом цементу. Мабуть, украли, коли будували. Підняв праву руку і вибрав електромагнітний імпульс семивідсоткової потужності. Різкий рух кулаком — і в бетонному куполі пробито величеньку дірку. На підлогу почали падати шматки виламаного бетону. Потім я стрибнув — і опинився на вулиці. Швидко змінив режим перегляду з нічного на звичайний, бо ж надворі був день. І побачив військо, що сунуло на мене.

— Охеріти… — тільки й вимовив. Я очікував ворогів, але все ж таки не стількох.

Військо кремляді захвилювалося й радісно загуло. Попереду йшли «пєльмєшкі», численні гастрономічні чудовиська, сяк-так зліплені й ротаті. З-під їх пишних губ стирчали гострі ікла. За «пельмешками» сунула якась сіра маса, в якій можна було вгадати низькоякісну локшину. Це були «макароші» — радянські макарони, ще одне гастрономічне чудовисько. Потім шестиметрові пляшки з руками, ногами та в безкозирках. Це була «водочка». За нею діжкоподібні велетні брунатного кольору — «пивасики». Позаду переливалися на сонці гори «майонезику». Повний набір кремлядських гастрономічних чудовиськ. Раніше були «щі», але їх ніхто не їсть, тому зараз їх не використовували.

— Зараза! — тихо сказав Бухгалтер, який бачив таку саму картину в мене за спиною. — Невже для того я пережив Іловайськ і полон, щоб мене грохнуло якесь кремлядське їдло? Ну що за фігня!

— Спокійно, друже, ми ще повоюємо, — запевнив я. Рухом ока обрав вприскування у голову хімічних речовин, які б створили ейфорію від битви. У справжніх воїнів це відбувається без зовнішніх втручань, вони відчувають наближення сутички, і їх поглинає хвиля передчуттів. Але я не був воїном, я — вчений, мені треба було штучно підвищувати рівень своєї войовничості. Після кількох уколів у голову аж дихання збило. Я відчув пекуче бажання вбивати і страшенну радість від того, що ось-ось робитиму це. Підвищив гучність до максимуму, заволав: «Слава Україні!» — і кинувся в бій.

Кремлядське військо застогнало, «пельмешки» почали тиснутися один до одного, щоб ущільнити лави. Я підстрибнув і махнув руками, спрямувавши електромагнітні імпульси на ворога. Кількох десятків «пєльмєшок» просто розірвало. Шматки сірого тіста й поганого смердючого м’яса розлетілися навколо. Я кинувся в діру у лавах «пєльмєшок» і почав хапати та розривати їх навпіл. Одного, другого, третього, десяток! Але їх було забагато, вони кинулися на мене і обплели тістовими тілами. Потужні щелепи намагалися перекусити мої кінцівки. Я побачив що потужність потроху падає, й несподівано присів. «Пєльмєшки» радісно заверещали, бо подумали, що я поточився і ось-ось упаду, але я не впав, а щосили відштовхнувся від землі й злетів на кілька десятків метрів. Згори вдарив по них новими імпульсами, а коли приземлився, навколо були розідрані туші. До мене кинулися нові порції, вони не знали страху і не боялися померти. Я почав маневрувати, щоб не дати їм схопити себе. Пробивав отвори в лавах, перестрибував їх, тікав із оточення й нищив, нищив, нищив. Стрибок, два залпи з повітря, приземлення, удар однією ногою, яка розірвала одразу двох, потім другою — трьох, потім серії ударів руками, від яких полягло з півдесятка чудовиськ, далі ще один стрибок, щоб уникнути оточення, ще залпи й знову удар за ударом.

Я знищив дуже багато «пєльмєшків», їхні залишки відступили, а на мене посунули гори «макарош». Спробував бити імпульсами, але помітної шкоди від них не було. Переозброївся двома вогняними мечами. Рубав, не дозволяв їм схопити себе, стрибав, приземлявся за спинами і атакував звідти. Трохи захопився битвою й не помітив, як зі спини кинулися «водочка» та «пивасики». Бухгалтер почав стріляти й кричати. Я почув, відстрибнув і ухилився від ворожої атаки. Почав бити по «водочці» імпульсами, розбивав її пляшкоподібні тіла. З «пивасиками» було важче, бо їх тіла були пластичнішими і пропускали імпульси. А тут іще й випадково втрапив ногою в одну з гір «макарошей», яка схопила мене і спробувала знерухомити. Десятки «пивасиків» кинулися навперейми. Стрибнув, хотів вирватися, але «макароші» виявилися потужними й не відпустили. Я впав і почав в’язнути в них, а тут іще й залишки «пєльмєшків» кинулися. Я дав подвійну дозу відчайдушності й заверещав. Бойовий робот був лише підсилювачем моїх почуттів. Він мав власну потужність, але дуже залежав від того, що відчував я. А я відчув справжнє збудження. Відштовхнув кількох «пєльмєшків», збив ними з ніг «пивасиків», і почав випалювати «макарош» вогняними мечами. Бухгалтер досить прицільно стріляв у голови «пивасиків». Я знову стрибнув, цього разу вивільнився, в повітрі дав кілька залпів по «водочці», а потім згрупувався так, щоб приземлитися серед «пивасиків», яким почав пробивати боки потужними ударами залізних кулаків. Не гребував бити ногами. Кричав «Слава Україні!» й бився. Чудовиська сунули, але я встигав багацько знищити, а потім відстрибував, не дозволяючи себе оточити.

Це була успішна тактика, поки в бій не вступив «майонезик». Його жовтуваті фігури неквапливо сунули вперед. Я вдарив імпульсами, щоб перевірити цю зброю. Удар був настільки потужний, що «майонезик» здригнувся й розлетівся в різні боки. Частина потрапила на мого бойового робота. Я закрутив ним, щоб струсити «майонез», але той не струшувався, а кинувся на мене. Всі плями несподівано збіглися в одну, а та накрила мене й почала душити. Я спробував зірвати її, але майонез проходив крізь пальці, його неможливо було відшкрябати, а душити він продовжував. Я з усієї сили стрибнув, спробував збити майонез у повітрі, але де там! Чудовисько почало забивати камери спостереження, залишало мене без зору. Один за одним екрани в моїх очах заливалися жовтуватою масою.

Спробував використати вогняний меч. Увімкнув його й спрямував на себе. Це було ризиковано, я міг пошкодитись, але іншого виходу не було. Закричав від болю, бо вогонь почав пекти. Ще знеболювального! Ще! Знову стрибнув, махнув руками, і засохлий майонез став опадати шматочками. Наказав провести очистку камер, приземлився, вже не стріляв імпульсами, бо розумів, що це небезпечно передусім для мене. Раптом «майонез» вибухнув. Чесно кажучи, я не чекав від нього такого, навіть подумати не міг, що він на це здатний. Не просто вибух, а спрямований вибух! Потужний струмінь збив мене з ніг і огорнув товстим десятисантиметровим шаром, який одразу почав стискатися, щоб я не міг рухатись. Я підняв потужність до максимуму й викинув праву руку. Хотів пробити. Вдалося, кулак виліз назовні, але не більше. Я не міг підвестися. Бухгалтер знову почав стріляти.

— Виривайся, виривайся! — закричав він.

Я ввів собі максимальну дозу люті. Заверещав, увімкнув вогняний меч, розрізав «майонезик» у кількох місцях, послабив тиск і вже зміг підвестися на коліно, коли удар збив мене з ніг, а потім щось надзвичайно важке притиснуло мене до землі. Монстр зібрався в єдину гору і став надпотужним! Я рубав мечами, але вони швидко згасли, залиті. Я не міг звільнитися. У цього чудовиська не було центру рішень, який можна було знешкодити. Кожна крапля була всім «майонезиком». Вони могли обмінюватися інформацією на відстані й координувати дії.

Я дав собі ще одну дозу войовничості. Вона була більша за максимальну, але в ситуації певної смерті нічого не залишається, крім як ризикувати. Удар у голову, дев’ятий вал люті, я завібрував і кинувся в останню атаку, щоб вирватися з обіймів, а потім знепритомнів. Мозок не витримав навантаження. Темрява, тиша і спокій. Коли розплющив очі, думав, що побачу Мовчуна. Він мав бути першим, із ким би я зустрівся на тому світі. Але поруч сидів Бухгалтер. Ну, так, він теж загинув. І Георгій. «Майонезик» мусив розчавити бойового робота.

— Живий? — спитав Бухгалтер.

Я лише слабко усміхнувся. Питати у мертвого, живий він, чи ні — непоганий жарт.

— Нам знову пощастило, — сказав Бухгалтер. Він був блідий і виснажений. Я побачив небо. Підняв голову й помітив купи посірілого «майонезику». Я був живий?

— Що трапилося?

— Салогуб прийшов вчасно. І вдарив по кремляді. Це ти його викликав?

— Він сам відчув, що необхідна допомога. Він зміг перемогти?

— Так, вони довго билися, але зміг. Сало є сало. Ти як?

— Добре, — сказав я й затремтів. Нога, нога, нога! Біль. Я знову знепритомнів, і це був мій порятунок. Коли наступного разу розплющив очі, був ранок. Співали пташки. Я лежав у кімнаті приватного будинку. Нога боліла, але досить помірно. Побачив поруч Георгія, який заснув над ноутбуком. Поруч двоє чоловіків у військовій формі. Теж куняли. Я подумав, що замало відпочив. Сил бракло. Вирішив іще поспати. Провалився в сон, аж поки мене не почали будити.

— Пане Владюшо, пане Владюшо! — Я з подивом побачив Тетяну Павлівну.

— Вас відпустили?

— Так, мені знову доручено працювати з вами. Зараз у нас буде розмова по скайпу з паном президентом. Ви готові?

— Дайте щось попити, горло пересохло, — попросив я й майже одразу отримав склянку чаю. Радо випив.

— У вас досить сильно пошкоджена ступня. Але лікарі добре попрацювали, мусить загоїтися. Десь із місяць доведеться ходити на милицях.

— Ну, це не найгірше, що могло зі мною статися. А я вже не злочинець номер один, що зі мною збирається говорити президент?

— Ні, не злочинець.

— І що сталося?

— Нам вдалося переконати Першого, що ви дієте на користь України, а спроби вас звинуватити походять із Росії.

— Сподіваюся, Чеснакова арештували? Він явно працював на Кремль!

— Пане Владюшо, зосередимося на важливіших речах.

— Це дуже важливі речі. Треба визначити всіх тих, хто виступав проти мене, і, як мінімум, позбавити їх посад! — наполягав я, але мене не послухали.

Розмова з президентом була коротка. Він сказав, що влада готова підтримувати мене, але для цього я мушу стати контрольованішим і передбачуванішим. Я намагався пояснити, що неконтрольованість — чи не єдиний козир, завдяки якому я поки ще живий і борюся, але президент вимагав більше дисципліни. Тоді я спитав про корпорацію «S. S. А.». Я наполягав, що її треба знищити, бо вона веде власну гру і її інтереси зовсім не збігаються з інтересами держави. Президент сказав, що корпорація зробила правильні висновки й зараз дуже допомагає країні вистояти у боротьбі. Він повідомив, що моє прохання щодо Білої вбивці виконають. Її не будуть розшукувати ані держава, ані корпорація, яка готова забути про колишні образи заради спільної перемоги над ворогом. Я сказав, що не вірю корпорації, президент наполягав, що ми мусимо об’єднатися, інакше кремлядь нам не здолати. Я говорив, але мене не чули. Раніше б я обурився й послав усіх разом із президентом. Але зараз я був не в тому стані, щоб воювати ще й з державною машиною. Тим паче, я хотів врятувати Білу вбивцю. Погодився на президентські умови й нагадав про важливість виконання обіцянки. Президент обіцяв. Після цього я попросив кілька днів відпочинку. Я справді дуже заслаб і не міг діяти. Президент погодився і запевнив, що моє нинішнє місце перебування зберігається в таємниці, тут мене не знайдуть, я можу спокійно відпочивати й набиратися сил.

Я подумав, що в мене є максимум один день. Кремлядь шукала мене, щоб убити й потім знищити Україну. Я наказав Бухгалтеру тримати зброю напоготові, поїв і влігся спати. Мені потрібен відпочинок. Набратися хоча б трохи сил. Я спав і бачив Білу вбивцю. Думаю, я усміхався уві сні.

(Більше про підкорені та клоновані корпорацією Суми можна прочитати в романі «Дар», а також у книзі «Івченко об'єднує Україну». Про Чувіндаків читайте у романі «Ніч на восьме березня» та у книжці «Фальшивий обранець», а також в енциклопедії українського жаху «Сто чудовиськ України»).

Розділ 16

Погані дні

Я прокинувся від болю в нозі. Попросив знеболювального. Мені сказали, що вже вкололи. Я попросив більше. Мені сказали, що доза й так велика, а більше не можна, бо звикну й матиму проблеми. Аж два лікарі мене в цьому переконували. Я ледь втримався, щоб не послати їх, бо нога боліла дуже сильно, але розумів, що коли був у бойовому роботі, колов забагато знеболювального і треба було зупинитися. Покликав Бухгалтера. Той швиденько прийшов у супроводі якогось офіцера. Обидва були в бронежилетах, із автоматами й повною розкладкою гранат та набоїв.

— Добрий день, я полковник Міхно, очолюю вашу охорону. — Офіцер подав руку, я потиснув.

— Де я?

— Санаторій неподалік Києва, точно місце сказати не можу, бо й сам не знаю. Нас привезли сюди вночі.

— По мене скоро прийдуть.

— Пане Владюшо, не турбуйтеся, тут досвідчена охорона. Сотня добре озброєних бійців. У кожного за плечима війна.

— Що більше охорони, то швидше нас знайдуть.

— Ми дамо бій. Тут неподалік частина Нацгвардії, вона допоможе, якщо буде потрібно.

— Штурм буде швидкий, ніяка допомога не встигне.

— Пане Владюшо, сотню озброєних людей із великим воєнним досвідом неможливо швидко прибрати. Пан Бухгалтер усе бачив на власні очі.

— Охорона на високому рівні, — кивнув Бухгалтер. — Вогневі точки укріплені й замасковані, два ешелони оборони, взяти санаторій буде досить важко.

— Що ж, добре, — кивнув я і подивився на Міхна. — Але скажіть своїм людям, щоб були напоготові.

— Вони вже напоготові, за це не хвилюйтеся. Я бачив, як ви зупинили «спартачів», був вражений. Дозвольте вам потиснути руку.

— Ще мене цікавить персонал, — сказав я. — Медпрацівники, їдальня, їх можуть спробувати використати і вдарити через них.

— Усі вони живуть тут, за територію не випускаємо. Рідним повідомлено про мобілізацію. Телефони забрано, інтернету тут немає.

— Добре, — кивнув я. Хотів би вірити впевненості Міхна, але не вірив. Я знав, що кремлядь завжди намагатиметься вбити мене. Кремлядь не вміє зупинятися.

Ледь дочекався, поки Міхно піде, тоді вже застогнав. На лобі виступив піт.

— Болить? — спитав Бухгалтер. Я кивнув.

— Знайди мені знеболювальне!

— Попроси в лікарів.

— Не дають.

— То, може, краще й не треба?

— У мене ногу розпиляли на циркулярці! — аж заревів я.

— Владюшо, але…

— Знайди мені знеболювальне. Мені потрібно. Я вмію терпіти біль, але не зараз. Знайди, швиденько, бо я не можу думати, зосереджуюся тільки на болю.

— Добре, я спробую.

— І готуй відступ. Нам доведеться тікати звідси вже незабаром. Кремляді йдуть за мною і не відступлять, можеш не сумніватися.

— Узяти цей санаторій складно. Я обійшов позиції, поговорив з бійцями і…

— Бухгалтере, це не обговорення, це наказ! Готуй шляхи для відступу. Але спочатку знеболювальне!

— Добре, я зроблю.

Він пішов і повернувся хвилин за десять.

— Лікарі кажуть, що в тебе були завеликі дози й тобі більше не можна, інакше будуть проблеми. Не тільки зі звиканням, а й зі серцем.

— Невже ти не розумієш, що я — труп! Які можуть бути проблеми у трупа? Як тільки я почав цю боротьбу я одразу помер! Хвилюйся не про моє здоров’я, а про перемогу. Щоб перемогти, я мушу думати про боротьбу, а не про те, що в мене палає нога. Ти приніс?

Він кивнув.

— Тоді зроби укол, швидше!

Бухгалтер уколов. Не те щоб біль зняло, але я зміг думати про щось інше.

— Дякую. Готуй відхід. Тільки нікому нічого не кажи. Просто будь готовий схопити мене і вивезти з цієї дупи.

— Гаразд.

— Дай мені пістолет.

— Для чого?

— Дай.

Бухгалтер подивився на мене.

— Та не тупи! Просто дай пістолет!

— Так болить? — спитав він.

— Біль тут ні до чого! Я хочу бути озброєним, коли прийдуть! Дай пістолет!

Дав і пішов. Він був добрий солдат. Мені з ним дуже пощастило. Мені чомусь сильно щастило в цій боротьбі. Я розумів, що це смішна думка для людини, ногу якій розпилювали циркуляркою, але ж я був досі живий і більш-менш спроможний боротися. А це вже не мало. Сховав пістолет під простирадло, озирнувся. Невеличка кімната без вікон і з мінімумом меблів. Моє ліжко, двоє стільців і столик. У двері постукали. Зазирнула медсестра з тацею. З нею було двоє бійців з автоматами.

— Обід! — сказала симпатична дівчина з чорнявим волоссям. Поставила тацю на стіл, сама сіла поруч. Набрала ложку супу і понесла мені до рота. Я закрутив головою, бо ж міг їсти сам, але потім подумав, що в житті нечасто трапляється нагода, щоб тебе годувала симпатична жінка. Відкрив рот, сьорбнув, пожував, ковтнув. Суп був смачний. Медсестра усміхнулася. Піднесла наступну ложку. Я побачив бісики в її очах. Недвозначний блиск.

— Бійці, я в тарілці не втоплюся, можете бути вільні, — сказав охоронцям. Вони вагалися, але я припинив їсти, суворо подивився на них. Вийшли.

— Я бачила вас по телевізору, — сказала вона тихо і трохи хрипко. — Там про вас тільки й балакають.

Ще ложка.

— І що кажуть?

— Що ви — герой. Рятуєте Україну.

— Я думав, кажуть, що вбивця.

— Раніше казали, але зараз тільки те, що герой.

Іще одна ложка. Я перестав відчувати смак супу. Рот наче занімів. Рух під простирадлом. Помічений медсестрою. І правильно витлумачений. — Ви якийсь напружений. Вам допомогти?

Вона не стала чекати моєї відповіді. А я подумав, що їм потрібен компромат. Відео. Десь тут є камера, радше — не одна. Обережно, вас знімають. Ідіоти! Невже вони думають, що я боятимуся відео? Як же добре, що при владі у нас ідіоти! Правою рукою піднесла ложку, а лівою рухала під простирадлом. Я смикнувся.

— Спокійно, спокійно.

Дивилася в очі. Ще ложка і рухи рукою. Так добре я ніколи не їв! — Який ти! — Вона була в захваті. А може, її підіслала не влада, може, це телевізор діє? Моя слава вкладає в ліжко жінок? Неважливо. Все було геть неважливо, тільки б вона продовжувала. Я лівою рукою торкнувся її перса. Третій розмір і налитий сосок, який стирчав з-під халата. Вона застогнала і вигнулася. Це було схоже на сцену з порнофільму, але не було бажання дивитися на те, що відбувалося, збоку. Хотілося брати участь, а не спостерігати. Вона залишила ложку, задерла простирадло. Дивилася мені в очі й нахилялася. Я був голий. Я застогнав.

Усе закінчилося досить швидко. Вона прикрила мене простирадлом. Усміхнулася, язиком прибрала крапельку сперми з власних губ. Мертвої сперми, випаленої жахом. У мене ніколи не буде дітей, це побічний ефект моєї роботи. Жах, який людина відчуває, коли перебуває поруч із чудовиськами, надто сильний і дуже шкодить організму. Передусім репродуктивній функції. Спочатку спалюється бажання. Після перших експедицій до чудовиськ я місяцями не мав ерекції. Коли людина перелякана, їй не до сексу. Потім трохи призвичаївся. Але моя сперма стала мертвою. Чудовиська шкідливо діяли не тільки на чоловіків, але й на жінок. Велика дослідниця Ріки Снів та чудовиськ баронеса Афродіта Клейнміхель після кількох експедицій не змогла мати дітей. Її яйцеклітини були пошкоджені жахом. Чудовиська, як радіація, непомітно вбивають тебе. Зазвичай вбивають дуже помітно, але навіть коли не вбивають прямо, вбивають опосередковано. Правильно зробив мій прадід, професор Харківського університету Владюша Бар-Кончалаба-старший (я був названий на його честь), коли вирішив не наближатися до чудовиськ, а спостерігати за ними з більш-менш безпечної відстані. Але мені цього було замало, я хотів бути поруч із чудовиськами й перевершити прадіда. Перевершив, тут сумнівів не було — переробив і доповнив енциклопедію українського жаху «Сто чудовиськ України», але тепер наш рід мусив закінчитися на мені, бо мої яйця нездатні були продукувати нічого, крім мертвих та калічних сперматозоїдів. Може, це й на краще. Аби в мене були діти, мене б легко можна було прихопити. А так спробуй! Ніщо не тримало мене на цьому світі!

