Джеймс Паттерсон, Максин Паетро

Бікіні

Моїм рідним, команді «господарів поля», присвячується: Сюзі та Джону, Брендану і Джеку

Пролог

Просто факти

Я знаю те, чого знати не хочу.

Справжній убивця-психопат — це вам не якийсь там пересічний душогуб. Не переляканий грабіжник, що легко впадає в паніку й розряджає свій пістолет у неповороткого продавця горілчаного магазину, не розлючений клієнт, який вривається в офіс біржовика, щоб рознести йому пострілом голову, і не знавіснілий чоловік, що задушує свою дружину через справжню чи надуману зраду.

Психопатами рухає не кохання й ненависть, не страх або ж лють. Цих емоцій вони не відчувають.

Вони взагалі нічого не відчувають — повірте мені на слово.

Гейсі, Банді, Дамер, жорстокий мучитель Деніс Редер та інші «зірки» з вищої ліги схиблених убивць — усі вони не лютували й не казилися від злості. Ними рухала жага сексуального задоволення або приємний трепет у передчутті убивства. Якщо вам подумалося, що ви побачили розкаяння в очах Теда Банді після того, як він зізнався у вбивстві тридцяти молодих жінок, перехрестіться: то вам просто наверзлося. Бо психопати відрізняються від інших убивць тим, що їм абсолютно байдуже. їм байдуже до життя їхніх жертв. Байдуже до їхньої смерті.

Але ж психопати — вони вдають, що їм не байдуже. І в них це добре виходить. Вони імітують людські емоції, щоб сховатися непоміченими серед нас і вистежити свою здобич. Підбираючись до неї чимраз ближче й ближче. А після убивства — уперед, до нової жертви, до нового, сильнішого, трепетного відчуття, що не знає табу та кордонів!

Мені казали: сильний апетит до якогось приємного відчуття є настільки всепоглинаючим, що психопати зрештою партачать і лажаються.

Інколи вони припускаються грубих помилок.

Якщо пам'ятаєте, навесні 2008 року Кім Макденіелс, модель, що рекламувала бікіні, викрали прямісінько з пляжу на Гаваях. Жодної вимоги викупу так і не прозвучало. Місцеві копи були нетямущі, неповороткі та бундючні. Вони не мали жодної зачіпки та жодного інформатора, який навів би їх на слід викрадачів цієї красивої й талановитої молодої жінки.

На той час я був колишнім копом, що перекваліфікувався на письменника трилерів. Та оскільки моя остання книга мало не відразу ж потрапила з картонних постачальницьких ящиків на полиці з нерозпроданими залишками накладу, то мені так само швидко довелося взятися за жанр, максимально наближений до халтурної пригодницької белетристики.

Я почав писати кримінальні репортажі для «Лос-Анджелес таймс», і оптимістичним нюансом цього факту було те, що так само починав колись і Майкл Конелі. Тепер він — знаменитий письменник.

Добу по тому, як зникла Кім, я сидів за своїм робочим столом, продукуючи чергову трагічну історію про нещасний випадок на дорозі, коли до моєї кабінки зазирнув редактор Даніель Аронштайн, сказав «Лови!» і кинув мені квиток до Мауї.

Мені тоді було під сорок, писати про нещасні випадки та вбивства мені осточортіло, але я й досі переконував себе, що моя посада є ідеальною можливістю вивудити якусь оригінальну ідею нової книги, яка допоможе мені ще раз радикально змінити життя. Я вірив у цю брехливу ілюзію, бо вона підтримувала мою слабку надію на краще майбутнє.

Дивно, але коли мене покликала дійсно нова й значуща ідея, то я так і не почув її голосу.

Куплений Аронштайном квиток до Гаваїв став украй доречною й надзвичайно потрібною зміною. Я вже смакував байдикування в п'ятизірковому готелі, і в моїй уяві постали бари на океанському узбережжі та напівголі дівчата. Я змагатимуся з іншими претендентами на їхню симпатію, а за все це розплачуватиметься газета «Лос-Анджелес таймс».

Ухопивши той квиток, я полетів назустріч найцікавішій історії за всю мою письменницьку кар'єру.