Я усміхнувся, медсестра теж. Далі годувала мене, дивилася загадково. Ні, я не був ідіотом і не вірив у любов із першого погляду. Я розумів, що в кращому разі дівчина повелася на мою телевізійну славу, про мене ж, мабуть, таки багато говорили, але, найімовірніше, вона виконує наказ. На мене хочуть мати компромат або сподіваються, що я, наче дурень, закохаюся, і на мене можна буде впливати через цю дівчину. Добре, що вони сприймають мене за ідіота.

Ми перейшли на друге — рис із овочами й відбивною. Потім компот. Я подякував медсестрі й попросив, щоб вона ще приходила. Вона усміхнулася. Біль у нозі трохи вщух. Не зовсім, але цілком можна було терпіти. У двері постукали. Бійці.

— До вас відвідувач, — сказали мені, показали Георгія.

— Пропустіть, — кивнув я. — І йдіть.

Охоронці вийшли, Георгій залишився. Він був блідий, невиспаний, збуджений.

— Ви тепер справжній герой, пане Владюшо!

— І що ж трапилося?

— Я описав битву з кремляддю у всіх подробицях. Коли приїхали телекамери, там же валялися лише шматки чудовиськ, важко було зрозуміти, що саме відбувалося. А я зміг зробити відео безпосередньо з битви! Воно вражає! Це наче кіно якесь, дуже дорогий блокбастер! Люди в захваті! Мої відео вже мають по кілька мільйонів переглядів кожне! Із Росії їх намагаються заблокувати, але дарма! Всі тепер розуміють, що ви — рятівник України!

— Молодець, Георгію.

— Пане Владюшо, у вас зараз є великий капітал!

— Який іще капітал? — не зрозумів я. — Я бідний наче церковна миша.

— Капітал народної любові. Ви зараз — найпопулярніша людина у країні. І дарма ви кривитеся, це дуже цінний ресурс.

— Народна любов — повітря. Сьогодні є — завтра немає. Телевізор почне розповідати про мене щось погане, і мене всі ненавидітимуть.

— А ось і ні. Телевізор розповідав про вас погане, звинувачував у махновщині та численних жертвах. Цілі ріки помиїв вилили на вас, пане Владюшо, але це лише трохи зменшило популярність. Так, тут дещо вплинули мої зусилля з популяризації вашої діяльності, але я не став би переоцінювати їх ефект. Люди не дурні — вони бачать, що відбувається, розуміють, що ви рятуєте країну, зупиняючи орди кремлядських чудовиськ. Згідно з соцопитуванням, якби вибори проходили сьогодні, ваша політична сила б набрала близько сорока відсотків голосів. І вона має ще досить пристойний резерв для зростання серед тих, хто поки що не вирішив, за кого голосувати! Ви можете отримати більшість у парламенті, пане Владюшо! — останнє речення Георгій прошепотів, а очі його палали, наче він виграв багато грошей. Я здивовано дивився на товариша.

— Більшість у парламенті? Георгію, ти з дуба впав? Яка, нахер, більшість? Я — вчений! Ніколи не займався політикою й не хочу цього робити! Мене цікавлять чудовиська!

— А Україна?

— Що Україна?

— Хто потурбується про неї?

— Та я й так турбуюся! Я воюю, налагоджую третій фронт!

— Пане Владюшо, за це вам доземний уклін від усього українського народу. Ми любимо вас і дуже цінуємо за це. Але ось дивіться, коли ви переможете кремлядь і…

— Георгію, та ти хоч розумієш, що ми дуже далеко від перемоги? Ми здолали невеличку частку шляху! Не треба думати, що буде після, треба думати, як вигравати зараз!

— Пане Владюшо, ви переможете у війні з кремляддю, тут жодних сумнівів!

— Дурниці!

— Переможете! Але що потім? Країні потрібні зміни! І забезпечити їх зможете ви! Якщо очолите потужну політичну силу, що матиме більшість у парламенті!

— Мені блювати хочеться, коли я думаю про політику!

— З чудовиськами воювати теж важко! Я ж бачу як ви виснажуєтеся й ризикуєте. Заради України! І ось тепер від вас потрібен іще один подвиг! Урятувати Україну від чудовиськ і залишити її в нинішньому корупційному болоті, віддавши цим огидним власникам крісел та мандатів? Ми зможемо вистояти супроти кремляді, тільки якщо зможемо перебудувати країну. Якщо залишити все як є, всю це державну зарегульованість і корупцію, ми програємо! Тоді заради чого створювати третій фронт?

— У мене немає часу на політику.

— А ваш час і не потрібен. Займайтеся далі організацією спротиву. Від вас потрібна лише згода очолити нову політичну силу.

— Я ніколи не займався політикою, я не знаю, як це і що.

— Пане Владюшо, є десятки й сотні відповідальних патріотів, які мають досвід політичної боротьби і мріють докластися до служіння Україні. Вони все зроблять, а вам треба буде стратегічно керувати ними. Наближаються місцеві вибори, хороший старт для нової політичної сили. Ми перевіримо людей на місцях і, без сумніву, отримаємо добрі результати, які дозволять діяти далі. Багато хто зараз не підтримує нас лише тому, що перебуває в полоні стереотипів. Мовляв, ви не здатні працювати в команді, ви — дивак, і таке інше. Але якщо ми виграємо місцеві вибори, то переконаємо дуже багатьох тих, хто зараз вагається, приєднатися до вас.

— Який твій інтерес, Георгію?

— Мій інтерес — робити історію. Я вже казав. Тому я з вами, пане Владюшо. Але тепер історію можна робити не тільки за допомогою боротьби з кремлядськими чудовиськами, але й внаслідок активної участі в українській політиці. Моя амбіція в тому, щоб років за двадцять про вас і вашу команду писали в підручниках історії як про засновників нової України: потужної, сучасної, європейської держави. Ось що мені цікаво, і я готовий докласти для досягнення цієї мети всіх можливих зусиль.

Я дивився йому в очі. Не помітно було, що він бреше.

— Я надто слабкий, щоб думати про політику.

— А вам зараз і думати не треба, пане Владюшо. Тільки дайте дозвіл, і я почну роботу. Знаєте, я теж не дуже люблю політику. В мене були пропозиції з добрими місцями у списках, але я не хотів отримувати мандат, коли я не зможу ні на що вплинути. Я займався журналістикою, досить успішно боровся з корупцією, потім пішов писати про вашу боротьбу з кремляддю. Але тепер я бачу що ситуація змінилася. З’явився шанс сприяти докорінним змінам в Україні. Я не можу пройти повз і дуже прошу вас долучитися. Без вас, пане Владюшо, нічого не буде, а з вами ми приречені на блискучу перемогу.

— Якщо я піду в політику, влада почне діяти проти мене.

— Найімовірніше. Але влада сплутана по руках та ногах, по-перше, необхідністю протистояти чудовиськам, а цю роботу можете зробити лише ви, а по-друге, вашою надвисокою популярністю. Вони не посміють вас арештувати.

— Раніше арештовували.

— То було раніше, коли про вас іще мало знали. Зараз я гарантую багатотисячні протести в столиці й багатьох містах, якщо вас спробують арештувати. Третій Майдан, про який так багато говорять, якщо й буде, то через вас.

— Ну, тоді мене просто вб’ють. Скажуть, що це справа рук кремляді, пообіцяють помститися.

— Вони не насміляться вас чіпати, принаймні допоки будуть чудовиська. Бо влада безсила проти них і може розраховувати лише на вашу допомогу. Деякі ризики можуть з’явитися після перемоги над кремляддю, але тоді на заваді планам влади буде стояти ваша популярність. Я не кажу, що ризику зовсім немає. Але він значно менший, ніж у протистоянні з чудовиськами.

Мені це все не подобалося. Політика, чухня по телевізору, зустрічі з виборцями, маячня і марнота. Але я подумав, що шансів вижити в боротьбі дуже мало, чого боятися і відмовлятися? Зроблю Жоржу приємне, він це заслужив.

— Якщо від мене потрібна тільки згода, я згоден.

— Добре! Дуже добре, пане Владюшо! Колись про цю мить писатимуть книжки й зніматимуть фільми. Бо це надважлива мить в історії України! Навіть не знаю, чи можна її з чимось порівняти. Хіба що з народженням Шевченка! З цієї миті почнеться Нова Україна! — очі в Георгія палали, і він, здається, вірив у те, що казав. Це було дивно, навіть, смішно. Але я поважав його, то лише кивнув. — Я сповіщу про вашу згоду й початок роботи.

— Хіба тут є інтернет?

— Ні. Але я звик долати перешкоди. — Він усміхнувся. Якби він зрадив мене, то міг би просто спробувати вбити, а не вигадувати маячню. Ні, він не зрадив, принаймні поки що.

Георгій пішов, я лежав. Зайшла досить схвильована Тетяна Павлівна.

— Пане Владюшо, а що робити з живими мерцями? Вони ж перемогли орди «гебні», а тепер плутаються країною. Їх мільйони. Мільйони живих мерців дуже погано впливають на інвестиційний клімат. І взагалі, багато скарг від жителів. Так, ці мерці мирні, вони ні на кого не нападають, але все одно. Чи не можна їх якось остаточно заспокоїти? Наказати, щоб вони повернулися у свої могили, чи щось таке.

— У них немає звичайних людських могил, бо їх ховали в ямах чи канавах, загортали землею й не залишали жодних слідів поховання, наче це й не люди були, а якийсь непотріб. Так, потім подекуди поставили пам’ятники жертвам Голодомору, але здебільшого у випадкових місцях, а не там, де були поховані жертви геноциду. А щоб їм було куди повернутися, треба вже зараз почати будівництво великого меморіалу жертвам Голодомору. На Дніпрі, біля Канева. Там, на пагорбах мусить бути великий хрест і плити з іменами всіх загиблих.

— Але це ж мільйони людей!

— Правильно, мільйони безневинних жертв кривавого режиму. І ми мусимо вшанувати пам’ять загиблих. Приймайте відповідний закон, виділяйте гроші, починайте роботи. Що ж до живих мерців — кожного з них треба опитати, дізнатися ім’я та прізвище, місце проживання, рік народження. Всі ці дані потім викарбують на плитах Меморіалу. Після опитування живих мерців треба вантажити в автобуси й звозити до Дніпра. Там вони спустяться під воду і отримають спокій на дні, з якого спостерігатимуть за побудовою пам’ятника. І хай тільки він не з’явиться. Тоді живі мерці, Голодоморна Січ, підуть у свій останній похід на Київ.

Тетяна Павлівна перелякано подивилася на мене.

— Нам треба скидати тіла у Дніпро?

— Ні, треба довезти до річки, жертви самі зайдуть у воду.

— Але їх мільйони! Чи не призведе це до екологічної катастрофи? З Дніпра беруть воду багато міст нижче за течією.

— Катастрофа вже сталася багато років тому. Ми досі не здолали її наслідки, не вшанували належним чином пам’ять мільйонів жертв. Ось про що треба турбуватися. А за екологію не хвилюйтеся, Голодоморна Січ воду не зіпсує.

— А може, якийсь інший варіант? Ми ж більше звикли до поховань у землі, а не у воді?

— Тетяно Павлівно, у нас немає вибору. Або Меморіал і Голодоморна Січ на дні Дніпра, або живі мерці ходитимуть країною далі, шукатимуть вічний спокій.

Вона замислилася. Десь далеко почулися постріли. В палату забігли охоронці.

— Що сталося? — спитав я.

— Не знаємо, але був сигнал тривоги. Нам наказано евакуювати вас. — Вони переклали мене на ноші й кудись потягли. Коридори, сходи, потім щось схоже на бункер. Поруч було кілька десятків озброєних бійців, готових до бою. Чекали. Потім прийшов Бухгалтер.

— Відбій, даремна тривога.

— Що трапилося?

— Наближалася вантажівка, не зупинилися за наказом, спробувала прорватися. Хлопці відкрили вогонь, вантажівка перекинулася. Водія вбили, але кузов був порожній. Здається, водій просто напився і мчав абикуди. Жодної загрози.

Невдовзі прийшов полковник Міхно, сказав, що мене можна повертати до палати.

— Ситуація під контролем.

Я так не думав. Можливо, він і вважав, що контролює ситуацію, але насправді нічого він не контролював. Зовсім. Коли мене повернули в палату, я пошепки спитав Бухгалтера, чи підготував він план втечі. Бухгалтер кивнув. Я попросив його покликати медсестру. Відчував, що часу залишається небагато, хотів скористатися можливістю. Але прийшла інша медсестра. Навіть краща — така худенька білявка, чимось схожа на Білу вбивцю.

— А де ваша колега?

— Відпочиває, зараз моя зміна. Що ви хотіли? — Вона підійшла і усміхнулася. Вона була гарна.

— Хлопці, мені зараз укол робитимуть, можна без свідків? — звернувся я до охоронців. Вони усміхнулися, мабуть, розуміли, що то буде за укол. Вийшли з палати. Медсестра теж усміхнулася. Вона була в короткому халаті. Гарні ноги. Вона наближалася до мене.

— Як почуваєтеся? — вже стояла поруч. Поклала руку на настовбурчене простирадло. Мабуть, діяли ліки з аптечки бойового робота, бо в мене давно вже не було такої ерекції. Медсестра легко знайшла те, що було їй потрібне, ніжно взяла.

— О! — застогнав я. Хотів цілувати її тонкі губи. Так, вона справді була схожа на Білу вбивцю, і це збуджувало ще більше. Я забув думати про ногу і про чудовиськ. Тільки про неї. Вона обережно залізла на ліжко, задерла халат і всілася на мене. Терлася по простирадлу. Нахилилися й поцілувала мене. Я пожадливо схопився за її губи. Такі ніжні! Я палко кусав їх, я хотів увійти в неї. — Прибери простирадло, — хрипко попросив я. — Знав, що нас знімають, але мені було байдуже. Сьогодні чи завтра я помру, що там перейматися таким дріб’язком, як компромат?

Вона дивилася на мене так, що аж вирувала кров. Який же тільки погляд! Впиралася руками мені в груди, потім вище, до шиї.

А потім почала душити. Залізні пальці стиснули горлянку. Я вдарив її коліном здорової ноги в спину, але вона не звернула уваги, мені запаморочилося, і вже на шляху до смерті я дещо згадав. Постріл. Крики, кроки, мене схопили, я був напівпритомний, хрипів і кахкав. Прибігли лікарі, почали робити штучне дихання.

Коли я більш-менш опритомнів, у палаті вже були і Бухгалтер, і Георгій, і Тетяна Павлівна, і полковник Міхно.

— Навіщо ти вбив її? — кивнула Тетяна Павлівна на медсестру з простреленою головою. Я таки зміг скористатися пістолетом, який дав мені Бухгалтер. — Навіщо?

Я усміхнувся, а вона подивилася на мене з ненавистю.

— Покидьок! Маніяк! Ти відповіси за це!

— Гляньте на неї! — прохрипів я. Мені важко було говорити, бо шия дуже боліла, думаю, вся була у синцях. — Гляньте!

Тетяна Павлівна мене ненавиділа. Аби мала можливість, убила б. Господи, як можна не бачити очевидного?

— Я прострелив цій сучці голову, але де кров? — спитав я.

— Що? — Тетяна Павлівна закрутила головою. — Що ти верзеш? Ти вбив людину!

— Кров де? — повторив я. — Коли людині прострілюють голову, зазвичай іде багато крові. Це хоча б із кіно можна знати!

Вони подивилися на тіло білявки. Крові не було. Просто дірка в голові.

— Дивно, — сказав один з лікарів і присів біля тіла. — А хто ця жінка? Вона з ваших? — подивився на Тетяну Павлівну.

— Ні, це ж ваша медсестра! — здивувалася Тетяна Павлівна.

— Ні, не наша.

— Вона в халаті!

— Я знаю всіх наших медсестер! Я думав, це хтось із ваших!

Тетяна Павлівна розгублено подивилася на мене.

— Хто вона?

— Біоробот. Вона не людина.

— Що ти верзеш?

— Придивіться до рани. Пальцем не лізьте, бо може вдарити струмом.

— Схиблений маніяк! — скрикнула Тетяна Павлівна.

— Дивно, дуже дивно, — сказав лікар.

— Що дивно? — спитав Бухгалтер.

— Усе дивно. Крові немає. Куля пробила череп, але пошкодження зовсім не такі, як звичайно.

— Зараз я вам покажу. Підніміть мене! — наказав я. Бухгалтер допоміг, подав милиці. Я пристрибав до тіла, узяв руку вбитої.

— Що ти збираєшся робити? — спитала Тетяна Павлівна.

— Ось, дивіться. — Я відламав медсестрі палець. Тетяна Павлівна скрикнула, всі відсахнулися на мене, охорона наставила автомати. — Спокійно, спокійно! — сказав я і обережно помахав тим пальцем. — Ви бачите кров, кістки, м’язи, шкіру, все, що мусить бути в пальця живої істоти? Бачите?

Усі вирячилися на мене.

— Якого біса? — першим подав голос полковник Міхно.

— Це біоробот. Нежива істота, максимально схожа на живу. Її' прислали сюди, щоб убити мене. І вона б убила, якби не пістолет. Бухгалтере, тепер бачиш для чого мені був потрібен пістолет?

— Але як вона тут опинилася? Ми контролюємо всі входи! Ніхто не може зайти на територію санаторію, а тим паче в будівлю цього корпусу! — крикнув Міхно.

— Ось кілька темних плям на халаті. Вона десь забруднилася. Схоже на землю. Думаю, «Стаханов» зробив підкоп. Але він занадто гучний, не міг наближатися до мене сам, інакше ми б утекли. Отже тихенько зробив хід для неї. Вона пролізла й опинилася в будівлі. Охорона нічого не запідозрила. Важко у чомусь запідозрити таку чарівну білявку. До речі, а де та медсестра, що приходила до мене раніше?

— Не знаю. Вона не наша, — чесно сказав той. Я помітив, що Тетяна Павлівна почервоніла. Як я й думав, першу медсестру мені підіслали. — Гадаю, вона мертва. Пошукайте тіло.

Міхно наказав бійцям. За кілька хвилин вони принесли тіло бідолашної чорнявки. Синя шия.

— Ось бачите. Те саме мусило статися і зі мною. Але я чекав на атаку й тримав пістолет напоготові. Хоча, чесно кажучи, до останнього не відчував небезпеки. Поки не відчув смак її губ. Штучний, схожий на дерматин. Тоді все зрозумів і встиг вистрелити. Ясно? — Я пришкандибав до Тетяни Павлівни, подав їй відламаний палець. — Ось, візьміть на згадку, бо ви ж повірили, що я хворий на голову маніяк і вбиваю абикого.

— Перепрошую, була неправа, — сказала тихо. — Просто не чекала.

— Так, перевірити всіх у будівлі! — наказав Міхно. — Роботів могло бути кілька!

Бійці побігли обшукувати приміщення, мене перевели в іншу палату. Бухгалтер наполіг, щоб я одягнув бронежилет і каску, повернув мені пістолет. Нога знову почала боліти. Десь у приміщенні почулися постріли.

— У голову цільтеся, у голову! — порадив я бійцям.

Невдовзі вони принесли тіло ще одного робота. Точно такого ж, як той, що намагався мене вбити. Довгонога білявка з тонкими губами і в білому халаті. Знову схожа на Білу вбивцю. Я милувався її обличчям і думав, що не проти, аби такий робот жив удома. Тільки дому в мене не було. В орендовану київську квартиру вселилися інші квартиранти, як і в квартиру у Журбах, яку я здавав.

— Слухай, ну вони ж виглядають, як живі! — здивувався Бухгалтер.

— Тому їх і купують.

— Купують? Хто?

— Заможні люди. У Києві щомісяця продається кілька десятків таких біороботів. Клієнт може обирати параметри тіла й характер. Наприклад: руда, з великими цицьками, довгими ногами, весела та співуча. Або: чорнява, романтична, з короткою зачіскою і акуратною дупкою. Все, що завгодно. Роблять два місяці, клієнт отримує й насолоджується. Щоправда, акумуляторів вистачає менш ніж на добу, а потім потрібно десять годин заряджати. Подивися на спині, там мусить бути вхід для зарядки.

Бухгалтер нахилися до тіла, подивився трохи нижче шиї.

— Ага, є!

— Ось там заряджають. Десь раз на рік біоробота треба здавати в ремонт. Стирається шкіра, починаються проблеми з системним блоком. Два тижні ремонтують, потім повертають у найкращому вигляді. Орієнтовно біоробот може з нормальним обслуговуванням пропрацювати років двадцять, але вони дуже рідко доживають віку в одного господаря. Люди з грішми купують нового біоробота ледь не кожен рік. Є ринок уживаних біороботів, вони значно дешевші, їх можуть дозволити собі навіть окремі представники середнього класу.

— І що господарі з ними роблять?

— Усе, що забажають. Біороботи мають три робочі отвори для сексу, можуть підтримувати бесіду, виконувати хатню роботу. Наскільки я знаю, у спілкуванні вони не відрізняються від живих людей, а в сексі їх перевершують, бо під час статевого акту вприскують у прутень речовини, що підсилюють задоволення. Такі оргазми, як із біороботом, із живою жінкою майже неможливі, ну, окрім випадків гострої закоханості, коли відповідні речовини виробляє сам мозок.

— Ти спав із ними?

— Ні, звідки в мене стільки грошей? Але я досить детально вивчив цих чудовиськ. До речі, виробляє біороботів один із підрозділів уже знайомої нам корпорації «S. S. А.». Вони монополісти на цьому ринку. Багато біороботів продають у Росію, в країни Азії, Африки та Латинської Америки. У Європі та США продаж біороботів заборонений із етичних причин. Бо у них є свідомість, майже ідентична людській. І свідомість, і підсвідомість. Ну, а якщо так, то використання біороботів — це нове рабство. «S. S. А.» намагається пролобіювати відміну заборон на торгівлю біороботами, але поки що невдало. Однак громадяни країн першого світу хочуть мати своїх біороботів, тому набуває поширення контрабанда до Європи й особливо до США. Кілька років тому йшлося про десятки, зараз, напевно, вже про сотні, а може, і тисячі. Якщо ж урахувати, що біороботи коштують сотні тисяч доларів, можна уявити обсяги ринку.

— Люди платять сотні тисяч, щоб жити зі шматком заліза, обтягнутим дерматином?

— Як бачиш, це дуже добре зроблений шматок заліза. Якщо не знати, то з біороботом можна досить довго прожити й не помітити, що це не жива людина.

— Та ну, що за маячня! Як це — не помітити, що живеш з роботом?

— Просто. Біоробот поводиться, як жива людина. Навіть їсти може і ходити в туалет!

— Але ж їй потрібно заряджатися!

— Так, потрібно, але біоробот може вдавати, що ходить на роботу, або заряджатися, коли на роботі господар. Я знав кілька історій, коли люди жили з біороботами по року й більше, нічого при цьому не помічаючи.

— Народжувати ці біороботи хоч не можуть?

— Ось це — ні, принаймні поки що, — відповів я. Бухгалтер прислухався.

— Наче стріляють.

— Так, я ж казав, що штурм буде невдовзі.

До кімнати забігли бійці.

— У нас наказ вас евакуювати!

Поклали на ноші й потягли кудись нагору. Чутно було потужний бій.

— Куди ви його несете? — почув я голос Георгія. Він біг за нами.

— На дах, туди прилетить гвинтокрил і евакуює! Такий наказ! — пояснили бійці. На вулиці почулися вибухи. Стрілянина стала відчайдушною.

Мене нарешті випхали на дах. Ми залягли чекати гвинтокрил. Бухгалтер визирнув подивитися на бій.

— Що за лайно? — тихо спитав він. І всі інші визирнули. Георгій знімав бій на телефон.

— Гвинтокрил! — крикнув солдат. Справді, серед стрілянини почувся гуркіт двигуна. Гвинтокрил наближався. Я обережно визирнув. У дворі, серед високих сосон, тривав жорстокий бій. Три антропоморфні чудовиська атакували санаторій, а охорона намагалася їх зупинити. Кулі чудовиськ не брали, прямі влучання з РПГ теж. Онде прямою наводкою збиралася бити гармата. Всі три чудовиська були десь метрів шість заввишки. Одне схоже на жінку з високою пергідрольною зачіскою, товстою зморшкуватою шиєю, широкими плечима, у строкатій сукні, яка підкреслювала дебелі цицьки й короткі руки. Інше нагадувало чоловіка з невеличкою головою й шиєю, чи не вдвічі ширшою за голову. Вузький лоб, у пащі виблискують золоті зуби, на руках татуювання, одягнене в тільняшку та спортивні штани, заправлені в білі шкарпетки, взуте у сандалі. Третє чудовисько було сивим чоловіком, на вигляд років під шістдесят, одягненим у стару радянську військову форму, на якій висіло багато нагород, що з кітеля переходили на штани.

Перше чудовисько тримало щось схоже на букет тюльпанів. Тюльпани виявилися ракетами, які досить точно влучали в ціль. У другого і третього теж були такі букети.

Між тим гвинтокрил почав заходити на посадку. Одне з чудовиськ, третє, вистрелило і влучило у кабіну. Гвинтокрил на мить завис, потім запалав, а потім упав на землю і вибухнув. Чудовиська задоволено заверещали. Вони були дебелі і добре озброєні. Продовжували вести вогонь і потроху нищити вогневі позиції охорони.

Охоронці на даху заметушились, намагалися зв’язатися з полковником Міхном, аби отримати наказ, що робити тепер, коли гвинтокрил підбито. Я подивився на Бухгалтера. Той кивнув. Вибух на даху. Охоронці попадали, поруч засвистіли осколки. Бухгалтер підхопив мене і поніс, Георгій побіг за нами. Коли добігли до сходів, бійці помітили нашу втечу.

— Стій! Стій! — Вони б могли відкрити вогонь, але ще один вибух на даху завадив.

Бухгалтер зніс мене на перший поверх. Позаду пролунав гарматний постріл. Одне з чудовиськ заревіло. Ми не бачили, чи було воно пошкоджене, чи просто висловлювало невдоволення. Вибігли між двома корпусами санаторію. На дахах знову вибухали невеличкі ракети. Наші охоронці не відступали, билися до останнього, стріляли, кидали гранати, але зупинити чудовиськ не могли.

Бухгалтер зі мною побіг між корпусів. Вибіг до якогось сараю, одна зі стін палала. Вибив двері. Ми заскочили всередину, там було димно. Бухгалтер кудись мене поклав. Я не міг роздивитися, куди саме. Поруч зі мною впав Георгій. Випадково зачепив хвору ногу, я заволав. Щось ударило, я відчув, що ми кудись їдемо. Вибух попереду, ми вибили ворота й вискочили на вулицю. Гримотіли, наче трамвай, неслися кудись. М’який удар — і ми попливли! Тут тільки я зрозумів, що Бухгалтер привів нас у сарай, де стояв човен із мотором, встановлений на вагонетку. На ній ми виїхали, а тепер були вже на воді. Швидко віддалялися від бази. З-за дерев вилетіли ракети. Бухгалтер узяв різко ліворуч, ми ледь не перекинулися. Над головами летіли осколки. Бухгалтер додав обертів і помчав геть від берега. Ще два залпи ракет. Щоразу Бухгалтер брав ліворуч, і щоразу ми ухилялися. Потім перелетіли озеро, заскочили в очерет, ударилися носом об берег. Бухгалтер поніс мене у кущі, Георгій біг слідом. На березі лунали вибухи, думаю, від човна нічого не залишилося. Хвилин п’ять шаленого бігу — і Бухгалтер упав у якусь яму серед лісу. Важко дихав. Я дивувався, як він міг стільки пробігти зі мною на плечах. Бій тривав, але змістився від санаторію. Мабуть, чудовиська пішли обходити озеро, щоб наздогнати нас.

— Пане Владюшо, що то було? — тихо спитав Георгій. Він увесь тремтів від нервів. Здається, знімав мене.

— «8 березня», «23 лютого» і «деньперемоги».

— Що?

— Ти чуєш погано? — роздратувався я. Знову почала боліти нога.

— Але то дні, а не чудовиська!

— Не прості дні, а головні дні для кремлядської міфології! Раніше ще був «великийжовтень», але зараз його ніхто не святкує, тому його й не використовують, бо потужності немає. А ось ці троє дуже потужні, бо навіть в Україні багато хто святкує цю херню. Дуже добре, що їх нарешті випустили проти нас.

— А що ж тут доброго? — спитав Бухгалтер, який трохи віддихався.

— Те добре, що це дуже потужні чудовиська. І якщо кремлядь їх випустила, значить, резервів у неї небагато. Я давно їх чекав і дочекався.

Над головами пролетіли ракети-тюльпани, які вибухнули попереду.

— Треба відступати. — Я подивився на Бухгалтера. Той кивнув. Підхопив мене, і ми побігли лісом. По нас досить активно стріляли ракетами. Бій біля санаторію повністю припинився, і чудовиська могли зосередитися на нас. Шукали, стріляли. Я відчував, що Бухгалтер заморився. Все ж таки тягати мене важко. — Давай зніму бронежилет.

— Ні, осколки, небезпечно! — закрутив головою Бухгалтер. Ми впали на землю. Справді, осколки щільно летіли над нами й потрапляли в стовбури. — Георгію, зможеш понести Владюшу?

Георгій здивовано подивився.

— Я візьму автомат і спробую відволікти чудовиськ, — пояснив Бухгалтер.

Георгій підбіг до мене, ледь підняв, зробив кілька кроків і закрутив головою.

— Ні, я не потягну. Давай краще автомат. Спробую відволікти.

— Не наближайся до них. Просто стріляй і одразу тікай, щоб тебе не накрило. — Бухгалтер підхопив мене. Розбіглися в різні боки. Потім позаду пролунала черга. І за кілька секунд багато вибухів ракет. Ревіння чудовиськ. Я прислухався. За хвилину ще одна черга. Живий Георгій!

Попереду почулося гудіння важкої техніки. Бухгалтер побіг туди. Нас ледь не розстріляли свої.

— Не стріляйте! Не стріляйте! — заволав я. Ми вибігли з лісу. На дорозі неподалік стояло кілька БТРів, поруч залягла піхота. Бухгалтер побіг до них. Я відчував, як він заморився, але біг, не зупинявся.

До нас вискочив якийсь майор.

— Що відбувається?

— Напад на санаторій! Я — Владюша Бар-Кончалаба!

— Я бачу! У нас наказ вивезти вас!

— Вивозьте. Накажіть БТРам їхати по-одному так ми спробуємо заплутати чудовиськ!

Ми залізли в один із БТРів, поїхали. Бухгалтер лежав і тільки важко дихав. Я хвилювався за нього. Ми їхали десь годину позаду чулися постріли й вибухи, по рації доповіли, що підбитий один БТР, а потім іще один. Потім по чудовиськах ударили з «Ураганів», розвідка зафіксувала кілька прямих влучань, але потвор це не зупинило. Аж нарешті по рації доповіли, що на них хтось напав і їм стало не до військових.

— Ну нарешті. — Я усміхнувся.

— Наші дні напали? — спитав Бухгалтер, який трохи оговтався.

— Ні, бо в нас немає днів. День незалежності почали по-справжньому відзначати лише останні кілька років. Покрова? Теж не масове свято. День пам’яті жертв Голодомору — не свято, а день пам’яті. Нам нікого виставити з днів, принаймні зараз.

— То хто на них напав?

— Стара гвардія: Людина борщу, Шпиль і Салогуб. Мусять перемогти. — Я дуже на це сподівався. Невдовзі по рації доповіли, що бій припинився. Розвідка рушила дізнаватися, що і як. — Скажіть, нехай знайдуть у лісі Григорія. Він може бути поранений, йому треба допомогти. Він дуже важливий!

Моє прохання передали по рації. Ми їхали ще кудись. У мене знову заболіла нога. Попросив у бійців аптечку. Там було знеболювальне. Самотужки вколов. Полегшало. Розвідка доповіла, що кремлядських чудовиськ знищено. Потім — що знайшли Георгія. Мертвого. Близько десятка осколкових поранень, одна з ракет вибухнула поруч із ним.

— Лайно, — тихо прошепотів я. Бухгалтер скривився. Мабуть, докоряв собі, що відправив Георгія на смерть. А що було робити?

— Ти все правильно зробив, Бухгалтере. І ми виграли. Ми таки виграли. І у кремляді мало резервів. Ще кілька боїв — і війна закінчиться. І якщо третій фронт вистоїть, усе буде не дарма!

Бухгалтер кивнув. Невдовзі нас пересадили в мікроавтобус і повезли кудись далі. Вже коли почало сутеніти, ми заїхали до Фастова й зупинилися на якомусь приватному подвір’ї. Нас завели в будинок. Не більше десяти бійців охорони. Насправді що менше, то краще, бо чудовиськ вони все одно не зупинять, а так краще ховатися. Я попросив алкоголю, нам принесли пляшку коньяку. Випили, пом'янули Георгія. Він був хороший хлопець. Вляглися спати. Я прокинувся серед ночі й побачив, що Бухгалтер дрімає поруч, тримає зброю напоготові. Потерпи ще трохи, Бухгалтере, кінець уже скоро. Потерпи. З тим і заснув. Мені снилася Біла вбивця.

(Про біороботів більше можна прочитати у романах «Дар» та «Ніч на восьме березня»).

Розділ 17

Вирішальна битва

Вранці мене розбудив Бухгалтер.

— Нас чекають.

— Хто?

— Заступник начальника Генштабу. Щось трапилося. Він переляканий.

— Допоможи підвестися. І знайди знеболювальне.

Він допоміг, запропонував віднести.

— Не треба, давай милиці. — Я вистрибав із кімнати, у сусідній чекало кілька офіцерів на чолі з генералом. Той подав мені руку.

— Заступник начальника Генштабу, генерал-лейтенант Попасько.

— Що трапилося, пане генерале?

— Росіяни концентрують велику кількість військ на нашому кордоні.

— Хіба військ не було раніше?

— Були, але не стільки. Вже більше ста тисяч солдатів. Знімають звідусіль, з Далекого Сходу, Сибіру, Уралу, Кавказу. Близько тисячі танків та бронемашин, велика кількість артилерії та самохідних установок.

— З армією мусить воювати армія, чим я можу вам допомогти?

— Річ у тому, що вони зібрали сили ще тиждень тому. А зараз таке враження, що чогось чекають. Учора ми зафіксували активність на кордоні, поруч із селищем Тьоткіне. Воно майже все вигоріло під час пожежу Росії, мирні жителі, що змогли втекти, тільки почали повертатися, як їх усіх вивезли. І там щось сталося. Ось зйомки з повітря. — Генерал передав мені кілька фотографій. — Подивитеся в дорозі, в мене наказ доправити вас до оперативного штабу, де пан президент проводить нараду з військовим керівництвом. Ходімо.

Я пострибав на милицях у двір. Там чекало кілька мікроавтобусів, але ми пройшли повз них, вийшли на вулицю й сіли в інший. Бухгалтера спробували зупинити, але я сказав, що він зі мною. Пропустили. Він зробив укол. Попустило зовсім трохи. Поки їхали, я уважно роздивився фотографії. Декого впізнав. І зрадів.

— Мені треба знеболювальне. Нога.

Генерал пообіцяв, що в штабі мені зроблять іще один укол.

Ми приїхали до непримітної будівлі десь у центрі Києва, до невеличкого чотириповерхового будинку. Там виявився ліфт, який довго віз нас униз. Унизу я нагадав про ногу, мені зробили укол і провели до великої зали, повної народу. Тут був президент, голови уряду й парламенту, купа генералів і чиновників. Усі дуже схвильовані. Аж побігли до мене.

— Пане Владюшо, що відбувається? — Я спочатку відчув тріумф, а потім побачив професора Чеснакова і аж засичав від образи.

— Що це мудло тут робить?

— Пане Владюшо, професор Чеснаков є радником президента, я прошу… — почала Тетяна Павлівна. Її, мабуть, вважали фахівцем із моїх проблем, ось і тримали поруч.

— Нічого не треба просити! Поки він тут, моя присутність втрачає будь-який сенс!

— Пане Владюшо, Україні загрожує страшенна небезпека. Забудьмо якісь старі суперечки й об’єднаймося заради нашої країни, — сказав президент. Він, може, був і непоганий мужик, але без яєць, які так необхідні людині, що керує країною під час війни.

— Об’єднання саме по собі нічого не дасть. І не треба прикривати війною шахраїв.

— Він просто боїться альтернативного погляду. Боїться, що хтось може помітити його помилки, запропонувати кращий варіант, — втрутився Чеснаков. Мені дуже хотілося вдарити його милицею по голові. Але він тримався на відстані. Я кинув у нього милицею, наче списом. Але потвора, наче той щур, ухилилася.

— Заберіть звідси цього покидька! — заволав я. Упав би, але мене втримав Бухгалтер.

— Пане Владюшо, прошу, не треба витрачати сили на лайки. У нас є куди докладати зусилля. Союзники твердять, що росіяни готовлять вторгнення. Ось-ось. За планами вони мусить вийти до Дніпра через кілька днів. Ми мусимо їм завадити!

— Пане президенте, якщо ви хочете завадити кремляді, доведеться вигнати це мурло із залу. Бо воно мені заважає, а без мене з ситуацією ніхто не впорається.

— Я ж казав, що у пана Владюші давно вже манія величі! Він вважає, що самотужки рятує країну, а всі йому тільки заважають! — сказав Чеснаков. Я не звернув на нього уваги, спокійно дивився в очі президенту.

— Пане Владюшо, ви дарма…

— Пане президенте, у нас мало часу. Вирішуйте, хто піде з цієї зали — я чи пан Чеснаков.

У залі запанувала тиша, всі трохи перелякано подивилися на мене. Президент думав. Він не любив таких різких рішень. Він завжди шукав компромісу, хоча в деяких випадках компроміс — найгірший із варіантів.

— Добре. — Президент кивнув. — Пане раднику, прошу вас вийти.

Він не дивився на Чеснакова. Як же в того витягнулося обличчя! Хотів щось сказати, але злякався. Боягуз чортів, вигриз собі посаду професора, але в Україні можна стати професором і без жодного стосунку до науки. Достатньо бути бюрократом і дуполизом. Горе-професор махнув рукою, злякався керівництва і вийшов. Я посміхнувся.

— Тепер до справи. Що відомо на цей момент?

Ми підійшли до великого столу, на якому лежала мала східних кордонів України. Президент почав показувати і розповідати.

— Росіяни зібрали на кордоні дуже великі сили. Стільки їх іще не збиралося. Нагромаджуються боєприпаси й пальне, провадиться масована розвідка. За даними наших союзників, росіяни готові були атакувати вже тиждень тому, але вони чогось чекають. А вчора ми помітили незрозумілу активність ось тут. — Президент тицьнув десь у районі Сумщини. Там стоїть одна з армій, які росіяни зібрали для наступу. Але військові частини — десь за тридцять кілометрів від кордону. Вже тиждень армія в бойовій готовності, може будь-коли атакувати. Принаймні все для цього готово. Але активність ми помітили значно ближче до кордону. Там гуде транспорт, приїздять цілі колони вантажівок. Ба більше, там же помітили величезні «БелАЗи», які перевозили вантаж, прикритий тентами. Наші спроби дізнатися більше були невдалі. Всі розвідувальні безпілотники, які ми направили туди, збили. Розвідка не змогла прорватися за периметр. Його дуже добре охороняє десантний полк. Наші союзники надіслали кілька фотографій із розвідувальних літаків, які ви бачили, але потім росіяни запустили димові системи, які унеможливили спостереження за територією з повітря. Спочатку ми подумали, що росіяни просто дурять нас, привертають увагу до неважливого, щоб ударити в зовсім іншому місці. Але наші союзники запевняють, що головний удар буде саме тут, і тільки після нього російські війська перейдуть кордон по всій довжині. Наступ може початися вже сьогодні вночі.

Президент подивився на мене.

— Ви розумієте, що відбувається, пане Владюшо?

— Думаю, так, — кивнув я. — Кремлядь вирішила дати останній бій. Вона намагалася перемогти за допомогою численних ударів, але ми відбили їх. Тепер вона вирішила викласти на стіл усі козирі, вкласти у наступ усі сили своїх чудовиськ. Вони сподіваються прорвати наш третій фронт. Після цього армійські частини почнуть наступ. Якщо третій фронт прорвуть, кремлядські чудовиська вдарять по наших військах із тилу. Це призведе до військової поразки.

— Що ж робити?

— Збирати всі можливі сили. Це рішучий і вирішальний бій. Принаймні для нас. Якщо ми програємо, Україну буде знищено.

— А якщо виграємо?

— У нас буде шанс продовжити боротьбу і виграти. Досить непоганий. Але про перемогу думати поки що зарано. Мені потрібно більше інформації про те, кого саме збирає кремлядь на нашому кордоні.

— Цю ділянку посилено прикривають російські сили ППО та авіація. Ми втратили там уже кілька десятків безпілотників. Годі думати про те, щоб прорватися туди повітрям. Те саме стосується розвідгруп. Десятки загинули в марних спробах пробитися туди. Дуже щільна охорона.

— Просіть союзників. Мені потрібні знімки з космосу. Дим не може закривати геть усе, а мені конче потрібно знати, з ким доведеться воювати. Від цієї інформації залежатиме, чи буде в нас шанс на перемогу.

— Ми спробуємо добути цю інформацію. Ви впізнали хоч когось із чудовиськ?

— Кількох. Там точно є «чапай», можливо, не один.

— Чапай?

— Так, досить потужне чудовисько у вигляді гігантського кентавра з гарматами замість пальців рук. Воно заважке, щоб плавати, тому удар запланований саме тут, у міжріччі Сейму та Сули, де до самого Києва жодних річок.

— Це чудовисько назване на честь Чапаєва?

— Так, і воно дуже потужне, бо залишається досить актуальним. Чапаєв живе в пам’яті російського народу і не тільки. Саме ця пам’ять надає потворі великої потужності.

— Хто зможе протистояти йому?

— Полковник Болбочан.