Викрадення Кім Макденіелс було як несподівана пожежа, як свіжоспечений гарячущий пиріг із невідомим терміном придатності. Коли я приєднався до гамірливого натовпу репортерів біля готелю «Вейлі Прінсес», блокованого поліцейською огорожею, усі світові агентства новин уже обсмоктували подробиці цієї історії.

Спочатку мені подумалося те, що подумалося б будь-якому газетяреві: мабуть, Кім хильнула зайву чарчину, її «зняли» якісь погані хлопці, зґвалтували, а потім придушили і десь викинули. Мені подумалося також, що тема «Зникла красуня» протримається серед найгучніших новин іще тиждень-два, а може, і місяць, поки якийсь фанатик знаменитостей чи представник Департаменту внутрішньої безпеки знову не вискочить на перші сторінки з якимось сенсаційним повідомленням.

Але наразі я мав підтримувати свій самообман про епохальну книжку та відробляти гроші на своє відрядження, тож я став проштовхуватися до самісінького центру зловісного та непереборно-привабливого виру, збуреного нещодавнім викраденням.

І при цьому, сам того не усвідомлюючи, став учасником цієї історії, бо мене призначив на цю роль геть схиблений убивця-психопат, котрий теж плекав власну ілюзію.

Книга, яку ви тримаєте в руках, є правдивою історією вправного, невловимого та, як зараз модно казати, «ідеального» монстра, що звався Анрі Бенуа. Як сказав мені сам Анрі: «Джек-Різник навіть мріяти не міг про такий спосіб убивства».

Ось уже кілька місяців я сиджу в одному далекому закапелку й викладаю на папері історію Анрі. У цих краях часто трапляються різкі падіння напруги, тому я призвичаївся до простої друкарської машинки.

Виявилося, що мені прекрасно вдається обходитися без «Ґуґля», бо те, чого немає на плівках та в газетних вирізках, назавжди закарбувалося в моїй пам'яті.

«Бікіні» — це розповідь про неперевершеного схемного вбивцю, який підняв ставки до нових висот, про душогубця, подібного якому не було ані до нього, ані після нього. Під час переказу цієї історії я дозволив собі певні літературні вольності, бо не знав, про що думали Анрі та його жертви в якийсь конкретний момент.

Але не переймайтеся цим навіть на мить, бо те, що переповів мені Анрі особисто, згодом підтвердилося фактами.

А факти кажуть правду.

А правда приголомшує — як приголомшила вона й мене.

Бенджамін А. Гокінс

Травень 2009 року

Частина перша

Улюблениця фоторепортерів

Розділ І

Кім Макденіелс, босонога та в модній міні-сукні в біло-блакитну смужечку, отямилася від удару в стегно, сильного удару, що залишає синці. Вона розплющила очі — і її погляд потонув у темряві, а поверхню свідомості зламали два запитання.

Де зона? Що з нею, в біса, відбувається?

Кім стала борсатися, намагаючись скинути ковдру, накручену їй на голову. Нарешті їй це вдалося, і вона відразу ж усвідомила дві речі. По-перше, її руки та ноги були зв'язані. А по-друге, вона знаходилася в чомусь схожому на вузький пенал. Ще один удар струсонув її, і цього разу Кім скрикнула: — Гей! Зараз же припиніть!

Однак то було марно — її крик всотали в себе темрява тісного пеналу та вібрація двигуна. Вона збагнула, що знаходиться в багажнику автомобіля. Але ж так не мало бути! Це якась дика маячня! «Прокидайся!» — наказала собі Кім.

Проте вона вже не спала, вона прокинулася й абсолютно реально відчувала вибоїни на дорозі. Тож Кім почала борсатися, намагаючись вивільнити зап'ястя з нейлонової мотузки, але та не піддалася. Тоді вона перекотилася на спину і — геп, геп! — почала лупити ногами об кришку багажника. Але кришка теж не піддалася ані на дещицю дюйма.

Кім гамселила й гамселила ногами, аж поки ступні й стегна не прострелив гострий біль, але відкрити кришку їй так і не вдалося. Вдалося лише завдати собі болю. її охопила паніка, і вона затремтіла від страху.