— А хто це? — спитав президент. Судячи з мармиз присутніх, вони теж не знали. — Це з АТО хтось? Доброволець?

— Ні, це учасник визвольних змагань. Видатний учасник. Якби він очолив Україну, можливо, вона б змогла відбити московську навалу. Але Україні не щастить із керівництвом, особливо у важкі часи.

Зависла нервова мовчанка. Президент ображено подивився на мене. Здається, подумав, що я це про нього. Загалом не помилився.

— Треба надіслати гвинтокрил на місце поховання полковника. Це у Хмельницькій області, де він був розстріляний.

— Це зробили червоні?

— Ні, наші. Полковника звинуватили в підготовці заколоту проти тодішньої української влади, підступно арештували й розстріляли. — Я подивився йому в очі. Був впевнений, що такі плани щодо мене розроблялися.

Президент скривився, наче лимон з’їв.

— Так-ось, на місце поховання мусить полетіти хтось із генералів і чиновник рангом не нижче віце-прем’єра. Вони зачитають ваш указ про присвоєння полковнику звання Героя України та офіційно вибачаться за дії попередників, через які було вбито справжнього патріота і талановитого військового.

— Але ми до чого? Чому ми мусимо вибачатися? — заперечив якийсь мордатий дядько у смішному однострої — мабуть, міністр оборони.

— І чи правильно, що ми будемо покладатися на допомогу людини, яка планувала заколот проти влади? — спитав іще один, у цивільному. Обличчя його було знайоме, можливо, це був начальник СБУ.

— Шановні, ви, мабуть, не зрозуміли особливість ситуації. Ця особливість полягає в тому, що я не виголошую думки для обговорення, я виголошую накази, які мусять чітко і швидко виконуватися. Якщо, звісно, ми хочемо виграти.

Ви б бачили їх мармизи! Вони всі наче щавлю наїлися! І з якою ж ненавистю дивилися на мене! Звикли наказувати, звикли бути головними, а тут якийсь каліка на костурі керує ними. Вони б хотіли мене знищити, але я сподівався, що інстинкт самозбереження в них виявиться сильнішим. Принаймні в тих, кому кремлядь не пообіцяла життя й нові посади, а таких, я був упевнений, на вищих щаблях української влади багато.

— Пане Владюшо, в мене таке враження, що ви навмисно дратуєте нас, наче нариваєтеся на неприємності. Для чого це вам? — спитав якийсь доглянутий чоловік у дорогому костюмі. Він білозубо усміхався мені, засмаглий і впевнений. Мабуть, теж якесь велике цабе, коли вліз в розмову.

— Мені потрібно, щоб накази виконувалися швидко. Тільки тоді ми зможемо перемогти. Неприємності мені не потрібні, але й лякати вони мене не лякають, бо після чудовиськ якось важко лякатися людей. — Я подивився на президента. — У гвинтокрилі мусить бути панотець — звісно, не московський, — щоб відспівав Болбочана. А місцеві нехай попіклуються про прибирання території, щоб перед паном полковником не було соромно. Так, ідемо далі. Ось на фотографіях «колхоз». Величезна, метрів вісім у діаметрі голова, що котиться й нищить усіх вогнем або хапає довгим потужним язиком. Її важко буде знищити.

На мене дивилися. Мовчали.

— Щось не зрозуміло?

— Колхоз? — перепитав президент.

— «Колхоз».

— Але зараз же колгоспів немає, звідки в них сила?

— «Колхози» нагромадили багато сили, коли нищили людей. Їм досі вистачає. «Колхоз» теж не вміє плавати, тому для нападу обрано безрічковий напрямок. Проти «колхозу» треба піднімати куркулів.

— Кого?

— Учасників селянських повстань та спротиву колективізації. Там неподалік Роменський район, багато могил убитих повстанців. Делегації на кожну, щоб губернатор особисто зачитав наказ про присвоєння звання Героїв України посмертно. Вибачатися не треба, їх не український уряд нищив, а більшовики. Вперед. Нам потрібно не менше півсотні повстанців! І щоб не сплутали з радянськими солдатами, загиблими під час Другої світової. То були непогані хлопці, але проти «колхозу» можуть воювати не так віддано, як треба.

— Пане президенте, є нові зображення! — У зал забіг чоловік у цивільному. Поклав на стіл кілька фотографій.

— Що це таке? — Президент тицьнув пальцем у велику пляму, що закрила собою чималий шматок землі.

— Здається, «конармія». Так, вона.

— Конармія?

— Так, та сама, яка спочатку плюндрувала Україну, а потім ледь не захопила Польщу, але отримала в пику під час «Дива на Віслі». Про неї ще книжку написав Бабель. «Конармія» досить потужна, її ж останнім часом розкручують у Росії. Багато книжок про будьонівців вийшло, серіал зняли, «Вершники справедливості», зараз кіно готують. Перший російський істерн, як відповідь американським вестернам. Разом із «чапаєм» «конармію» розкручують.

— І хто проти Конармії? Махно? — спитав президент. Я здивовано подивився на нього.

— Махно? Та хіба можна покладатися на лівака!

— Це досить відома у всьому світі фігура. Його знищили більшовики.

— Більшовики знищили багато народу, зокрема і своїх посіпак, і загибель від їхніх рук ні про що не свідчить! Махно весь час воював проти України, підтримував червоних, Крим разом із ними штурмував. Так, батька підтримало багато селян, спокушених його балаканиною та можливістю пошарпати. Але Махно був ворогом України і залишається ним. Немає сенсу його піднімати, бо він знову побіжить служити Москві.

— Ваші закиди щодо лівих викликають велике незадоволення в Європі, — сказав чоловік у дорогому костюмі.

— Мені байдуже, що там де викликає. У мене війна, яку потрібно вигравати. Я буду діяти, як вважаю за потрібне. Так, а ось «жуков».

— Жуков?

— Так, «жуков». Бачите, он дим валить. Це велика пересувна пічка, яка всмоктує в себе і спалює всіх людей, яких зустріне. Зроблена як ушанування пам’яті маршала-людожера, який знищив чи не більше радянських солдатів, ніж Гітлер. Культ маршала досі триває, його називають геніальним полководцем, і «жуков» має досить велику потужність.

— І хто буде проти нього? Скоропадський? — спитав президент.

— Смієтеся? Скороподський програв усі битви, в яких брав участь.

— Тоді Петлюра?

— Цього ще бракувало! Петлюра — соціаліст!

— Але він був за Україну!

— Не можна бути лівим і бути за Україну. Це як чесний брехун. Він хотів побудувати в Україні соціалізм, а це значило — знищити Україну.

— Його ж убили радянські агенти!

— Я вже казав, що сам факт убивства не означає, що людина робила щось на користь України. Кремлядь вирізала сотні тисяч своїх, це їй як з гори котитися.

— Тоді хто проти Жукова?

— «Хмельницький». Гетьман хоч і налажав із Переяславською радою, але полководець був добрий. Делегацію на його могилу, провести молебень і просити батька Хмеля повернутися на захист України, спокутувати гріх союзу з Москвою. Нехай піднімається й потрусить ката.

Подивився на президента.

— Сподіваюся, я ж не просто повітря струшую, а мої накази виконуються? Бо часу в нас небагато.

Президент кивнув комусь зі своїх підлеглих.

— До виконання, — тихо сказав. Мабуть, не дуже приємно підкорятися комусь на людях, але бажання вижити — потужний стимул. Підлеглі побігли робити те, що я сказав. Я далі вивчав нові фотографії.

— Ось це «урка». — Я показав на татуйованого велетня, що сидів навпочіпки, але навіть у такій позі був вищий за двоповерховий будинок поруч.

— Урка?

— Ага, чудовисько, що живиться від прихильників злодійських традицій. Таких у Росії мільйони, тому чудовисько дуже потужне. Раніше проти мене випускали «сєкєля», але той не спрацював, і тепер виставили «урку».

— Може, мобілізувати проти нього українських злодіїв у законі? — спитав президент.

— Немає українських злодіїв у законі. Так само, як і українських лівих. Визнаєш злодійські традиції — підкоряєшся Москві, тут усе просто.

— А львівські батяри? — згадав чоловік у костюмі.

— Ніколи зі злодіями не працював і працювати не буду. Як можна довіряти злодію?

— Тоді хто проти урки?

— У нас є найкращий сищик імперії, Іван Карпович Підіпригора. Він здолав самого «штірліца», думаю, зможе здолати і «урку».

— І як його викликати?

— Він уже тут. Пожвавте читання його творів, щоб вистачило потужності. — Я ще раз подивився на фотографії. — Так, ну поки що все. Мені потрібен окремий кабінет під охороною. А ще сьогодні мають вийти укази про присвоєння звань Героїв України Мовчуну моєму загиблому охоронцю Сергію Полтаві та Георгію Миколайському.

— Але Мовчуна ви ж убили самі! — обурився чоловік у костюмі.

— Убили, бо кремлядь зламала його. Але до того він встиг зробити стільки подвигів, скільки тут мало кому снилося. А Георгій узагалі загинув як герой, відволікав від мене чудовиськ. Укази — і швидше. Якщо буде якась нова інформація, сповіщайте. І не забудьте, що я облаштовую третій фронт. Перший — армія — залишається за вами. Кремлядь, отримавши ляпаса від третього фронту, може атакувати військами, плюнувши на все. Це треба враховувати й до цього треба готуватися. А тепер нехай мене відведуть у кабінет. Бухгалтер зі мною.

Нас відвели. Кабінет був зручний, із робочим столом, кількома кріслами, диваном. Я влігся і взяв ноутбук. Почитав у новинах про те, що Білу вбивцю знято з розшуку в Україні й за кордоном. Жертви трохи обурювалися, але не дуже, бо всі були зосереджені на подіях біля російського кордону. Купа новин про можливе вторгнення, різні аналітики віщували, що наша армія не зможе встояти кілька днів, а за тиждень російські танки будуть бити прямою наводкою по Києву. Паніка, роздратування, порожні суперечки.

— Бухгалтере, стеж за новинами. Особливо за президентськими указами.

— Владюшо, ти сьогодні нажив собі багато ворогів. Люди при владі не люблять, коли з ними так поводяться.

— Мені байдуже.

— Потім, після перемоги, вони неодмінно помстяться.

— Якщо я доживу до перемоги, це буде настільки великим дивом, що ні про що інше я не хочу думати.

У двері постукали. Охоронці в цивільному.

— До вас прийшли. — Побачив Тетяну Павлівну. Кивнув, нехай заходить. Вона почекала, поки охоронці вийдуть.

— Пане Владюшо, я прийшла до вас у одній важливій, передусім для вас, справі.

— Слухаю. — Мені було нецікаво її слухати. Це я й продемонстрував виразом обличчя.

— Ви справді зібралися в політику? — спитала тихенько.

— У політику? — щиро здивувався. — Радше я зібрався на цвинтар. Поки що він якось оминає мене, але таки ближчає.

— Ваш покійний колега, Георгій, заявляв про ваші політичні амбіції.

— Я — мертвий, у мене немає жодних амбіцій.

— Він задурив вам голову розповідями про вашу популярність і…

— Тетяно Павлівно, ми ж непогано одне одного знаємо. Кажіть, для чого прийшли.

— Пане Владюшо, вас можуть використати. Ви справді популярні в країні. Георгій був талановитий піарник, він зробив усе, щоб вас вважали рятівником. Він відбив усі спроби зашкодити вашій репутації, перетворив вас на зразкового героя, який жертвує собою заради порятунку народу. Він поставив вас на рівні з загиблими героями війни. Георгій напрацював для вас великий символічний капітал. Але вже зараз помітно, що є багато людей, які хочуть той капітал роздерибанити, скористатися вашою недосвідченістю в політиці й на ваших плечах в’їхати на Банкову чи принаймні на Грушевського. Я хотіла б застерегти вас проти нерозважливих рішень і сумнівних союзів.

— Не розумію, про що ви.

— Вами зацікавилися вороги України. Вони зараз розгойдують ситуацію, сподіваються довести справу до позачергових виборів президента, на які висунуть вас. Багато олігархічних груп готові підтримати вас медійно, вони вже зараз працюють на знищення рейтингу нинішнього обранця.

— Серед цих олігархічних груп, готових мене підтримати, є і «S. S. А.»? — Я вказав на свою скалічену ногу.

— Ні, корпорація зараз займає відповідальну й патріотичну позицію.

— Дуже радий за неї.

— Пане Владюшо, замисліться над моїми словами, не дайте себе використати.

— Тетяно Павлівно, запевняю вас, усі ці хвилювання не мають сенсу хоча б тому, що я загину найближчим часом. Я впевнений, що кремлядь зробить для цього все.

— Кремлядь може бути значно підступнішою. Вона може залишити вас, щоб ви за допомогою популярності привели до влади її агентів. Потім, коли агенти знищать Україну, вас, можливо, приберуть.

— Тетяно Павлівно, дозвольте мені зосередитися на третьому фронті, а про інше не хвилюйтеся.

— Просто…

— Я веду до того, що розмову закінчено.

— Добре, — вона кивнула і пішла.

Я заплющив очі. Думав про Білу вбивцю. Мав право на кілька приємних хвилин. Задрімав. Потім відчув голод. Попросив принести поїсти.

— Варених яєць десяток. І хліба.

— У нас тут працює їдальня, можете отримати хороший обід, — сказав хтось з охоронців.

— Яєць і хліба, — наполіг я.

— Якась дієта? — здивувався Бухгалтер.

— Боюся, щоб нас не отруїли.

— Укази про Мовчуна та Георгія опубліковані. Про Болбочана й повстанців теж, делегація до Богдана поїхала.

— Гаразд.

Невдовзі принесли варені яйця, хлібину й чай. Чай попросив не пити, а яйця з хлібиною ми з’їли. Схотілося випити. Так, проблема з алкоголем у мене була. Це через особливості професії. Після тижнів поруч з чудовиськами доводилося знімати стрес. Від трави траплялися напади жаху, а от алкоголь заходив добре.

— Бухгалтере, у тебе часом немає чогось випити? — спитав про всяк випадок. Бухгалтер порадував і подав мені фляжку. Віскі. Я зробив добрячий ковток. — Дякую, друже.

Знову влігся на диван.

— Слухай, а я оце подумав, що в нас зараз дві здорові ноги на двох.

— Дві з половиною, мій протез зійде за половину ноги.

Зареготали.

— Слухай, а що буде після цієї битви? — несподівано спитав Бухгалтер. — У кремляді ще залишаться чудовиська?

— Потужних, думаю, ні.

— То ми переможемо?

— Ми не програємо, і це в наших умовах означатиме, що ми дуже офігенно виграли. А чого ти питаєш? Заморився?

— Ні. Ну, не в тому сенсі. Просто хвилююся за своїх. І хочу їх побачити, якщо доживу до дембеля.

— Дізнавався, що з ними?

— Ні. Я обірвав всі зв’язки, щоб не навести на них. Я ж розумію, що нічим не допоможу. Нехай як уже буде. — Ці слова далися Бухгалтерові важко. Він хвилювався за своїх, дуже хвилювався, але терпів.

— Сподіваюся, що все буде добре, — кивнув, хоча насправді розумів, що шансів мало. Але як уже буде.

У двері знову постукали. Цього разу охоронці не заглядали. Зайшов чоловік у дорогому костюмі, який крутився біля президента. Він подивився на Бухгалтера.

— Мені треба поговорити з паном Владюшею.

— У мене давно вже немає жодних таємниць від мого побратима. Що ви хочете?

— Я хочу поговорити з вами наодинці.

— Не вийде. Або говоріть так, або забирайтеся. — Я помітив гнів і роздратування. Але він умів тримати себе в руках. Не став кричати чи погрожувати, стримався.

— Ви ж розумієте, що ми вас знищимо?

— Чудовий початок розмови. А ви хто?

— Я голова президентської адміністрації.

— Приємно познайомитися. Хоча ні, неприємно. Але слухаю вас.

— Ми не залишимо від вашого хваленого рейтингу ані крихти.

— Е ні, рейтинг так просто не вбивається. — Я заперечував, лише щоб подражнити його.

— Убивається. Щодня з ранку до вечора ми показуватимемо фотографії жертв ваших подвигів, інтерв’ю з родичами загиблих. Сироти, батьки, що втратили дітей, удови ненавидять вас. Убитий Мовчун, ваш найкращий товариш, убита медсестра у шпиталі, з якою ви займалися сексом…

— Я вбив біоробота, а кохався зі звичайною медсестрою…

— Та не важливо. Як скажемо, так і буде. Ви кохалися з медсестрою, а потім просто задушили її, застрелили іншу, бо ви хвора на манію величі й комплекс Наполеона людина. І саме ви вбили Георгія, коли відчули, що він може перебрати на себе частину вашої слави.

— Желіпайте самі ваші помиї, для чого ви принесли їх сюди? — здивувався я.

— Для того, щоб сказати, що у вас немає жодних шансів на перемогу в політичній грі. Якщо ви підете туди, з героя перетворитеся на ворога нації, найогиднішу істоту, майже на Хуйла. — Він намагався дивитися на мене важко, виглядати небезпечно, але порівняно з чудовиськами це було смішно.

— У вас іще є якісь погрози, чи запас закінчився?

— Вам смішно? Дарма!

— Чого ж дарма? Це треба бути просто феєричним довбограєм, щоб у переддень надважкої битви, перемогу в якій нам ніхто не гарантував, перейматися не підготовкою до битви, а якимись далекими планами. Жадібність забрьохала розум? Розплющіть очі! Україна на межі, всі ми на межі, а ви лякаєте мене якимось компроматом. Зовсім здуріли?

Чоловік почав гнівно сопіти. Він би, може, й кинувся на мене, щоб ударити, але вчасно зупинився. Тупцював на місці, сповнений гніву.

— Сподіваюся, що ви, пане Владюшо, мене почули, — нарешті вимовив він і подивився так, щоб налякати. Побачив, що я сміюся з нього, і тільки роздратувався.

— Сподіваюся, ви теж почули!

Він затремтів і пішов геть.

— Вони бояться тебе, Владюшо, — покрутив головою Бухгалтер. — І це погано.

— Так, не дуже добре. Але що я можу зробити?

— Я боюся, що коли ми виграємо битву, вони одразу спробують тебе вбити.

— Я майже впевнений у цьому. Вб’ють і почнуть розповідати про героїчну смерть рятівника Вітчизни. Ще й рейтинг собі зроблять на моїй крові.

— То що робити?

— Поки думати, як перемогти. А там подивимося.

А що було смикатися, коли ми були тут, як у тюрмі?

Невдовзі принесли нові супутникові фотографії. Чудовиськ прибувало. Я побачив «щорса», «катюшу» й «георгіївську стрічку». Проти «щорса» вирішив виставити отамана Тютюнника, той хоч із більшовиками вошкався, але небагато, і взагалі герой. Супроти «катюші» запланував поставити Шпиля, як потужну українську зброю, а на «георгіївську стрічку» навіть уваги не звернув, бо то було чудовисько кволе та прибацане.

У двері постукали, зазирнула Тетяна Павлівна, помітно схвильована. Мабуть, знову прийшла переконувати відмовитися від політичної кар’єри. Вони зовсім подуріли?

— М-м-можна?

— Заходьте.

— Пане Владюшо… — У неї дивно бринів голос, мабуть, дали їй дроздів і наказали будь-що звести з політичного шляху.

— Та не хвилюйте… — Я хотів її заспокоїти, а потім побачив пістолет у руці. Постріли, я вже кудись лечу, потім знову постріли. Я лежав на підлозі й побачив, що поряд упала Тетяна Павлівна з простреленою головою.

— Ти як? — спитав Бухгалтер, що присів поруч. Забігли охоронці, наставили автомати.

— Спокійно! Не стріляти! Бухгалтер урятував мене від замаху!

Потім уже прибігло керівництво, почали на мене кричати, що я вбив співробітницю Адміністрації Президента, потім побачили кров на мені. Тетяна Павлівна таки влучила. Дві кулі в бронежилет, одна у руку. Не дуже серйозне поранення, але крові достатньо.

— Подивіться її останні дзвінки, мабуть, кремлядь змогла за щось зачепити, — наказав я. Подивився на Бухгалтера. — Дякую, ти мене знову врятував. Відчув небезпеку?

— Та ні хера не відчув. Просто непогана реакція. Побачив, як вона вихопила пістолет, спробував затулити тебе, але не встиг. Вистрелити встиг. Лікаря!

Ще перед лікарем зайшов боєць і почав стріляти по мені з автомата. Встиг дати довгу чергу, поки його не пристрелили. Знову збило з ніг, гостро заболів бік, і я знепритомнів. Потім я бачив щось приємне, мені не хотілося прокидатися, але довелося, бо дуже плескали по щоках. Розтулив очі, побачив Бухгалтера.

— Сподіваюся, ми живі?

— Живі, живі. Нові знімки з кордону.

— Давай. «Шансончик», «ковбаса по 2,10», «артек», «радянський хокей». Ага, а ось це вже цікаво! «9-та рота» і «байкер»! У цих гадів, мабуть, нічого не лишилося, якщо вони кидають у бій останні недолугі розробки! Добре, дуже добре!

— І хто буде діяти проти них? — спитав Бухгалтер. — Президент залишив мені список із пропозиціями.

— Це та гнида Чеснаков. — Я скривився. — Ну, і що він пропонує?

— Проти «шансончика», «бардів» та «руського року» виставити розстріляних учасників з’їзду бандуристів, — прочитав Бухгалтер із аркуша. Я зареготав.

— Я знав, що Чеснаков — ідіот, але не думав, що настільки. Розстріляні бандуристи зі з’їзду?

— А що не так?

— Не було ніякого з’їзду! Це як конкурс милозвучності, де українська зайняла друге місце. Вигадки для дебілів із комплексом меншовартості!

— Але кого виставляти, як не бандуристів?

— «Хамерман знищує віруси». Це найкраща група України.

— Тут написано, що вона російськомовна.

— Захищати Україну можна будь-якою мовою. Викликайте їх на концерт.

— Була пропозиція викликати Макаревича.

— Який, у сраку, Макаревич?

— Але він же за Україну!

— Його музика застаріла, наче лайно мамонта!

— Тоді, може, українських бардів?

— Що? Барди? Ізгіб гітари жопой? Нахер бардів!

— Але чи справляться ці «Хамермани»?

— Справляться. Я був кілька разів на їхніх концертах. Вони розтрощать цю кремлядську іплоєбень на друзки. Але про всяк випадок запроси Даніелу. Янгольські голови ніколи не завадять. Тільки не кажи, що це я наказав. Нехай президент попросить.

— Зрозумів. — Бухгалтер почав записувати за мною. — Що за «патріарх»?

— Символ кремлядської церкви, яка мусить тримати Україну в покорі. Проти «патріарха» стануть братчики та митрополит Василь.

— Хто проти «ковбаси по два десять»?

— Салогуб нею займеться. Проти «радянського хокею» поставимо ФК «Партизан».

— А проти «артеку»?

— По «артеку» спеціалізується Лембіт Короєдов. Запрошуйте його, нехай потрощить цих содомітів, які розбещували малолітніх.

— Тут іще просять не використовувати гомофобську риторику. Ми ж ідемо до Європи.

— Бухгалтере, в дупу політкоректність. Переможемо, тоді й будемо фільтрувати базар.

— А як щодо «дев’ятої роти» та «байкерів»? Хто проти них?

— Ніхто. Це ж сміх, а не чудовиська. Повне лайно.

Я засміявся, і в мене почав боліти бік. Потім виблював. Бухгалтер почав прибирати.

— Вибач! Поклич, тут же мусить хтось бути, нехай приберуть.

— Я заборонив заходити будь-кому, бо кремлядь легко ламає людей на відстані.

— Що зі мною?

— Два кульові поранення після останнього нападу. Неважкі, бо бронежилет згасив швидкість. Але все одно тобі дуже пощастило, кажуть лікарі. До речі, коли тебе несли, іще один охоронець спробував тебе вбити.

— Диви, як я заважаю кремляді! На що ловили моїх вбивць? На дітей?

— Так. У Тетяни Павлівни була улюблена хрещена, схопили її. В одного з охоронців своя дитина, а у другого схопили батька, якого той дуже любив.

— Уміють знаходити слабкі місця. — Я закрутив головою. Дуже добре, що я був закоханий у Білу вбивцю. Когось би іншого кремлядь уже схопила й тиснула б на мене, а її не схопиш!

— Президент і всі інші вражені, бо ж стріляли бійці з особистої охорони. Зараз вона повністю нова, але довіри їй немає. Довіряють тільки мені.

Він був блідий, заморений і спокійний.

Якісь крики та постріли за дверима. Швидкий бій, потім нам доповіли, що все добре, кількох бійців, які намагалися прорватися до моєї палати, знищено.

— Кремлядь біситься, так хоче вбити мене. Що ж, це добре, значить, не відчуває впевненості щодо завтрашньої битви, — посміхнувся я.

Невдовзі мені знову зробилося зле.

— Знеболювального!

— Владюшо, тобі кололи вже! Досить!

— Бухгалтере, мені потрібно думати про третій фронт, а не про біль! Швидше!

Він уколов, біль відступив. Я сказав, що ще треба зробити. Збирав геть усіх чудовиськ, які б могли прислужитися Україні. У двері постукали.

— Це президент! — почувся знайомий вже голос.

— Заходьте, тільки самі, я можу довіряти лише вам, — сказав Бухгалтер.

Президент був геть блідий, у нього тремтіли руки. Підійшов, сів на стілець біля мене. Здається, ноги його не тримали. Я злякався, що кремлядь добралася до його родини.

— Що сталося?

— Він вимагає видати вас, — тихо сказав президент.

— Він? Хто? — здивувався я, потім здогадався. — Хуйло?

Президент кивнув.

— Інакше загрожує ядерним ударом. Півсотні ракет знищать країну. Він каже, що готовий на все, що не відпустить Україну, краще знищить, ніж ми звільнимося від Росії.

— Що союзники?

— Вони кажуть, що він блефує.

— А якщо ні?

— Вони кажуть, що він блефує.

— Вони завдадуть удару у відповідь?

— Вони кажуть, що він блефує. — Президент шепотів одне і те саме, наче зламана платівка.

— То що ви вирішили?

— Долі мільйонів людей залежать від того, як я вчиню.

— То що ви вирішили?

— Навіть якщо союзники завдадуть удару, Україну вже не врятуєш.

— То що ви вирішили?

Він подивився на мене, заплакав. Я не засуджував його. Важко брати на себе відповідальність за мільйони людей, за цілу країну.

— Я не боюся смерті. Якщо це врятує Україну, віддавайте й не вагайтеся. Але я знаю, що з дияволом ні про що не можна домовитися. Диявол вважає тебе дурнем, якого можна і треба обдурити. Кремлядь — диявол. Якщо вона може нас знищити, вона нас знищить. Не сьогодні, так завтра. Вона не омине цієї можливості. Подумайте самі, чи кремлядь не застосує атомні бомби, якщо ви видасте мене? Згадайте всіх бідолах, яких кремлядь залякала, схопивши рідних у заручники і примусивши діяти проти мене. Чи врятували бідолахи своїх дітей та батьків? Ні. Кремлядь убила їх. І Україну вона вб’є, якщо матиме можливість, тут у мене немає жодних сумнівів. А ви вже вирішуйте самі, що робити.

Президент сидів і тремтів.

— Пане президенте, я воював, — тихо сказав Бухгалтер. — Був у оточенні під Іловайськом. Нам обіцяли коридор. Давали слово офіцера. Але я не повірив. Бо блядям не можна вірити, а кремлядь і її люди — бляді. Я вирішив прориватися. Частина моїх людей пішла зі мною. Більшість прорвалися, я потрапив у полон. Згодом утік. Я знаю, що вчинив тоді правильно. Кремляді не можна довіряти. Вона обдурить. Якщо можеш чинити спротив — чини, якщо ні — помирай із піднятою головою. Інших варіантів немає.

Я подивився на свого товариша. Я знав, що він розумна людина. А ще він умів робити правильні рішення, притримувати почуття, але й не забувати про них. Бо інколи замало все добре обміркувати, інколи, у найважчих випадках, треба прислухатися до свого серця і зробити так, як воно підказує.

Президент підвівся.

— Якщо ви вирішите не віддавати мене, готуйте гвинтокрили. Я мушу полетіти на місце битви й поговорити з нашими чудовиськами. Без цього перемогти їм буде важко.

Президент непевною ходою пішов до дверей.

— Якщо вони прийдуть по тебе, я буду відстрілюватися, — тихо сказав Бухгалтер, коли президент вийшов.

— Я теж, дай мені пістолет.

Коли минула година, я зрозумів, що виграв і цього разу. Але не розслаблявся. У двері постукали.

— Гвинтокрили готові, — сказали з-за дверей.

— Два бійці без зброї беруть ноші й заходять, — сказав Бухгалтер. — У коридорі жодного озброєного й так до самих гвинтокрилів.

— Буде виконано.

Мене повантажили й понесли. Бухгалтер тримав автомат напоготові, але застосовувати його не довелося. Гвинтокрили стояли на дорозі біля будинку. Мене затягли в один, він злетів, за ним інші. Розійшлися в різні боки. Летіли низько над землею. У вікно побачив кілька винищувачів. Вони супроводжували нас. Потім зникли. Бухгалтер напружився, а я ні. На обрії з’явилася Людина борщу. З таким прикриттям ми були в безпеці. Прилетіли в район Білопілля, де призначали збір. Місцеве населення було евакуйоване, так само, як і війська. Лише чудовиська. Гвинтокрил висадив нас і полетів геть. Коли пилюка осіла, побачили Івана Карповича. Він був у сучасному камуфляжі і з пістолетом-автоматом. Показав кілька десятків трупів із ракетами «земля-повітря».

— Вас чекало тут одразу кілька груп, довелося почистити. Це ми з Четом.

Показав на хлопця, який стояв осторонь. Ніякого Чета я не знав — мабуть, теж якийсь персонаж із пригодницької літератури.

— Ви знайомі? — спитав Іван Карпович.

— На жаль, ні.

— Це Чет, Четвер Загорулько. А це Владюша Бар-Кончалаба, фахівець із чудовиськ.

— А ви не родич одного харківського професора? — спитав Чет.

— Родич. Це мій прадід. А ви його знали?

— Так, знав, у нас були з ним пригоди.

— Що ж, бачите, доля тепер звела вас із правнуком. Що ж, тепер до справи. Де всі ваші?

— Ходімо, — сказав Іван Карпович.

Я було застрибав за Іваном Карповичем на милиці, але швидко заболів бік. Тоді Бухгалтер підхопив мене й поніс у середину нашого війська. Відчував, як він почав тремтіти. Сміливий хлопець, але скільки чудовиськ поруч! Я сам ледь знаходив сили на те, щоб говорити. Україна в небезпеці, кремлядь хоче нас знищити, одна надія на третій фронт. Попросив не чекати атаки кремляді, запропонував ударити першими. Просто зараз, уночі.

Чудовиська почали радитися, я знепритомнів, знесилений. Потім відчув, що мене несуть. Мабуть, Бухгалтер. Я тихенько застогнав. Він поклав мене на землю, присів.

— Що вони вирішили? — спитав я пошепки.

— Вони атакували. Чуєш?

Я прислухався. У голові шуміло, але десь далеко справді тривав бій. Спалахи, виття, крик, земля тремтіла.

— Вони переможуть, — сказав я.

— Дай Бог, — кивнув Бухгалтер.

— Куди ти мене несеш?

— Хочу сховати. Я не довіряю владі. Вони можуть спробувати прибрати тебе після перемоги.

— Я не боюся померти.

— Я теж, але не хотів би.

Він знову поклав мене собі на спину й поніс. Із перервами тягнув до ранку. Ми обійшли кілька армійських постів. На покинутому хуторі залізли в сарай, Бухгалтер приніс води з колодязя. Відра не було, набрав шоломом на мотузці. Я попив. Потім він пригостив мене сухим пайком, який узяв ще з гвинтокрила. Поїли й заснули. Я прокинувся першим, бо боліли нога і бік. Нога значно сильніше. Застогнав. Не хотів будити Бухгалтера, але він прокинувся. Зібрав телефон.

— Забрав в одного з пілотів, вони були такі налякані, що й не помітили, — пояснив мені. — Зараз подивлюся, чим там усе закінчилося.

— Якби закінчилося погано, тут би вже гримотіли російські танки.

— Перемогли! Перемогли! Знищили кремлядь! — закричав Бухгалтер. — Розтовкли там усе й пішли зачищати кордон! Перемолотили кілька кацапських дивізій, інші тікають! Хуйло погрожує застосувати ядерну зброю, якщо наступ не зупинять!

— Хай погрожує! — задоволено сказав я. Ми виграли! Думати це було дуже приємно.

— Бля-я-я! — тихо прошепотів Бухгалтер. Я зі своїх переможних мрій подивився на нього, побачив вираз його обличчя й одразу зрозумів, що зарано радів.

— Що?

— Та нічого, нічого, все добре.

— Кажи.

— Та все добре, ми перемогли, наступаємо! Україна врятована і…

— Кажи! — Я вчепився у нього поглядом і побачив хвилювання. Мабуть, уперше за весь час нашого знайомства.

Він подивився на мене, ніби собака, якій перебило хребет. Він боявся говорити, не хотів, утік би чи сховався, але я не відпускав його поглядом.

— Її вбито, — тихо прошепотів він. І в моїй голові стався вибух. Укотре за цей клятий день я знепритомнів.

(Більше про Четверга Загорулька можна прочитати в романі «Одного разу на Дикому Сході», а також у книжках «Найкращий сищик імперії на Великій війні» та «Найкращий сищик і південна перлина імперії». Про Афродіту Клейнміхель можна прочитати у книзі «Найкращий сищик та падіння імперії»).

Розділ 18

Помста

Я розплющив очі й дивився у небо. Блакить, жодної хмарини. Лежав на великій галявині, прикритий кітелем Бухгалтера. Подумав, що не відчуваю ані ноги, ані боку. Боліло серце. Сів.

Бухгалтер був поруч.

— Ну як ти? — спитав з винуватим поглядом, наче справді був у чомусь винний.

— Я знищу їх.

— Кого?

— Корпорацію.

— Вона тут до чого?

— Вона вбила Білу вбивцю.

— Ні, це кремлядь, росіяни! Їх знайшли! Вони хотіли захопити Білу вбивцю, щоб вплинути на тебе. Вона не здалася, відстрілювалася, і її вбили.

— Їх теж убили? Тих росіян?

— Так, — здивовано відповів Бухгалтер. — Звідки ти знаєш?

— А що тут знати? Їм же непотрібні були свідки. Свідків знищили, трупи ж зайвого не скажуть, на них можна що завгодно навішати.

— У них були російські документи і зброя.

— Ага, а щиросердного зізнання в кишені не було? — я скривився.

— Ти думаєш, про росіян вигадали?

— Я впевнений.

— Але чому?

— Тому, що корпорація хотіла її вбити. І вбила.

— «S. S. А.» публічно відмовилася від претензій до Білої вбивці.

— Не можна вірити шахраям. Вони не відмовилися, вони пам’ятали, коли змогли — вбили, а тепер прикрилися кацапами. Але мене вони не обдурять.

— Слухай, але в тебе немає жодних доказів!

— Ось тут мій доказ. — Я постукав себе по серцю. — Аж пече. Бухгалтер зітхнув.

— Що ти збираєшся робити?

— Знищити їх. Усю корпорацію, особливо Богославського, який мстився за свою відрізану руку.

— У них тисячі бійців охорони.

— Мені насрати.

— Але… — Бухгалтер засопів, потім кивнув. — Мабуть, ти правий. Це вони. Чортові діти. От нахера їм треба було лізти в залупу? Для чого?

— Ці хлопці не вміють зупинятися. Вони звикли перемагати, захоплювати, забирати, ламати через коліно, нищити, якщо хтось заважатиме. У них не було гальм. Бо держави у нас не існує, суспільства теж. Корпорація може все купити і всіх залякати. Ніхто не насмілиться піти проти них, а якщо насмілиться, житиме недовго і нещасливо. Вони звикли думати, що можуть усе. Я для них ніхто, клоп, яким можна зневажати. Вони хотіли вбити її і вбили. А мене розраховують або залякати, або обдурити, або прибрати. Весь їх асортимент дій. Тварюки. — Я плюнув. — Обставини загибелі відомі?

— Її оточили. У приватному будинку на околиці Ірпеня. Закидали будинок гранатами, він почав горіти. Був підземний хід, вона намагалася втекти ним, але там вибухнула міна. Міліція знайшла лише рештки. Аналіз ДНК показав, що вони належать Білій убивці. Оголосили план «Перехоплення», корпорація пообіцяла мільйон доларів за інформацію про нападників. Їх знайшли біля білоруського кордону, спробували затримати, але ті почали відстрілюватися, їх посікли з важкого кулемета. У машині знайшли російські документи та зброю.

— Я знищу їх. — Коли я говорив це, мені ставало трохи легше. — Знищу.

— Тебе шукають. Президент підписав указ про нагородження тебе званням Героя України. Сьогодні вже кілька разів літали гвинтокрили з гучномовцями, сповіщали, що тебе чекають у Києві. На Донбасі наші почали наступ. Кажуть, війна за тиждень-два може скінчитися, бо російська армія зазнала вчора надто великих втрат, аби втручатися.

— Мені потрібно до Києва.

— Спробуємо туди дістатися.

— Ні, я сам, це вже моя особиста справа. Війна закінчилися, третій фронт переміг, ти маєш право на демобілізацію. Їдь до своїх і сховайся з ними. І від наших, і від кремляді, від усіх.

— Ні, Владюшо, нікуди я не піду. Буду з тобою до кінця.

— Не дури, Бухгалтере, це моя війна.

— Ти ледь ходиш. Вони просто знищать тебе!

— Бухгалтере, я дуже хочу, щоб бодай один із нас став щасливий. Залиш мені зброю і йди. Спробуй виїхати до своїх і пожити. Ти зробив усе, що міг, для країни, ти дуже допоміг мені, ти — герой, справжній герой, я дуже вдячний тобі й наказую просто зараз залишити службу. А за мене не хвилюйся.

— Владюшо, у нас зараз наче сцена з поганого кіно. Бракує тільки розплакатися і обійнятися. Я висловив свою позицію, ти почув. Ну і все.

Я кивнув. Не силою ж було мені його гнати. Все — то все.

— Тоді дранг нах Київ.

— Дороги перекриті, але щось вигадаємо.

— Не треба нічого вигадувати. Я попрошу Людину борщу. Тільки темряви треба дочекатися, аби не лякати посполитих.

Близько півночі ми були в Києві. Висадилися на Олеговій горі, злізли на Поділ, викликали таксі, поїхали на Борщагівку. Там вийшли раніше, ніж треба, Бухгалтер носив мене темними вулицями. Нарешті звичайна панельна дев’ятиповерхівка у спальному мікрорайоні. Піднялися на шостий поверх, я натиснув на дзвінок. Не відчиняли.

— Плечем можеш? Тільки без шуму! — попросив Бухгалтера. Той вибив, легко і більш-менш тихо, бо двері були наче з фарбованого картону. Зайшли всередину. Квартира була порожня. Я наказав світло не вмикати. Дві кімнати, старі, ще радянські меблі.

— Чия це квартира? — спитав Бухгалтер.

— Не знаю. Адресу дала Біла вбивця, сказала, що тут можемо пересидіти. За шафою мусить бути сейф, перевір.

Бухгалтер підклав під ніжки шафи капці й тихенько пересунув. Сейф був, я назвав пароль. Бухгалтер відчинив, присвітив.

— Тут ноутбук, готівка, кілька пістолетів, гранати і якийсь лист.

— Лист дай мені, — наказав я і відчув, як затремтів голос. Я плакав. Бухгалтер подав лист і ліхтарик.

Розірвав конверт. Невеличкий аркуш паперу, її почерк. Я знав почерк Білої вбивці. «Привіт. Пароль сусідського вайфаю serseya_fuck. Коньяк можеш пити. Пиши, якщо потрібна допомога».

Мені перехопило горлянку.

— Владюшо? — тихо спитав Бухгалтер. Мене підкидало, наче в лихоманці. Зуби цокотіли.

— Дай коньяк! — ледь прошепотів.

— Який конь… — почав було Бухгалтер. Мабуть, не хотів, щоб я напився. А я заревів.

— Дай!

Кивнув, подав мені пляшку. Я відкоркував і зробив кілька великих ковтків. Похапцем ковтав, не розбирав ані аромат, ані смак. Чекав. Пішло тепло, і стало трохи легше. Ще кілька ковтків.

— Владюша, буде херово.

— Гірше не буде. Дай ноутбук.

У сусідів було з півдесятка мереж, не знав, яка потрібна. Вбивав пароль, на четвертій, що звалася GoT, підключився. Написав кілька листів, допив коньяк. Стало зле. Бухгалтер відніс у туалет, де я проблювався. Попив водички.

— Подивися у сейфі, там ще мусить бути знеболювальне.

Було, він вколов.

— Лягай спати, тут нас не знайдуть. Тільки підіпри двері стільцем, про всяк випадок.

Невдовзі заснув. Знеболювальне було потужне, Біла вбивця лайна не тримала. Мене розбудив стук у двері. Ще темно було. Бухгалтер підхопився, тримав пістолет напоготові.

— Спокійно, це свої, — запевнив я. — Відчиняй і не бійся.

Бухгалтер пістолет не сховав, пішов до дверей. Завів якогось переляканого чоловіка, що весь тремтів. Трохи заспокоївся, лише коли побачив мене.

— Владюшо, це ви?

— Я. Говоріть тихіше. Зошит узяли?

— Так. — Чоловік кивнув. Він був середнього зросту, худий, з тонкими рисами обличчя, кволою борідкою і добрими очима. Показав зошит, звичайний, шкільний, середньої товщини. І ручку, дешевеньку, жовту, з чорним ковпачком.

— Сідайте. Бухгалтере, дай гостю стілець.

Чоловік усівся. Я подивився на нього. Знеболювальне припиняло діяти, мені ставало боляче.

— Мені потрібні добре озброєні і вмілі люди для вуличних боїв і захоплення будівлі. Декого назву сам, але радий буду почути й ваші поради.