Її спіймали. Зв'язали. .Кім не знала, як це сталося й чому, але вона була жива та неушкоджена. Значить, треба звідси вибиратися. І вона неодмінно вибереться.

Використовуючи свої зв'язані руки як обценьки, Кім помацала довкола, намагаючись знайти ящик з інструментами, який-небудь ключ або ломик, але так нічого й не знайшла. Вона завмерла, важко хекаючи, — у задушливому тісному багажнику бракувало повітря, та й те було затхле й смердюче.

Як вона тут опинилася? Чому?

Кім понишпорила у свідомості, намагаючись віднайти в ній спогади останнього дня, але мозок її був неповороткий, як слимак. Неначе на нього теж накинули ковдру. Вона могла лише здогадуватися, що її чимось обпоїли. Хтось явно підсипав їй снодійне рогіпнол, що не має ані смаку, ані кольору. Але ж хто? І коли?

— Ряту-у-у-йте! Випустіть мене! — заволала Кім, знову гепнувши ногами в кришку і стукнувши головою об тверде металеве ребро. її очі наповнилися слізьми, а до страху стало додаватися відчуття, що вона ось-ось збожеволіє.

Раптом крізь сльози Кім побачила над собою прут дюймів зо п'ять завдовжки. То мав бути внутрішній важіль для відкривання багажника. «Дякую тобі, Боже», — прошепотіла вона.

Розділ 2

Тремтячими руками-обценьками Кім потягнулася догори, вхопилася кінчиками пальців за важіль і смикнула його донизу. Залізний прут піддався, але з підозрілою легкістю. А кришка так і не піднялася.

Вона повторила спробу, несамовито сіпаючи важіль знов і знов, заглушаючи в собі чітке усвідомлення того, що важіль-відкривач навмисне виведений із ладу: його тросик було перерізано. Аж раптом Кім відчула, що колеса автомобіля з'їхали з асфальту і він покотився плавно. Їй здалося, що по піску.

Він що — до океану їде?

Невже вона потоне, так і не вибравшись із цього багажника?

Кім знову заверещала — гучним безсловесним криком жаху, що перейшов у белькотіння-молитву: «Боже милосердний, не дай мені загинути, дозволь мені вибратися звідси — і я обіцяю Тобі, що…» А коли її крик виснажився й замовк, Кім почула музику, що лунала звідкись іззаду її голови. Співачка виконувала щось схоже на блюз, пісню, яку Кім раніше не чула.

Хто був за кермом авто? Хто скоїв таке з нею? І чому?

Та ось її розум став прояснятися, заглиблюватися в недавнє минуле й швидко гортати, неначе сторінки, картини останніх годин. Кім почала пригадувати. Вона піднялася о третій. О четвертій — макіяж. О п'ятій — на пляжі. Там були вона з Джулією, а також Дарла й Моніка. Була там іще ота розкішно-красива, але якась дивна дівчина, Ейла. Жиль, фотограф, пив каву з персоналом. Поодаль тинялася обслуга й цікаві вранішні бігуни, що захоплено витріщалися на дівчат у тоненьких бікіні, самі собі не вірячи, що їм пощастило прямо отут надибати на зйомку реклами для журналу «Спортивне життя».

Кім відтворила у свідомості момент, коли вони з Джулією позували, а Жиль приказував: «Скромніше посміхайся, Джуліє. Прекрасно. Молодець, Кім, чудово. От розумниця! Очі — в об'єктив. Ось так. Ідеально».

Потім Кім згадала телефонні дзвінки, які пролунали після цього — під час сніданку та впродовж усього дня.

Десять придуркуватих, обридливих дзвінків, аж поки вона не вимкнула телефон.

Їй телефонував Дуглас. Він переслідував її, супроводжував її, крався за нею, доводячи до сказу. То був Дуг!

А ще їй пригадалося, як того ж дня, після вечері, вона сиділа в готельному барі з художнім керівником, Делом Свеном. Його робота полягала в тому, щоб наглядати за зйомкою, а опісля — супроводжувати Кім. Але Дел спочатку пішов до туалету, а потім він та Жиль, весело про щось базікаючи, кудись зникли.