— Вуличні бої? Будівля? Банкову збираєтеся брати? — злякався гість.

— Ні, я поважаю конституційний лад. Порадите щось?

— Треба подумати.

— Думайте. А поки що я скажу про тих, кого обрав сам. По-перше, Іван Карпович Підіпригора.

— Гідний вибір! — кивнув гість і записав у зошиті.

— З торбою зброї і кількома ампулами знеболювального.

— По телевізору натякають, що у вас проблеми з наркотиками, пане Владюшо.

— У мене проблеми з цим світом. І це не лікується. Далі. Мені потрібен Шпиль.

— Не радив би. Занадто груба і неконтрольована сила, як для вуличного бою. Ви ж не хочете перетворити Київ на руїни?

— Мені потрібна силова підтримка.

— Візьміть Сірка. Він літає і легко може перевернути танк. Беремо?

Я кивнув, гість записав. Бухгалтер здивовано дивився на нас, але нічого не питав.

— Ще потрібні бійці для вогневої підтримки.

— Пропоную Четверга Загорулька, він добрий снайпер, показав себе одразу в кількох романах. А ще Андрюху, у того шестидульний кулемет.

— Андрюха? — несподівано перепитав Бухгалтер.

— Андрюха, велетень-дивак, воював в АТО, кришив сепарів із кулемета, але може і з гранатомета. Я написав про нього кілька книжок, — пояснив гість.

— Я воював разом із ним! Він був у моєму загоні!

— О, то ви ж підтвердите, що він чудовий боєць!

— Але Андрюха загинув! — аж закричав Бухгалтер.

— Тихіше, друже, не  зчиняй галасу, — наказав я. — Загинути може людина, а персонажі живуть вічно. Принаймні поки про їх пригоди читають. То що, беремо Чета та Андрюху?

Гість подивився на мене. Я кивнув, він записав у свій зошит.

— У кожного буде боєзапас на дві години бою. Цього вистачить?

— Має вистачити.

— Ще б порадив Дику Ганну. А то у вас лише чоловіки, якийсь сексизм, треба виправити тендерну ситуацію. Дика Ганна з тачанкою, при кулеметі, те що треба.

— Ви ще негра додайте, задля політкоректності, — сказав я.

— З персонажами-неграми у мене не дуже, однак можу запропонувати Устима Коновальця. Він по матері казах, дехто каже, що Чингізид, тобто походить від Чингізхана, а по батькові — від Тараса Григоровича Шевченка, який прижив дитину під час заслання на Аралі. Так і виникло дивне поєднання крові. Устим на бій виходить із шаблями, але може й лук використовувати, і вогнепальну зброю.

— Ні, Устима не треба, а то ще скажуть, що найманців використовую. Досить того, що вже є. Прочитайте, кого записали.

— Іван Карпович, Сірко, Четвер Загорулько, Андрюха-кулеметник і Дика Ганна. Ну що, загін потужний. — Гість збуджено засміявся. — Плюс зброя, боєприпаси, знеболювальне. Життя вам додати, Владюшо?

— Мені не треба, ось йому додай, — кивнув на Бухгалтера, який нічого не міг зрозуміти, тільки дивився розгублено.

— Добре, допишемо ще життя пану Бухгалтеру, — кивнув гість і записав.

— Звідки ви мене знаєте? — здивувався Бухгалтер.

— Та вас тепер уся країна знає. Ви ж зірки, як вас не знати? Ну що, пане Владюшо, все?

— Та, здається, все. Дякую.

— Тоді чекайте, вже скоро почнуть сходитися. — Гість підвівся, потиснув мені руку. — Успіхів вам. Зошит залишаю, щоб не було мені спокуси. Буду слідкувати за вашими подвигами в телевізорі.

Гість кивнув і пішов до дверей. Бухгалтер його провів, потім повернувся, сів навпроти мене.

— Що це було, Владюшо?

— Збір війська.

— Якого війська?

— Яким ми будемо корпорацію «S. S. А.» нищити.

— І яким чином цей ботанік військо збере?

— В нього Дар.

— Що?

— Дар.

— Тобто?

— Усе, що він пише, стає реальністю. Оце написав, що збереться тут загін бравих бійців, — і загін збереться.

— Просто написав — і все? — Бухгалтер не вірив.

— І все.

— І збудеться все те, що він написав?

— Так.

— Але чого ж тоді ти не попросив, щоб він написав про перемогу Третього фронту? Хіба не легше б так було?

— Перемога Третього фронту — штука абстрактна. Напише він про перемогу третього фронту, а кремлядь відкриє четвертий. Тут треба конкретно писати.

— Але ж він писав дешевою ручкою в дешевому зошиті!

— А йому все одно, чим і де писати. Він може ручкою, може олівцем, палець кусне — кров’ю напише — і справдиться. Та що там, навіть пальцем на піску чи сечею на снігу написати може. Бо Дар у людини. Дар!

Бухгалтер дивився на мене уважно, мабуть, намагався зрозуміти, чи не жартую.

— Ти, якщо не віриш, просто почекай і на власні очі все побачиш.

— Але, Владюшо, поясни, як можна, коли в тебе Дар, ходити в старих кросівках, потертих штанях і сорочці з секонд-хенду? Чому він досі не повелитель світу чи хоча б не президент? Не Мессі, чи не космонавт? Чому він виглядає має вигляд якогось невдахи зі спального району?

— Тому, що він дав обітницю не писати.

— Як?

— А так. Раніше він писав багато, по вісім книжок на рік, у нього шалена працездатність. Я на літературі не знаюсь, але всі казали, що письменник він поганий. Дуже поганий. От просто феноменально поганий. Його видавали у м’якій обкладинці, в серії якогось трешу, але він був задоволений. Йому начхати було, чи хтось читає його книжки, бо головне задоволення він отримував від того, що писав. Потім дещо сталося, і він пообіцяв собі, що більше ніколи не писатиме. Дотримується цієї обіцянки досі.

— Але тобі писав!

— Бо колись, іще до того, як дав обітницю, пообіцяв мені. Я дуже допоміг йому, і він пообіцяв. Зараз віддав борг.

— Тобто він має можливість керувати світом і не користується цим?

— Так, Бухгалтере. Я думав, що так не буває, поки не зустрів його. Виявилося, що буває.

— Ну, добре — він, а інші? Як цього хлопця досі не викрали, не приставили пістолет до голови й не примусили написати щось на кшталт: «І ось тут на мене впав мільярд баксів» чи «І тут я став повелителем Всесвіту»? Як?

— Найсмішніше, що таке вже було. Принаймні з доларами. Двоє бандюків схопили Дароносця і примусили написати про мільярд баксів із неба. Мільярд упав і розчавив їх, бо це виявилося до хера бабла. Навіть купюрами по сто баксів мільярд — це десять тонн.

— І що з тим мільярдом сталося?

— Дароносець написав: «Мільярд згорів повністю» — і мільярд згорів повністю.

— Слухай, так він би міг написати, що Хуйло здох?

— І що далі? Де гарантія, що місце Хуйла посяде хтось кращий? Немає жодних гарантій. Кремлядь же не тільки Хуйло.

— А якщо написати: «Рашці пиздець»?

— Бухгалтере, пиздець там триває століттями, вони його навіть активно експортують по всьому світові, для чого збільшувати? Можливо, варто було б написати щось на кшталт «Росію було знищено», але Дароносець не хоче брати на себе кров. Навіть кремлядську. Така він людина.

Мій товариш закрутив головою. Йому важко було повірити в те, що я казав.

— Слухай, а якби Дароносець написав: «У мене зник дар». Що б було? — спитав Бухгалтер після роздумів.

— Цікаве питання. Не знаю. Тут якась суперечність. З одного боку, щоб написане стало реальністю, його треба повністю дописати. Тобто «Хуйло здо» чи навіть «Хуйло здох» нічого не значить, бо поки немає крапки, напис не закінчено. І ось Дароносець пише про зникнення Дару, ставить крапку — і що тоді? Не знаю. З одного боку, Дар мусить виконати написане й залишити Дароносця. З іншого боку, на момент крапки Дару ж уже може не бути — і тоді Дар залишається! Не знаю, якась давньогрецька плутанина.

— Слухай, а якщо я попрошу цього Дароносця написати, аби мене повернули в далекий космос, туди, де я воював із Чувіндаками, — це подіє?

— Він не писатиме. І для чого тобі космос. Бухгалтере? У тебе тут кохана жінка, дитина, мабуть, уже народилася, ну який, у дупу, космос?

Бухгалтер усміхнувся і кивнув.

— Правду кажеш, щось мене занесло не туди.

За вікном почувся рух. Бухгалтер вихопив пістолет. У нього таки була чудова реакція.

— Спокійно. Це, мабуть, Сірко. Відчини вікно.

Бухгалтер обережно пройшов до вікна. На підвіконні хтось став. Уже ледь-ледь починало світати, і в цьому слабкому світлі ми побачили силует козака у гостроносих чоботях, шароварах, жупані, з оселедцем і двома гарматками, що перехрещені стирчали з-за спини.

— Доброго здоров’ячка, — сказав гість.

— Доброго. Заходьте, вельмишановний Сірко.

Той стрибнув на підлогу, ледь не провалив її.

— Бачу, я перший.

— Так, можете поки що відпочити з дороги.

— Я люльку наб’ю, — сказав він і присів до стіни на підлогу, взяв кисет з тютюном та люльку.

Потроху починало світати. Я побачив здивоване обличчя Бухгалтера, який не міг відірвати погляду від Сірка. А той набив люльку і з задоволенням курив. У двері постукали. Бухгалтер пішов відчиняти. Повернувся з Іваном Карповичем. Той був трохи незадоволений.

— Коли вже справи закінчаться? Я додому хочу, до доньки й коханої жінки, — сказав із претензією.

— Сьогодні останній бій, — пообіцяв я.

— Гаразд. — Він кивнув і скинув наплічник. — Тут зброя і якісь ліки.

— Бухгалтере, там знеболювальне.

Бухгалтер узяв із наплічника і вколов. Мені значно полегшало. У двері ще раз постукали. Прийшов Четвер Загорулько зі снайперською гвинтівкою, замотаною в тканину, щоб не привертала уваги. Привітався, присів під стіною.

— Що за гвинтівка? — спитав Бухгалтер.

— «Манліхер», — тихо сказав Четвер.

— О, «манліхер» я поважаю, — кивнув Іван Карпович.

— Гармати кращі! — втрутився Сірко.

На вулиці почулося іржання. Бухгалтер підбіг до вікна, обережно визирнув і залип.

— Там тачанка!

— Дика Ганна приїхала, — зрадів я. Невдовзі в двері постукали. Зайшла Дика Ганна. У довгій спідниці, з широким поясом, за яким були шабля та два маузери.

— Привіт, хлопці. Кого мочимо?

— Зараз усі зберуться, і розповім.

Голос мій трохи тремтів, я хвилювався в такому поважному товаристві.

— Випити є? — спитала Дика Ганна. Я не знав, що це за персонаж, але одягнена і озброєна вона, як у двадцяті роки. Мабуть, тодішня отаманка.

— Є. Бухгалтере, налий дамі.

— Та чого ж тільки дамі? — здивувався Сірко й похапцем підхопився. Так підскочив, що аж дулами гарматок стелю зачепив.

— Добре, наливай усім.

Пляшка коньяку розійшлася, наче брехня по селу. У двері знову постукали. Бухгалтер пішов відчиняти. Почувся його скрик у коридорі.

— Андрюхо!

Повернувся весь у сльозах. Цього я від Бухгалтера не чекав. За ним зайшов хлопець, що мав досить дивно дивний вигляд: високий, худий, жилавий, з обличчям, наче витесаним сокирою, з полум’яним поглядом і високим чолом. Хлопець був перемотаний стрічками набоїв, а в руках тримав шестидульний кулемет, як із американських фільмів. Суворо дивився на нас і ніжно — на Бухгалтера.

— Це Андрюха, кулеметник, — тихо сказав Бухгалтер.

— Привіт, Андрюхо.

Він у відповідь щось замугикав.

— Андрюха не розмовляє. Але все розуміє.

Дивився на кулеметника з ніжністю, наче на рідного брата, якого давно не бачив.

— Ну, що, всі у зборі. До справи, — сказав я. Мене накривало, знеболювальне було потужне, я не те що болю не відчував, я кайфував! Уявляв, як Біла вбивця усміхатиметься на небесах, коли я зроблю те, що запланував. Ти будеш задоволена, присягаюся, кохана! — Нам потрібно буде взяти ось цю будівлю. Офісний хмарочос у Печерському районі. Він колись належав одному великому українському олігархові, а потім його віджала корпорація «S. S. А.». Корпорація завжди так вчиняє, вона нічого не будує сама, тільки рейдерить і віджимає. Ось ця будівля на мапі Києва.

Я показав усім екран ноутбука.

— Ми висуваємося звідси, підходимо до будівлі. Її охороняє близько сотні озброєних бійців корпорації. Вони в чорній формі, зі срібними емблемами. Добре озброєні й підготовлені. Їх можуть нагнати більше. Можливо, кілька сотень.

— Та яка різниця, — сказала Дика Ганна.

— Ага, що більше ворогів, то більше їх можна вбити, — зареготав Сірко, який явно хотів сподобатися Дикій Ганні.

— Не виключено, що нам спробують вдарити у тил. Загони охоронців, які стоять поза будівлею, менти чи армія. Треба бути готовим до всього. Офіси вищого керівництва корпорації — між 24-м та 27-м поверхами. Мене цікавить голова Наглядової ради Богославський. Його можна впізнати за відрубаною лівою рукою. Її відрубала Біла вбивця, тому він мстився їй.

— Він точно сидить у будівлі? Не втік?

— Точно. Він свято вірить у міць своєї фортеці й сподівається, що я прийду туди й загину. Він там. І сьогодні я вб’ю його. — Я посміхнувся. Уявив, як націджу келих поганої крові власника корпорації й виллю на підлогу, на славу Білої вбивці й задля її заспокоєння.

— Як ми будемо заходити? — спитав Четвер.

— Частина триматиме під контролем перший поверх, щоб щури не розбіглися. А частину Сірко десантує нагору. Повоюємо там. Ось досить точний план приміщень. У Богославського кілька кабінетів, пов’язаних між собою окремими ліфтами і сходами. Але ми розплутаємо цей лабіринт і знищимо тварюку.

— Коли виступаємо? — поцікавився Іван Карпович.

— Та вже зараз.

— Нам потрібен транспорт. — сказав Бухгалтер. — Спробую знайти мікроавтобус.

— Ні. — Я закрутив головою. — Поїдемо на тачанці Дикої Ганни. А ти залишаєшся.

— Що?

— Ти залишаєшся, — повторив я. — Стежитимеш за подіями і виконуватимеш мої накази. Візьми в сейфі кілька телефонів, будемо підтримувати зв’язок.

— Владюшо, я пройшов із тобою всю війну, і ти хочеш, щоб я пропустив останній бій! — образився Бухгалтер.

— Ти правильно кажеш, що пройшов зі мною всю війну. Ми з тобою створили третій фронт і врятували Україну. Ми довіряли один одному. Хіба я колись робив щось на шкоду нашій справі?

— Ні.

— Зараз я пропоную, як краще. Ти залишаєшся, будеш на зв’язку.

— Але, Владюшо, я…

— Це наказ! Наказ!

Бухгалтер важко дихав. Подивився мені в очі, я легко витримав його погляд.

— Гаразд, — нарешті кивнув він. Був розумний хлопець і второпав, що так справді буде краще.

— Молодець. Поки ми їхатимемо, підготуй від мого імені звернення до жителів будинків поруч із хмарочосом «S. S. А.». Вони мусять піти геть, щоб не постраждати під час бою. Попроси водіїв не їздити в тому районі. Текст мусить бути готовий і чекати мого дзвінка. Стеж за новинами. Якщо буде щось таке, що стосується нас, повідомляй. Домовилися?

— Так, — кивнув Бухгалтер. Задоволеним він не був, але дисципліну поважав.

— Ходімо, хлопці, — сказав я. — І дівчата. — додав, щоб Дика Ганна не образилася. Але вона, здається, і уваги не звернула.

Ми вийшли до сходів. Можна було їхати ліфтом, але я не любив закритого простору, тому спустилися пішки. Сіли в тачанку, запряжену парою баских коней. На кормі був кулемет «максим» із ящиком набоїв.

— Н-но! — Дикій Ганні досить було раз наказати, і коні швиденько побігли.

Залізні колеса загримотіли по асфальту. Ще тільки світало, поодинокі перехожі, бачачи нас, тікали. Потім нас помітила машина ДАІ, стала швидко наближатись, але коли роздивилася пасажирів, різко розвернулася й поїхала геть на максимальній швидкості. Котили далі. Хвилин за десять попереду з’явилося три мікроавтобуси. Вони мчали нам назустріч.

— Здається, до нас гості, — сказав я.

— Ласкаво просимо! — зареготала Дика Ганна. — Підпускаємо. Нікому не стріляти, я сама!

Усі кивнули. Мікроавтобуси тим часом різко загальмували метрів за сто від нас. Дика Ганна розвернула тачанку й кинулася до кулемета. Бійці в камуфляжній формі ще займали вогневі позиції, коли вона відкрила вогонь. Довга, наче собача пісня, черга почала сікти мікроавтобуси і збивати з ніг бійців корпорації. Вони почали стріляти у відповідь, але Дика Ганна вміло гасила вогнем усі спроби спротиву. Стріляла і верещала від збудження. Потім Сірко не витримав, вихопив з-за плеча одну з гарматок і вистрелив. Мікроавтобус вибухнув і підскочив у повітря, враз охоплений полум’ям.

— Я ж сказала не стріляти! — заверещала Дика Ганна, тиснучи на гашетку. Стріляла ще хвилину, поки жоден із нападників уже не подавав ознак життя. Мені зателефонував Бухгалтер.

— У мережі шухер. Пройшла інформація, що ти взяв участь у заколоті проти чинної влади, хочеш скинути президента і встановити диктатуру.

— Слухай, чудовий план! — зареготав я.

— І багатьом він подобається. «Владюшу на царствіє!» — так і пишуть. Тисячі лайків! О, тут пишуть, що на вас напали! Що там у вас?

— Напали і відпали, валяються мертві. Вивішуй моє звернення. Нехай люди тікають від хмарочоса корпорації. Додай, що мені потрібна не влада, a «S. S. А.».

Порожніми вулицями поїхали далі. Якщо десь удалині з’являлася машина, вона, помітивши нас, одразу гнала геть. А от у вікнах було повно людей. Весь Київ прокинувся. У тиші дзвінко стукотіли копита коней об асфальт.

— Владюшо, присядь, — сказав Іван Карпович. — Може працювати снайпер.

Вони з Четвергом та Андрюхою стали навколо мене, наче прикривали. Попереду загримотіла важка техніка. Я подивився. Кілька танків і БТРи. Вишикувалися на дорозі.

— Зупиніться! — прокричав хтось у гучномовець. — Інакше ми будемо стріляти!

— Хто це говорить?

— Генерал Хромченко, командувач київського гарнізону.

— Це Владюша Бар-Кончалаба. Прибирай своїх людей, генерале, інакше мені доведеться їх прибрати самому.

— У мене наказ!

— Плюнь в обличчя тому, хто тобі наказав, бо він тебе підставив!

— Пане Владюшо, я присягав! Я мушу боротися із заколотами.

— У мене не заколот. Я їду до «S. S. А.», щоб знищити корпорацію. Вони заслужили.

— Усі кажуть, що ви хочете захопити владу.

— Я не знаю, хто там що каже, я хочу знищити «S. S. А.» і зроблю це, будуть мені заважати чи ні. Генерале, ти справді хочеш повоювати?

Він не відповів. Здається, зв’язувався з кимось по рації. Ми ж наближалися.

— Будьте готові, що танки вистрелять.

Усі кивнули.

До танків залишалося метрів сто, не більше.

— Пропустіть їх, пропустіть! — несподівано закричала жінка з балкону будинку уздовж дороги. — Пропустіть! Це ж Владюша!

І тут з балконів та вікон закричали десятки, сотні людей.

— Він Україну рятував! Він створив третій фронт! Ви бачили, скільки він кремляді поклав? Він бореться з чудовиськами! Пропустіть його! Пропустіть! — Цілий хор кричав. Я бачив, як розгублено озираються солдати. Потім генерал махнув рукою.

— Ми відходимо, але якщо ви спробуєте пробиватися на Банкову, ми атакуватимемо! — крикнув він. Чекав моєї відповіді.

— Мене це не цікавить. Нехай боїться «S. S. А.»!

Генерал махнув рукою, танки почали розвертатися, піхота сідала в БТРи. Невдовзі армійці поїхали геть, звільнивши шлях. Ми рушили далі. За кілька хвилин побачив цілий натовп журналістів із мікрофонами й камерами, що бігли назустріч.

— Не зупинятися, — сказав я Дикій Ганні. — Панове журналісти, звільніть дорогу, якщо потрібні коментарі, я їх надам, ідіть за нами!

Кілька знімальних груп спробували стати перед кіньми, але вмить отримали батогом від Дикої Ганни і відскочили. Всі групи були зі ЗМІ, що належали корпорації. Мабуть, розраховували затримати мене так.

— Куди ви їдете, пане Владюшо?

— Я їду нищити корпорацію «S. S. А.». Сьогодні буде її останній день, присягаюся.

— Це одна з найбільших українських корпорацій! Її знищення вб’є українську економіку!

— Брехня. «S. S. А.» справді велика, але це ніщо інше, як пухлина. Велика й отруйна. Ми позбавимося її й допоможемо країні! Проведемо операцію. Можливо, на початку буде трохи гірше, але потім ми одужаємо і Україна стане сильнішою.

— Але за що нищити найбільшого в України платника податків? Вами керує помста за ногу?

— Мною керує справедливість. Той, хто скоїв злочин, мусить бути покараний. На жаль, останніми роками «S. S. А.» лише коїла злочини, набиралася шалених багатств і ніяк не відповідала перед суспільством. Тепер настав час все змінити!

— Президент виступив категорично проти знищення «S. S. А.».

— Що ж, сьогодні в нього з’явиться привід посумувати.

— Президент заявив, що корпорація «S. S. А.» є хребтом української економіки, патріотичним бізнесом, який надає велику допомогу під час війни.

— Корпорації — пиздець. Принаймні її керівництву. Ми зітнемо голову, а хребет нехай далі працює на Україну.

— Удар по «S. S. А.» — це удар по Україні!

— Маячня.

— У війні вас з корпорацією зацікавлені росіяни!

— Ще одна маячня.

— Володимир Путін назвав голову корпорації Ігоря Богославського своїм особистим ворогом. Ви тепер нищите ворогів Хуйла?

— Я нищив і нищу ворогів України.

— Ви розумієте, що війна в центрі Києва призведе до величезних втрат серед мирного населення?

— Ніякої війни не буде. Я просто прийду, візьму голови Богославського та його заступників і піду. Все відбудеться швидко і майже непомітно.

— За нашими даними, Богославський зараз за межами України. Ви будете штурмувати порожню будівлю!

— Богославський у своєму кабінеті на 24-му поверсі. Він закляк і чекає мене. Не хвилюйся, падло, я вже скоро! — зареготав у камеру.

— Ви напідпитку? Чи під наркотиками?

— Я в ейфорії від того, що спочатку переміг кремлядь, а зараз знищу кляту корпорацію!

— Хто ці люди разом з вами?

— Це моє військо. Найкращі чудовиська, які допоможуть мені досягти горлянки Богославського.

— Будь ласка, їдьте тихіше, ми не встигаємо! — попросили журналісти, які почали відставати від тачанки.

— У нас мало часу. — Я розвів руками.

— Що буде потім? Чи правда, що ви збираєтеся в політику? Блок Бар-Кончалаби «Третій фронт», на місцях уже активно формуються первинні організації та регіональні штаби.

— Нічого про це не знаю.

— Ви будете вимагати дострокових парламентських чи президентських виборів?

— Мене не цікавлять вибори. Вперед!

Дика Ганна шмагонула батогом, коні побігли швидше, журналісти лишилися позаду. А попереду я побачив хмарочос корпорації. Біля нього почулася стрілянина, потім вибухнув гвинтокрил, який намагався злетіти з даху.

— Що це там? — спитав Іван Карпович.

— Я попросив Людину Борщу трохи почергувати, щоб щури не розбіглися. От він і чергує, чекає нас, щоб потім полетіти на Третій фронт.

— Слава Владюші! Бар-Кончалаба — наш президент! — кричали нам із будинків, аплодували, дехто навіть квіти кидав.

Я не звертав уваги. Я думав лише про помсту.

— Щось не те, — сказав Іван Карпович, який почав нервово озиратися. — Що?

— Небезпека. Прикриваємо Владюшу! — крикнув він. Вони оточили мене ще сильніше. Пострілу ми не почули, просто Іван Карпович смикнувся, а на мене пирснула кров. Ще один постріл. Цього разу його було чутно. Це Чет бив зі свого «манліхера».

— Готово, — сказав він.

— Знову снайпер! — прошепотів Іван Карпович.

— Що з вами? — спитав я.

— Подряпина, нічого страшного.

— Н-но! — крикнула Дика Ганна. Коні пришвидшилися, а позаду щось вибухнуло. Здається, ракета. Он іще одна полетіла з будинку. Але її зустрів вогнем Андрюха. Ракета вибухнула в повітрі, так до нас і не долетіла. — Н-но! — Дика Ганна швидко вивезла нас з-під обстрілу.

Невдовзі ми були вже біля хмарочоса корпорації — однієї з найвищих будівель столиці. Десятки поверхів чорного скла, яке не брали кулі. З навколишніх будинків тікали останні жителі. Перед входом вишикувалися чорні броньовики для перевезення готівки. З їх вікон стирчали дула автоматів. Я був упевнений, що за чорним склом першого поверху були барикади й вогневі точки. Нас чекали.

Дика Ганна розвернула тачанку кулеметом до входу. Ми вийшли. Іван Карпович притримував мене. Двері центрального виходу несподівано відчинилися. З них з’явилося двоє. Я придивився. Богославський, невисокий, із круглим обличчям і сивою борідкою, а за ним на мотузці, зі зв’язаними руками й кляпом, плентався Воронцов. Той самий, що скалічив мені ногу. Такого маневру я не чекав. Керівники пройшли через ряд броньовиків і попрямували до нас.

— Пане Владюшо! — Богославський зупинився, відійшовши метрів тридцять від броньовиків. Я дивився на нього. — У нас виник конфлікт. Як я вважаю — помилково. Точніше, я бачу в цьому руку кремляді, якій вигідно, щоб дві потужні проукраїнські сили воювали одна з одною.

Я мовчав.

— Спочатку вони підкупили нашого голову правління. — Богославський штовхнув Воронцова. — Підкупили й залякали, схопивши маленького сина від першого шлюбу. Ну, ви знаєте, як вони вміють. Саме за наказом кремляді він застосував до вас тортури, скалічив ноги. Але сталася накладка. Кремлядь нічого не може добре спланувати. Поки Воронцов виконував наказ і калічив вас, чудовиська напали на базу нашого заводу. Вам, на щастя, вдалося врятуватися. Коли я дізнався, то наказав провести службове розслідування, під час якого з’ясувалося, що Воронцов діяв усупереч інтересам корпорації, бо ж ми планували допомагати вам в організації третього фронту, але ні в якому разі не калічити. Воронцова було звільнено з посади, затримано і допитано. Він у всьому зізнався. Ми визнаємо його провину перед вами. Ви, пане Владюшо, маєте право покарати його, як вважаєте за потрібне.

Я далі мовчав. Богославський кивнув.

— Але наші вороги не зупинилися на цьому. Вони шукали можливості посилити конфлікт між нами. І знайшли як вдарити, коли дізналися про ваші почуття до Білої вбивці. Чесно кажучи, я не очікував удару з цього боку, не думав, що кремлядь зможе знайти її. Бо ж ми шукали її кілька років, але вона вміла ховатися. Потім, відповідно до домовленостей із вами, я відкликав наших людей. А кремлядь не заспокоїлася і змогла знайти Білу вбивцю. Знайти і вбити. Наша служба охорони дізналася занадто пізно, ми не змогли завадити. Але нам вдалося наздогнати вбивць. Мабуть, вони розуміли, що їх чекає ваш гнів, почали відчайдушно відстрілюватися й загинули. Але нам вдалося зібрати достатньо доказів причетності кремляді до загибелі. Документи зі мною, ви можете продивитися їх і самотужки оцінити переконливість. Пане Владюшо, я здогадуюся, що ви відчуваєте щодо мене і моєї корпорації. Але я прошу вас заради України обміркувати все з холодною головою. Нас штучно хочуть посварити. Не дайте використати себе. Хто б із нас у цій битві не переміг, Україна точно програє. Україна буде сильна, лише коли президент, ви та корпорація будуть діяти разом. Саме тому я не став ховатися за охороною й не спробував втекти, а вийшов до вас. Ви — батько третього фронту, який зупинив кремлядську навалу на ментальному рівні, ми — найбільша корпорація країни, що платить найбільше податків і активно допомагає першому фронту, та й лобіює наші інтереси серед союзників на фронті другому. Нам немає чого ділити й немає за що воювати. Тому я віддаю вам цього покидька Воронцова і пропоную мир. Я мрію, щоб ми працювали разом на майбутнє України. Краще майбутнє! — У нього аж голос затремтів, здається, і сльози на очах з’явилися. Хороший актор, диви як грав добре! Тепер витримував паузу, чекав моєї відповіді. Я не поспішав. Дивився на нього з-за хлопців, які продовжували прикривати мене. Іван Карпович ще й підтримував, щоб я не впав. — Яка буде ваша відповідь, пане Владюшо?

— Яка моя відповідь? — перепитав я. — Схвальна.

Він устиг усміхнутися, мабуть, повірив, що все минулося і йому вдалося обдурити мене. А потім я схопив «манліхер» Чета, прицілився і вистрелив. Не влучив, Богославський спочатку присів, а потім побіг. Друга куля теж пролетіла повз, а ось третьою я його поклав. Кров бризнула з голови. Охоронці вискочили з-за броньовиків і потягли тіло до себе. Убив або важко поранив, його тягли, наче оклунок. Повернув гвинтівку Чету.

— Це так треба було? — спитав трохи здивований Іван Карпович.

— Це був двійник. У Богославського кілька двійників, усі з відрубаною лівицею, для якої зроблені протези, які не відрізниш від справжньої руки. Зовсім за дурня мене вважає. — Я трохи образився. Потім закричав охоронцям корпорації. — Бійці, у вас є п’ять хвилин, щоб скласти зброю і піти. Ви мені не потрібні, мені потрібні ваші керівники. Особливо ваш головний бос, Богославський. Зараз я вбив якогось дешевого клоуна, що був його двійником. Але мені цього замало. За п’ять хвилин я увійду в будівлю і знищу всіх, хто чинитиме спротив. Думаю, ви бачили по телевізору, що я дотримую слова. Вибирайте самі: жити чи накласти головою за керівництво. Час пішов!

Тиша. Жоден не спробував піти. Я почекав хвилину.

— Хлопці, ви щось, я бачу, зовсім тупі. Боїтеся, що свої ж пристрелять? Ну, то сідайте в броньовики й тікайте геть! — крикнув я. І вже за секунду завівся один двигун, потім інші. З будівлі почали стріляти, кілька машин розстріляли, але інші встигли втекти. — Хлопці у будівлі, кладіть на землю своїх командирів і виставляйте білий прапор. Тоді ми вас не знищимо. Зрозуміло?

У будівлі пролунало кілька пострілів, якісь крики, на третьому поверсі вибухом вибило кілька вікон.

— Залишилося дві хвилини! — крикнув я.

І тут по нас почали стріляти. Мабуть, надійшла команда відкрити вогонь. Ціла хвиля вогню. Я був би вбитий, якби Сірко не прикрив мене й не відтягнув у безпечне місце. Зав’язався бій. Дика Ганна з Андрюхою сікли з кулеметів, Четвер бив зі снайперки, потім доєднався Сірко з напрочуд швидкострільними гарматками. У наш бік полетіли ракети, потім із підземного гаража вискочило два танки, які, мабуть, мусили розчавити нас, але майже одразу їх підбив Сірко. У лоб не міг, поцілив у траки, розірвав, а вже коли розвернулися, тоді розстріляв. Один загорівся, а в іншому вибухнув боєкомплект.

Іван Карпович, який був поруч зі мною, почав стріляти. Я, чесно кажучи, подумав, що він просто бережеться, ото й ховається разом зі мною, а він, виявляється, охороняв мене. Було від кого, бо загін корпорації спробував вдарити в тил. Кілька десятків бійців у чорному вискочили з підвалу будинку неподалік. Іван Карпович убив кількох, інші, якби атакували, таки б добралися до мене й підстрелили, але серед них вибухнуло дві гранати, а потім у спину вдарив автомат. Бійці перелякалися й кинулися тікати. По тих, хто кинув зброю, не стріляли. Підбіг Бухгалтер з автоматом.

— Ось бачиш, я став у пригоді! — крикнув він.

Тим часом бій біля центрального входу тривав. Сірко, Андрюха й Дика Ганна не зменшували густину стрілянини і планомірно знищували вогневі точки. Четвер теж бив прицільно, працював по верхніх поверхах, звідки стріляли ракетами. Я вже думав про десант, коли Бухгалтер здивовано вилаявся. І стрілянина несподівано вщухла. З центрального входу сунув якийсь дивний натовп. Дівчата у білих тісних костюмах із чорними поясами і в чорних, високих чоботях. Багато їх, десятки, сотні. — От, бля, — тихо сказав Бухгалтер. Зір у нього був кращий, і він встиг усе роздивитися. Вони стрімко наближалися, тепер і я побачив, що в них однакові фігури та обличчя. Фігури та обличчя Білої вбивці!

— Вогонь! — заволав я. — Це біороботи! Вогонь! — Вихопив пістолет і почав стріляти сам. У мене тремтіли руки, я не міг поцілити, але мій наказ почули. Стрілянина відновилася. Кулі потрапляли в натовп Білих убивць, перебивали їм тіла, біороботи починали диміти, падали в судомах, але намагалися підвестися й бігти далі. Хоч повзли, а лізли, щоб виконати наказ і вбити мене та моїх людей. Кілька кинулося до Дикої Ганни, але та вихопила шаблю і потужними ударами зрубала їм голови. Андрюха взагалі не підпускав близько, косив з кулемета, а Сірко високо, метрів на двадцять, підстрибнув і з повітря почав стріляти з гарматок. Ядра врізалися у бруківку, розривали її на шматки й нищили біороботів осколками. Вони поклали багато, але кілька десятків фальшивих Білих убивць прорвалися й побігли до мене. Іван Карпович та Бухгалтер почали стріляти, збивали їх довгими чергами. Одній я впритул вистрелив у лоб. Друга кинулася на пістолет, отримала кулю, але вибила зброю, а вже третя притиснула до бруківки і почала душити залізними руками. Я намагався розірвати руки, хоч і знав, що це неможливо, провалювався в непритомність, устиг тільки подумати, як же добре померти від руки Білої вбивці, нехай вона й несправжня, а біоробот.

Потім мене плескали по щоках. Побачив Бухгалтера. Поруч гримотів бій. Уже не такий жвавий.

— Я живий? — чесно здивувався.

— Живий, живий, — кивнув Бухгалтер. — Перший поверх зачищено, що далі?

— Далі десант. — Я спробував підвестися.

— Залишайся тут! Ми самі!

— Ти що! Я мушу вбити Богославського! Допоможи!

Бухгалтер зрозумів, що немає сенсу зі мною сперечатися, і подав руку. Допоміг підвестися й дійти до наших вогневих позицій. Андрюха з Дикою Ганною вже були всередині, добивали останніх охоронців, які не схотіли здаватися.

— Іване Карповичу, залишайтеся тут, дивіться, щоб ніхто не втік. Нікого не випускайте, бо ці мудрагелі з керівництва корпорації можуть перевдягнутися в охоронців і спробувати втекти в такому вигляді.

— Гаразд.

— Сірко, Четвер і Бухгалтер зі мною. Сірко, зроби дірку десь на двадцять восьмому поверсі. Там і десантуємося.

Сірко дав чергу зі своїх гарматок, пробив у склі хмарочоса дебелу діромаху.

— Чіпляйтеся хлопці, полетіли.

— По одному, ми важкі.

— Тю, та які там важкі! Чіпляйтеся! — Я обхопив його шию, те саме зробили Четвер і Бухгалтер. Останній ще й притримував мене.

— Ну, з Богом, Парасю, — сказав Сірко, присів і відштовхнувся від землі. Ми полетіли. Дуже дивне відчуття, в яке важко було повірити. Набирали висоту так швидко, що по нас навіть не стріляли. Здивовані охоронці дивилися з-за розбитих чорних вікон, мабуть, повірити не могли в те, що бачили. Та й летіли ми швидко. Сірко прилетів до пробитого у вікнах отвору, висадив нас, дав кілька залпів по коридору, вибивши двері. Назустріч з’явилося кілька охоронців, почали стріляти, але Четвер і Бухгалтер їх швиденько поклали. Сірко на такий дріб’язок не розмінювався.

Ми пройшли до ліфта, Сірко виламав двері, схопився за трос.

— Чіпляйтеся! — Ми повисли на ньому, наче виноградинки на китиці. Почали спускатися. Сірко проїхав потрібний поверх, почав дертися знову вгору.

— Зачекай, — попросив я. Узяв автомат у Бухгалтера й постукав дулом у ліфтові двері. Почалася стрілянина. Десятки куль пробивали двері, билися в стінку шахти. Нас розстрілював цілий загін. Охоронці чекали. Стріляли півхвилини, потім почали перезаряджатися. І тут ми почули, як щось дзенькнуло. І ще, і ще. Підняли голову й побачили, як рвуться посічені кулями дроти, з яких складався трос. Ось-ось на нас мав упасти ліфт.

— Ахай тобі абищо! — вилаявся Сірко і кинувся до дверей, що перетворилися на друшляк. Удар — і двері вилетіли. Ми вистрибнули в коридор і побачили охоронців, що закінчували перезаряджати автомати. Позаду пролетів ліфт. Четвер і Бухгалтер почали стріляти. Потім до них доєднався Сірко зі своїми гарматками. Він прийняв на себе кілька куль, які мали влучити у мене. Бухгалтер теж був поранений, скрикнув, а потім розгублено дивився, як рани на ньому затягуються.

— Як це? — спитав він, геть ошелешений.

— Це життя, — пояснив я. — Дароносець тобі життя дав. Але тепер стережися, бо його мало залишилося. Вперед!

Ми побігли вперед. Хлопці бігли, а я ледь шкутильгав з милицями. Сірко пострілом із гарматок вибив броньовані двері, за ним нас чекали охоронці з кулеметом, але він вистрелив знову. Дим, пилюка, крики. Ми пробігли до розкішної зали засідань. Тут збиралося керівництво «S. S. А.». І звідси мав бути хід до кабінету Богославського. Я побачив переляканого клерка, попросив Сірка навести на нього одну з його гарматок.

— Де кабінет Богославського? Рахую до трьох. Раз, два…

— Поверхом нижче! — перелякано прошепотів клерк. — Ось там хід! Він показав на ледь помітні двері у стіні.

— Кинь його туди, — попросив я Сірка. Клерк заверещав, намагався пручатися, але Сірко кинув його за двері. Пролунав потужний вибух. Здається, хід був замінований. — Пробий підлогу, — попросив я.

Сірко вистрелив раз, вистрелив другий і пробив величеньку діромаху. Усі пострибали вниз і опинилися в кабінеті, що видавався дуже дорогим. Я спочатку подумав, що це кабінет самого Богославського, але потім помітив його портрет на стіні. Ні, хтось із заступників. Заскочили охоронці, але дістали відкоша кулями і сховалися за дверима.

— Ану вилазь! — наказав Четвер. Він знайшов під великим робочим столом якогось переляканого чоловіка в костюмі й краватці. — Вилазь! — витягнув його за ноги. Чоловік тремтів.

— Де кабінет Богославського? — спитав я.

— Я не знаю, я юрист, мене запросили…

— Сірко, викинь його у вікно. — попросив я. Сірко схопив і кинув. Так швидко, що я навіть не чекав. Добре, що вікно виявилося броньованим, чоловік ударився об нього й відлетів назад. Сірко вистрелив із гарматки, пробив скло, тоді вже схопив чоловіка. Той заверещав.

— Поверхом нижче! Пройтися по коридору до протилежного кінця! — Він був дуже наляканий, ще й обличчя розбив.

— Сиди тут, — сказав я. — Зараз ми сходимо перевіримо. І якщо ти набрехав, тебе розірвуть навпіл. Сірко, навпіл зможеш?

— Уздовж чи впоперек? — серйозно спитав Сірко і уважно придивився до чоловіка, здається, замислився, як розриватиме. Чоловік усе зрозумів правильно.

— Кабінет тут, — прошепотів він і вказав на підлогу. Здається, казав правду.

— Давай, Сірко, діряв, — попросив я. Той почав дірявити, але виявилося, що перекриття з надміцного бетону. Гарматки той бетон не брали. — Ну, тоді ходімо сходами.

Ми вийшли в коридор. Сірко підхопив мене, бо я ледь ходив. Побачили, що з кількох дверей стирчать білі сорочки й майки.

— Зброю викидайте! — наказав я. Охоронці почали викидати зброю. Автомати, пістолети, кілька кулеметів. Добряче так. — Лежати в кімнатах і не рухатися!

Ми пройшли до сходів. Там нас спробувала зупинити охорона. Билися затято, хвилин із п’ять, коли знизу почулися постріли. Охоронці кинулися тікати, ми за ними. Побачили Дику Ганну та Андрюху. Вони плювали на свої кулемети, а ті аж шипіли, так розігрілися.

— Вирішили вам допомогти, а то щось ви довго, — пояснила Дика Ганна.

— А як ви піднялися? — здивувався я.

— А такий коробок, заходиш у нього, а він тебе вгору везе.

Як герой 20-х років, до того ж простого роду, про ліфти вона не знала.

— Андрюха показав.