Кім пригадала також, що Джулія розмовляла біля стійки з якимось хлопцем, що вона кілька разів намагалася привернути увагу Джулії, але та увесь час відводила очі вбік… тож Кім пішла одна на берег океану прогулятися… і більше вона не пам'ятала нічого.

її стільниковий телефон висів пристебнутий на ремінці, але був вимкнений. Кім спало на думку, що то Дуглас, втративши над собою контроль, став викидати коники. Від схильності до нападів шаленої люті, часто притаманної алкоголікам, він перейшов до таємного переслідування, а тепер, напевне, комусь заплатив, щоб підсипати їй у напій якусь снодійну гидоту.

Тепер фрагменти головоломки почали складатися докупи.

Значить, її мозок працював добре.

— Дугласе? Дугі? — скрикнула Кім.

І раптом, неначе сам Господь зачув нарешті її благання, у тісному просторі багажника гучно озвався мобільних.

Розділ 3

Кім затамувала подих і прислухалася.

Так, телефон дзвонив, але то був не її ринґтон. Якесь пискляве дзижчання, а не чотири акорди з «Беверлі Хіллз» Візера. Якщо той телефон був як і решта, то він був запрограмований переадресувати виклик на голосову пошту після трьох дзвінків.

Треба будь-що цього не допустити!

Де ж він є, цей чортів телефон?

Руками, зв'язаними мотузкою, вона незграбно попорпалася в ковдрі. Потім простягнула руки, понишпорила на підстилці — і, нарешті, намацала якусь ґульку скраю, під заворотом ковдри, але відразу ж незграбним рухом мимовільно відштовхнула знахідку в дальній куток багажника… Ні, тільки не це!

Прозвучав другий дзвінок, зазвучав був уже й третій, і серце Кім шалено закалатало. Вона несамовито сіпнулася — і дотягнулася-таки до телефону, дебелої старомодної штуковини, міцно вхопивши його спітнілими тремтячими пальцями.

Кім побачила висвітлений на екрані номер абонента, але імені на екрані не було, та й сам номер вона бачила вперше. Але байдуже, хто то був. Головне, що був. Хоч хтось.

Кім натиснула кнопку «Відповідь», піднесла телефон до вуха й хрипко гукнула:

— Алло! Алло!? Хто це?

Та замість відповіді почувся спів, цього разу — Вітні Х'юстон: «І will always love you-ou-ou», — почулося зі стерео-динаміків авто, але тепер — гучніше й розбірливіше.

Ага, він телефонував їй із водійського сидіння! Перекриваючи голос Вітні, Кім заволала:

— Дугі! Дугі, якого чорта? Відгукнися!

Але він не відгукнувся. Тремтячи від страху й люті, Кім лежала в тісному багажнику, скручена мотузкою, наче курка, і спітніла, як свинюка, а в голосі Вітні неначе почулися глузливі нотки.

— Дуг, що ти собі дозволяєш!?

І раптом вона збагнула. Він хотів провчити її, продемонструвати їй, що відчуває людина, коли її ігнорують. Та все одно в нього нічого не вийде. Вони ж усе одно на острові, чи не так? Усе одно він не зможе далеко заїхати.

Тому Кім використала гнів як прискорювач для свого непересічного розуму, котрий колись дозволив їй вступити на підготовчі курси медичного коледжу. Вона почала метикувати, як надурити Дугласа. їй доведеться підіграти йому, сказати, що дуже його жаліє, лагідним голосом пояснити, що не вона винувата в тому, що так сталося. Кім подумки прокрутила їхню майбутню розмову.

«Розумієш, Дугласе, мені не дозволяється відповідати на телефонні дзвінки. Контракт, що я його підписала, суворо забороняє мені казати комусь про місце майбутніх зйомок, інакше мене виженуть із роботи. Невже ти не розумієш?»

Вона натякне йому, що попри їхнє розлучення, попри те, що він поводився з нею божевільно, — і навіть злочинно, — він і досі залишився для неї любим та коханим.

Її план полягав у тому, що коли Дуг вгамується, то вона, вибравши зручний момент, зацідить йому коліном по яйцях або ж хвицне ногою по колінній чашечці. Кім достатньо зналася на дзюдо, щоб знешкодити Дугласа попри його солідні розміри. Опісля вона кинеться навтьоки, рятуючи своє життя. А потім поліція його просто закопає.

— Дугі! — верескнула вона в телефон. — Відгукнися, будь ласка. Це зовсім не смішно.

Раптом музика стихла.

І знову Кім, затамувавши подих, прислухалася в темряві, долаючи бухкання власного пульсу у вухах. Цього разу з нею заговорив голос, чоловічий голос. Він був приязний, майже ніжний.

— Узагалі-то, Кім, це дійсно досить смішно й досить романтично.

Вона не впізнала голосу.

Бо то був не голос Дуга.

Розділ 4

Новий, досі не відомий страх пронизав Кім холодним сталевим лезом, і вона відчула, що непритомніє. Але їй вдалося взяти себе в руки: щосили стиснула коліна, вкусила себе за палець — і примудрилася-таки не відключитися.

«Це досить смішно й досить романтично».

Вона не знала цього голосу, зовсім не знала.

Усе, що вона собі надумала хвилину тому: обличчя Дуга, його безпорадність та слабкість перед нею, як вона впорається з ним, коли він втратить над собою контроль, — усе це вмить щезло.

Бо реальність виявилася зовсім іншою.

Якийсь абсолютний незнайомець зв'язав її і вкинув до багажника свого авто. її викрали — але ж чому? Що він збирався з нею зробити? Як же ж вона від нього втече? Вона обов'язково втече — але ж як?

Кім мовчки прислухалася, а потім спитала:

— Хто це?

І знову озвався голос — глибокий і спокійний.

— Вибач, що так грубо повівся з тобою, Кім. За хвилину-дві я представлюся. Уже недовго. І не турбуйся. Усе буде чудово.

І телефон замовк.

Кім остовпіла, наче разом із телефоном вимкнувся і її розум. А потім на нього напосіли думки. Заспокійливий голос незнайомця вселив у неї певну надію. І вона вхопилася за неї, як потопаючий за соломинку. Бо її викрадач висловлювався на диво… чемно. Сказав, що все буде чудово.

Авто різко звернуло ліворуч, Кім перекотилася до протилежного боку багажника і вперлася в нього ногами. А потім до неї дійшло, що вона й досі міцно тримає в руках телефон!

Вона піднесла його ближче до очей і втупилася в кнопки. Екран тьмяно світився, і цифри ледь було видно, але Кім усе ж примудрилася набрати 911.

Пролунало три гудки, потім четвертий, і нарешті почувся голос оператора: «Дев'ять один-один. Що з вами трапилося?»

— Мене звуть Кім Макденіелс. Мене…

— Погано чую. Назвіть, будь ласка, своє ім'я по буквах.

Кім перекотилася вперед — авто зупинилося. Потім гепнули дверцята і вона почула, як у замок багажника встромили ключа.

Кім міцніше стиснула телефон, перелякавшись, що голос оператора звучатиме надто гучно й викаже її, але ще більше боялася вона вимкнути його, бо тоді перерветься GPS-зв'язок між нею та поліцією — її єдина надія на порятунок.

Телефонний дзвінок можна відстежити, я правильно мислю?

— Мене викрали! — випалила вона.

Ключ повернули — уліво, а потім управо; і в ту дещицю секунди, коли він іще не встиг відімкнутися, Кім похапцем переглянула подумки свій план. Він годився і для цієї ситуації. Скажімо, її викрадачеві захочеться зайнятися з нею сексом. Що ж, це вона якось зможе пережити, але їй доведеться проявити кмітливість та обережність, зробити незнайомця своїм другом, при цьому запам'ятовуючи все, щоб потім розповісти поліції.

Кришка багажника піднялася — і їй на ноги впало місячне сяйво.

І план спокушання викрадача відразу ж вилетів у Кім із голови. Вона зігнула ноги і щосили стусонула незнайомця в стегно. Він відскочив, уникаючи удару, і не встигла Кім побачити його обличчя, як викрадач накинув їй на голову ковдру і вирвав із рук телефон.

Кім огорнула темрява. Відкотившись назад у багажник, вона почула:

— Битися зі мною не має сенсу, Кім. Справа не в тобі чи мені. Ідеться про дещо набагато більше та серйозніше, повір. Утім, з якого це дива ти будеш мені вірити?