Виявилося, що на поверх Богославського їздив знизу окремий, нікому не відомий ліфт. Сірко його розстріляв, щоб ніхто не втік. Ми пішли коридором. З приймальні вийшли охоронці.

— Здаємося! Здаємося!

— Кидайте зброю!

Кинули.

— Де Богославський?

— У кабінеті зачинився! Там із ним особисті охоронці! У них багато зброї! — загомоніли бійці.

— Виходити з піднятими руками! — наказав я. Сам сидів за спиною у Сірка, уважно дивився. У всіх полонених руки були. — Лягти на підлогу й не рухатися!

Вони вляглися. Дика Ганна забігла до приймальні, навіть наказу не чекала, шалена дівка.

— Тут нікого! — доповіла. Ми зайшли. До кабінету вели зачинені двері. З-під них, здається, витікала кров.

— Давай Сірко, — сказав я.

Він вистрелив із гарматок, пробив двері, потім зовсім виламав. За дверима був великий кабінет. У ньому довгий стіл для засідань і ще один, робочий. За ним у розкішному фотелі сидів Богославський. Із простреленою головою. Постріл у скроню, прикре самогубство. Злякався, падло. Я зрадів, а потім подумав, що це занадто хитрий змій, щоб так усе просто вийшло.

— Тікаймо! — закричав я. Добре, що хлопці всі були досвідчені, не стали розпитувати, що і як, а організовано й швидко вибігли. Позаду пролунав потужний вибух. Сірка, який ніс мене, збило з ніг вибуховою хвилею. Ми покотилися. Пилюка, дим, тріск — здається, пожежа почалася. — Охоронців ловіть! — закричав я, бо був упевнений, що коли в кабінеті нас чекала вибухівка, то й Богославський був несправжній.

— Один утік! — крикнув Бухгалтер.

— Точно!

— Ось, чиста підлога, пилом не присипано. А он сліди!

— За ним! Це він, він! — заволав я.

Ми побігли. Сліди вели до непомітних дверцят у стіні. Там виявився потайний хід. Такий тісний, що ми з Сірком не вміщалися. Хлопці з Дикою Ганною побігли, а ми лишилися.

— Горимо, — спокійно сказав Сірко. Чутно було, як розгоряється вогонь, з’явилося багато диму. Спрацювала протипожежна сигналізація. Загасила вогонь. Прибіг Бухгалтер.

— Там зачинені зсередини двері. Він десь сховався.

— Приведи мені трьох охоронців.

Бухгалтер привів. Я застрелив одного на очах у двох інших. — Де він? — спитав тихо і навів пістолет на одного. Я знав, що це особисті охоронці, віддані Богославському, замазані в крові та злочинах. Але я знав і те, що люди хочуть жити. Дуже хочуть.

— Я покажу, — прошепотів той, у якого я цілився.

— Ні! — закричав інший і кинувся на товариша. Отримав кулю, впав.

— Показуй. — Я стрибнув із Сірка. Спирався на автомат, бо милиці десь загубив.

— Я підтримаю, — сказав Бухгалтер. Тут і Четвер підійшов.

Ми пішли ходом, Сірко залишився нас прикривати. Охоронець засмердів. Здається, наваляв у штани. Ось так боявся свого господаря. Та й нас також. Спустилися таємним ходом на два поверхи, охоронець мовчки показав на стіну. Я подивився на нього, немов перепитував, чи не помиляється. Він кивнув. Був блідий, тремтів. Я взяв пістолет. Вистрелив. Крик. Ще раз вистрелив. Ще крик. Кивнув Четвергу. Той ножем видер одну з панелей. За нею побачили скривавлену й непритомну людину. Витягли.

— Це не він, — скривився Бухгалтер. — Я бачив його портрет у мережі, і рука є.

Я вистрелив у ліву руку. Жодної крові на рані. Потім схопив за обличчя й потягнув. Знялася маска — дуже тонка, але така, що повністю змінювала обличчя.

— Він! — здивовано сказав Бухгалтер.

— Він, — кивнув я. Поплескав по щоках. Я хотів дивитися йому в очі перед смертю. Він опритомнів, побачив мене, не здивувався.

— Падло, — прохрипів.

— Я тебе дістав. Не треба було чіпати Білу вбивцю.

— Ти здохнеш, лошара. — Богославський недобре посміхнувся. Розтиснув праву руку, в долоні був якийсь пристрій. Богославський плюнув у мене. Не влучив в обличчя, хоча дуже хотів. Унизу почувся дуже потужний вибух, від якого вся будівля захиталася.

— Мудак, — сказав я і застрелив його. Будівля затремтіла. Вона ось-ось мала впасти, зруйнована вибухом у підвалі.

— Пацани, тримаю! — почули ми крик Сірка. Озирнулися. Бухгалтер підхопив мене, і ми всі побігли. Вибігли в коридор, там до вікна. Будівля почала хилитися і падати. — Стрибайте! — закричав Сірко.

Ми з Бухгалтером стрибнули. У польоті я встиг подумати, що так і помирати можна, коли все, що хотів, зробив.

(Більше про Дар та його володаря можна прочитати в романі «Дар». Про Андрюху-кулеметника можна прочитати у романі «2014». Про Дику Ганну — у книжці «Івченко об'єднує Україну». Про Дар, Дику Ганну та Сірка є розділи в енциклопедії українського жаху «Сто чудовиськ України»).

Розділ 19

В останню путь

Коли я опритомнів, одразу зрозумів, що живий, бо дуже боліли нога та бік. Якщо людина померла, біль мусить відступити, а не так допікати. Живий. Лежав у якихось кущах. Поруч помітив Бухгалтера, який дрімав, чомусь голий. Онде на кущах висів одяг. Ага, Бухгалтер виправ його, тому й роздягнувся. Світило сонечко, навкруги вже буяла зелень. Я спробував сісти. Нога заболіла ще сильніше, я не витримав і застогнав. Бухгалтер умить прокинувся.

— Привіт. — сказав тихо.

— Привіт. Де ми?

— У лісі, за Києвом. Сірко сюди приніс.

— Ми ж падали з двадцять якогось там поверху?

— Сірко підхопив уже біля землі і виніс з-під хмарочоса.

— Всі живі?

— Наші — всі. Хлопці пішли, справу ж зроблено?

— Так. Тільки до тебе є ще одне прохання.

— Яке?

— Доправ мене до Ріки Снів. Це на Оклунківщині.

— Для чого?

— Так треба.

— Тебе шукає президент, ти зараз усенародний герой, і за корпорацію до тебе немає претензій, бо виявилося, що Богославський вів перемови з кремляддю. Ти переміг їх усіх. Тепер треба розбудовувати країну, і тут твій авторитет буде корисний.

— Мені потрібно на Ріку Снів.

— Для чого?

— Бо війна не закінчена. Так, ми створили третій фронт і відбили напад, але треба поставити фінальну крапку: піти походом на Москву й винищити кремлядь у її лігві. Без цього війна триватиме ще довго.

Бухгалтер здивовано подивився на мене.

— Похід на Москву? Та в них є ядерна зброя!

— Я піду з таким військом, якому ядерна зброя не страшна.

— Що за військо?

— У кінці Ріки Снів — Райгород, вічне місто героїв. Я підніму їх усіх, приведу сюди, і ми рушимо на Москву. Жодні ядерні бомби не зможуть нас зупинити, ми знищимо кремлядь!

Бухгалтер приклав долоню мені до лоба.

— У тебе температура. Тобі треба до лікарні. Якесь запалення. Мабуть, проблеми в нозі. І ти занадто виснажився. Відпочинок і лікування — ось що тобі потрібно.

— Мені потрібно на Ріку Снів. Допоможи мені туди доїхати, а потім можеш рушати до своїх.

— Владюшо, яка ріка? Ти слабкий, у тебе проблеми з ногою! Тобі вкрай потрібно до лікарні!

— Давай не сперечатися. Ти знаєш, що я впертий.

— Я не знаю, чи це не маячня в тебе!

— Подивися мені в очі!

Він подивився.

— Добре, Ріка Снів, — кивнув. — Залишайся тут, я піду спробую знайти транспорт. Ось тобі пістолет про всяк випадок.

Він залишив мені зброю і пішов. Я лежав і дивився у небо. Біль заважав, але я все одно почувався щасливим. Я виконав план, який розробив ще на самому початку, я помстився, що ще треба? Коли йти, як не зараз? Але буде ще одна маленька хитрість, вишенька на торті, останній привіт тим, хто полював на мене. Ох, як кремлядь лютуватиме, коли зрозуміє, в чому полягав мій план! Варто було уявити це, як мені ставало трохи легше.

Якийсь рух поруч. Я розплющив очі, побачив зайця, що вибіг на маленьку галявину. Озирнувся, почав їсти траву. Красивий заєць із довгими віями. Вітерець віяв від нього, він не міг почути мене. Колись заєць вважався поганим знаком. Можливо, тому, що зайців було багато. Зараз же зайців стало так мало, що кожен — наче виграш у лотерею. То я зрадів його появі. Тихенько дивився за ним, потім заплющив очі, щоб знову думати про перемогу й тікати від болю. Невдовзі приїхав Бухгалтер. Зайця вже не було. Бухгалтер допоміг підвестися, довів до старого «Форда».

— Украв? — спитав я.

— Купив. Іван Карпович залишив грошей. Сказав, що узяв, коли вбивав Штірліца.

— Іван Карпович — досвідчена людина.

Трималися другорядних доріг, щоб уникнути постів ДАІ.

— Тебе дуже шукають. Начебто з добрими намірами, але я не впевнений.

— Неважливо. Головне відплисти.

— Відплисти?

— Так, я ж попливу по Ріці Снів.

— На чому попливеш?

— Потім побачиш.

Уже починало темніти, коли я наказав зупинитися біля невеличкого ярка.

— Тут переночуємо.

Говорив хрипко, пітнів, перед очима темнішало.

— Слухай, тобі потрібно до лікарні.

— Ні.

— Хоч дам тобі знеболювальне. В мене є.

— Дякую, Бухгалтере, але не треба.

Він здивовано подивився на мене.

— Як не треба?

— Не треба, — прохрипів я.

— Ну, хоч ногу твою подивлюся. Здається, там загноїлася рана. А раптом гангрена?

— Ні, не треба.

— Тобі відріжуть ногу! Повір, це не весело!

— Начхати! Я ж пливу в Райгород!

— І що там? — здивувався Бухгалтер.

— Це місто героїв. Кожен, хто допливе туди, вмить набуває ідеальних якостей.

— Як це?

— Герой отримує своє тіло в ідеальній формі. У мене виростуть нові зуби замість вибитих, нога загоїться, я стану жилавим і м'язистим, засмаглим і веселим, мої яйця будуть продукувати живі сперматозоїди, нирок стане знову дві! Якби ти туди потрапив, то у тебе 6 відросла нога.

— Владюшо, ти справді в це віриш?

— Це не предмет віри, це предмет знання. Факт. Такий цей Райгород.

— Якщо такий, чому туди досі ще не переїхали геть усі?

— Тому що дістатися Райгорода важко. По дорозі багато чудовиськ, які атакують і вбивають. До Райгорода допливають лише герої.

— Владюшо, ти навіть на ногах не можеш стояти, як ти будеш відбиватися від чудовиськ?

— Списом і мечем.

— Ти зараз і з автомата не вистрелиш, який там спис!

— Бухгалтере, повір мені, як вірив і раніше. Я знав, що роблю тоді, і знаю, що зараз. Я все ж найкращий знавець чудовиськ. Я допливу в Райгород, повернуся з армією героїв і знищу кремлядь, після чого Україна зможе жити мирно. Так буде. А тепер розпали багаття, і давай поїмо.

Їсти мені не хотілося, але холодно було, я весь тремтів. Бухгалтер накинув на мене свій кітель, назбирав хмизу, і невдовзі ми сиділи біля багаття. Бухгалтер нарізав їжу, куплену вдень у магазині. Я вдавав, що їм, а насправді кидав у кущі. Мені було дуже боляче, але я не зізнавався. Сидів, розмовляв, навіть сміявся.

— Ти погано виглядаєш, Владюшо, — сказав Бухгалтер, якого важко було обдурити.

— Позаду довга і виснажлива війна, нічого дивного. Але як же ти здивуєшся, коли побачиш мене після повернення з Райгорода! Я буду справжнім красенем, повір мені. Так, зараз я руїна, весь у шрамах і подряпинах. У мене половина кісток переламані, багато зубів вибито, кілька хронічних хвороб і мертва сперма. Але я повернуся зовсім іншим! Зовсім! — Я хрипко засміявся, а Бухгалтер відвернувся. Мабуть, дивитися на мене було не дуже приємно.

Потім ми вляглися спати. Налетіли комарі, але мене вони не чіпали. Занадто мало крові, вся отруєна токсинами з ноги, що гнила. Вилися біля Бухгалтера, який не витримав і сховався у машині. Я лежав біля жарин, що поступово згасали. Була спокуса сунути ногу в ті жарини, щоб болем перебити біль, але я тримався. Цілу ніч пролежав, дивлячись у зоряне небо й відчуваючи біль. Так готувався до останньої подорожі. Вранці сказав, що треба йти до Ріки Снів. Вона була неподалік, десь за кілометр. Сам іти не міг, Бухгалтер поніс. Його протез почав скрипіти. Вже на березі я почав шукати схованку. Це було непросто. Але знайшов. Попросив розрити пісок. Сам сидів поруч. Бухгалтер почав рити ножем і руками. Сантиметрів тридцять піску потім кришка, оббита залізом. Під нею великий ящик, трохи схожий на труну. У ящику спис, шабля, щит, шолом, панцир, налокітники та щитки для ніг. Бухгалтер здивовано дивився на це все.

— Неси до пристані, — наказав я. Він поніс, а хотів стрибати туди, але був такий слабкий, що довелося повзти. Я повз, аж поки Бухгалтер не повернувся і не відніс.

— Владюшо, ти слабкий, ти ледь живий!

— Я — сильний!

— Ти хворий. У тебе температура. Щось не так із ногою. Вона розпухла! Терміново треба до лікарні!

— Я — здоровий. Посади мене в цей човен. — Я показав один із човнів, що були прив’язані біля пристані.

— Давай я попливу з тобою. Я допоможу доплисти до Райгорода, а вже в місто ти підеш сам.

— Ні, ти поїдеш до своїх. Ти заслужив відпочинок і щастя. Передавай їм привіт. А вже коли я повернуся героєм, ти прийдеш до мене, і ми разом підемо в похід на кремлядь.

— Владюшо, ти ледь говориш! Якщо по дорозі будуть чудовиська, вони одразу знищать тебе!

— Посади мене в човен! — наказав я. Язик справді не слухався, лежав у роті напівмертвою рибиною.

— Ти хочеш померти? Через Білу вбивцю?

— Дурню, я хочу закінчити нашу боротьбу знаком оклику! Ми створили третій фронт, ми врятували Україну, але тепер ми мусимо забезпечити їй майбутнє і знищити кремлядь! Саме для цього я і пливу в Райгород! Аби повернутися звідси з надпотужним військом героїв! І знищити кремлядь! Обов’язково напиши про це! Щоб люди знали і чекали! А поки що допоможи мені сісти у човен!

Бухгалтер трохи повагався, але потім таки допоміг.

— Тепер подавай зброю, — наказав я. Сам одягнути панцир не зміг, Бухгалтеру довелося зійти в човен і одягти мені обладунки. — Шолом теж.

Невдовзі я вже був готовий. У шоломі, панцирі, зі щитом, списом і шаблею. Наколінник на поранену ногу не наліз, вона справді сильно розпухла, але я сказав, що наколінник і не потрібен.

— Ну все. Бухгалтере, дякую за допомогу. Зараз повертайся до своїх. Далі зберігайте конспірацію, бо вас шукатимуть. Напиши про те, що я тобі сказав, і відпочивай, набирайся сил. Коли я повернуся з військом, ти про це дізнаєшся. Схочеш продовжити боротьбу — доєднаєшся до нас, а ні, то залишайся з родиною, ми самі знищимо кремлядь. Не прощаюся. Перебий ланцюг.

Бухгалтер пістолетною кулею розбив ланцюг, яким був припнутий човен.

— Може, візьмеш пістолет?

— Ні, в Райгород треба плисти лише з холодною зброєю. Штовхни човен сильніше. — Я узявся за весло, за допомогою якого збирався керувати.

— Бувай, Владюшо. Я дуже хочу ще побачити тебе.

— Не сумнівайся. Тільки ти можеш мене не впізнати, таким я буду довершеним!

Бухгалтер штовхнув, і човен поплив до середини річки. Там його підхопила течія, я розвернувся. Підняв руку на знак прощання. І потроху поплив. Ледь тримався, щоб не завити, так боліло, але знав, що терпіти залишилося недовго. Сил вистачило до першого повороту. За ним Бухгалтер мене вже не бачив, я ліг на дно і усміхнувся. Тепер усе. Аж зареготав від збудження. Поранена нога палала. Мабуть, рана гнила. Гангрена. Але вже невдовзі явиться перше чудовисько і вб’є мене, самотнього слабкого мандрівника. Нехай убиває, навіть після смерті я завдаватиму ударів. Я обдурив кремлядь, пустив її помилковим шляхом, примусив вважати, що я і є її головним супротивником і саме від мене залежить, чи вистоїть Україна, чи ні. І кремлядь повірила, вона забула про все і почала полювати на мене. А насправді я ж був лише манівцем, я відволікав увагу від того, що Український герой іде. Я всім казав, що його немає, але деякі ознаки вказували, що він іде. І кремлядь могла знищити його раніше, ніж він би зміг добратися до Шаблі та Хреста, набути своєї величезної сили. Я хотів відволікти вогонь, пожертвувати собою заради нього. Звісно, кожен хоче бути головним героєм, а не якимось хлопчиком, який ніс герою воду й був жорстоко вбитий на самому початку фільму. Ми не хочемо бути другорядними персонажами, які слугують лише для розвитку сюжету чи пояснення мотивацій головних героїв. Але треба дивитися правді в очі. Мало хто з нас має якості головного героя. І я не мав. Колись давно я мріяв, що, можливо, я і є тим Українським героєм, який прийде і врятує країну.

Весь мій шлях до чудовиськ був перевіркою себе — чи вартий я того високого звання. Деякий час мені здавалося, що вартий. Але потім я зрозумів, що я цілком другорядний персонаж цієї великої боротьби. Я міг би образитися чи роздратуватися, та я сприйняв усе спокійно. Ні — то ні. Якщо мені випала роль хлопчика, що несе воду головному герою, я зроблю це найбільш ефективно. Обдурю ворогів, принесу воду, напою героя, потім відведу від нього ворогів і загину так, щоб герой схотів помститися і ця жага надала йому сил у фінальній битві. Я все так і зробив. Почав будувати третій фронт, головне і єдине завдання якого полягало в порятунку України до того, як прийде Український герой. Щоб його не вбили, коли він іще не мав сили, коли навіть не знав про своє геройство. План спрацював, третій фронт виник, Україна врятована. Більше того, тепер кремлядь чекатиме мого повернення. Вона прочитає моє звернення, яке розмістить Бухгалтер, і почне готуватися до появи війська з Райгороду. Кремлядь повірить мені, як вірила раніше. І чекатиме удару там, де його не буде. А Український герой у цей час набиратиметься сил. А потім ударить — і тільки тоді, вже помираючи, кремлядь дотумкає, як я її обдурив! І завиє, і захрипить, але буде вже пізно! Другорядний персонаж обдурив кремлядь і проторував переможний шлях Українському героєві! Ох, як же добре!

Думка так тішила, що навіть біль у нозі не здавався страшним. Я уявляв, як Біла вбивця посміхнеться на небі, коли почує про мою хитрість. Вона оцінить цей маневр. Я бачив її усмішку й реготав від того, що невдовзі буду з нею. Якийсь рух. Я розплющив очі. Щось велике летіло до мене. Я спробував підвестися. Спираючись на спис, із останніх сил зіпнувся на здорову ногу. Прикрився щитом. Померти стоячи — моє останнє задоволення тут. Убивай мене, чудовисько, вбивай, я хочу до раю! Я його заслужив! Слава Україні!

(Про Райгород більше можна прочитати у книжці «Найкращий сищик та падіння імперії», а про Ріку Снів у книжках «Химери Дикого поля», «Найкращий сищик та падіння імперії», «Подорож Рікою Снів». Також дивіться відповідні розділи у енциклопедії українського жаху «Сто чудовиськ України»).

(31.03–28.06.2015, Суми)

Content

Ивченко Владислав Валерьевич Третій фронт

Владислав Івченко Третій фронт

Головні дійові особи

Розділ 1 Призовник

Розділ 2 План дій

Розділ З Людина борщу

Розділ 4 Книга оборони

Розділ 5 Шпиль

Розділ 6 Подорож до Головосіка

Розділ 7 «Беркутня»

Розділ 8 Іван Карпович допомагає

Розділ 9 Кривавий футбол

Розділ 10 Салогубе, прийди!

Розділ 11 Удар з-під землі

Розділ 12 Орда

Розділ 13 Битва письменників

Розділ 14 «Гебня» іде

Розділ 15 Політична гастрономія

Розділ 16 Погані дні

Розділ 17 Вирішальна битва

Розділ 18 Помста

Розділ 19 В останню путь