Розділ 5

Кім прийшла до тями.

Вона лежала горілиць у ліжку в яскравій кімнаті з жовтими стінами. її руки були зв'язані й прикручені за головою. Ноги ж були прив'язані за кісточки до рами ліжка. Під

її підборіддя було підсунуте біле атласне простирадло, що лежало зібгане між ногами. Кім не була стовідсотково впевнена, але їй здалося, що вона лежала під простирадлом абсолютно гола.

Вона смикнула мотузку, якою були зв'язані її руки, і їй відразу ж привиділися страшні картини того, що могло з нею невдовзі статися. Аж ніяк не схоже, що все буде чудово, як пообіцяв незнайомець. А потім Кім почула гарчання й вереск, які вирвалися з її горлянки. Ніколи раніше не доводилося їй чути від себе таких звуків.

З мотузкою в неї нічого не вийшло, тож Кім підняла голову скільки могла й окинула поглядом кімнату. Вона здалася їй якоюсь несправжньою, як декорації на сцені.

Праворуч від ліжка виднілися два зачинені вікна, завішені тоненькими шторами. Під вікнами стояв стіл, ущерть заставлений запаленими свічками різної висоти та кольору; на ньому лежали також тропічні квіти.

У вазі побіля ліжка настовбурчилися цезальпінії та кореневища імбиру. «Як чоловічі прутні», — подумала Кім.

Вона ще раз окинула поглядом кімнату й узріла дві відео-камери. То були професійні пристрої на триногах, встановлені по обидва боки ліжка.

Кім помітила також лампи на стійках, а над головою — мікрофон на телескопічному держакові, який вона не відразу побачила.

Раптом у її свідомість увірвався шум прибою; такий гучний, що здавалося, наче хвилі гепають у стіни кімнати. А вона лежить у центрі усього цього жаху, нерухомо пришпилена, наче метелик.

Кім увібрала повні легені повітря й заверещала:

— Допоможі-і-і-іть!

Коли її верески поступово стихли, позаду озвався чоловічий голос:

— Припини, Кім. Тебе все одно ніхто не чує.

Вона натужно повернула голову ліворуч, неймовірним зусиллям вигнула шию — і побачила чоловіка, що сидів у кріслі. На ньому були навушники, які він зсунув із голови на ключиці.

Кім уперше побачила чоловіка, який нею заволодів.

Вона його не знала.

Незнайомець мав середньої довжини волосся, і на вигляд йому було під сорок років. Риси обличчя він мав правильні, майже привабливі. Його м'язисте тіло було вдягнене в добре прилягаючу, дорогу на вигляд одіж. На руці виднівся золотий годинник швейцарської фірми «Патек Піліпп», який Кім бачила колись у журналі «Веніті Феа».[1] Чоловік у кріслі видався їй схожим на актора Деніела Крейга, який грав головну роль у найостаннішому з фільмів про Джеймса Бонда.

Він знову причепив навушники на голову, заплющив очі й став слухати. Він її ігнорував.

— Агов, пане! Я до вас звертаюся! — гукнула Кім.

— Гадаю, вам варто послухати ось це, — сказав незнайомець. Він назвав композицію, сказав, що знайомий із виконавцем і що це — перший студійний варіант запису.

Піднявшись, незнайомець підійшов до Кім, узяв навушники й притиснув один із них їй до вуха.

— Класно, еге ж?

План утечі, який вона було придумала, відразу ж випарувався, як роса на сонці. Вона вже проґавила вдалу нагоду спокусити свого поневолювача. «Нехай робить, що хоче, — думала Кім. — Але ж я завжди зможу вимолити в нього життя. Сказати, що йому ж буде цікавіше, коли він залишить її живою». Та після уколу, який він їй зробив, думки Кім переплуталися, у голові в неї паморочилося, і вона почувалася надто кволою, щоб рухатися.

Вона зазирнула в його світло-сірі очі, а він теж поглянув на неї — начебто прихильно. Може, їй вдасться цим скористатися?

— Послухай-но, — сказала Кім. — Люди знають, що я зникла. Впливові люди. З «Лайф інкорпорейтед». Ти чув про них? У мене суворий розклад і мені не дозволяється бути поза домівкою після певної години. Це стосується усіх моделей. Поліція вже шукає мене…

А «Джеймс Блонд», як вона вже встигла охрестити його, відповів:

— Забудь про поліцію, Кім. Я про все добре подбав. — Він сів поруч із нею на ліжко й захоплено та ніжно погладив по щоці. А потім вдягнув голубі гумові рукавички.

Незнайомець зняв щось із гвіздка у стіні, щось схоже на маску. Коли він її вдягнув, то обличчя його спотворилося. І стало страшним. Дуже страшним.

— Що ти робиш?! Що ти робиш?! — заволала Кім, і її крики відлунили рикошетом у маленькій кімнаті.

— У тебе це просто потрясно виходить, — прокоментував чоловік. — Можеш повторити ще раз? Ну що — ти готова, Кім?

Незнайомець підійшов до кожної камери, перевірив через об'єктиви їхнє налаштування й увімкнув. Спалахнули яскраві лампи.

Кім прослідкувала поглядом за блакитними рукавичками, коли ті різко стягнули з її тіла атласне покривало. У кімнаті було прохолодно, але її шкіра вмить вкрилася рясними краплинами поту. Вона здогадалася.

Він зібрався її ґвалтувати.

— Не треба цього робити, — сказала Кім.

— Треба, — заперечив незнайомець.

Кім почала скиглити, а потім скигління перейшло в плач. Вона відвернулася, уставилася поглядом у зачинені вікна — і почула, як упав додолу ремінь, стукнувшись пряжкою об підлогу. Гумові рукавички легенько пройшлися по її грудях, губи незнайомця торкнулися її живота й опустилися до паху. Потім він почав досить грубо входити в неї — і вона нестримно розридалася, напружуючи м'язи й намагаючись завадити йому.

Кім відчула його легкий подих на обличчі, коли він тихо промовив їй на вухо:

— Кім, не пручайся. Просто розслабся й отримуй задоволення. Вибач, але це — робота, за яку мені заплатять купу грошей. Ті, хто зараз за нами спостерігають, є твоїми великими фанатами. Спробуй зрозуміти.

— Щоб ти здох! — відповіла вона й до крові укусила його за руку. Незнайомець сильно ляснув її по одній щоці, потім — по другій. Шкіру вкололи солоні сльози.

Їй захотілося знепритомніти, але куди там — світловолосий ґвалтівник, що бурчав і рохкав, був такий важкий! А прутень — такий великий! Вона щосили спробувала відключитися від усього, окрім шуму хвиль та думок про те, що вона зробить із цим покидьком, коли від нього втече.

Розділ 6

Коли Кім прийшла до тями, вона сиділа зі зв'язаними руками у ванні з пінистою водою, притулившись спиною до похилої стінки.

Незнайомець-блондин, умостившись на ослінці поруч, тер її мочалкою так природно, наче робив це багато разів раніше.

Раптом її живіт конвульсивно скрутило, і вона виблювала у ванну жовч.

— Алле-гоп! — сказав незнайомець й одним могутнім ривком швидко підняв її на ноги — і Кім знову звернула увагу на його неабияку фізичну силу. Цього разу їй почувся якийсь легкий акцент у його голосі, але вона не змогла точно визначити, який саме. Можливо, російський. Або чеський чи німецький. Тим часом блондин витягнув із ванни затичку й увімкнув душ.

Кім стояла, похитуючись, під струменями води, він притримував її, а вона плакала і раз по раз намагалася вдарити його, але тільки втрачала рівновагу. Потім вона підігнула ноги, щоб опуститися у ванну, та він знову спіймав її, притримав і розсміявся.

— Ну ти й штучка! Маленька гарненька штучка. Еге ж?

Загорнувши Кім у пухнасті білі рушники, незнайомець підняв її на руки, як малу дитину. А потім посадив на закритий унітаз і простягнув склянку з якоюсь рідиною.

— Випий, — сказав він. — Тобі полегшає. Правду кажу.

Кім похитала головою.

— Хто ти? Навіщо ти робиш це зі мною?

— Ти хочеш запам'ятати цей вечір, Кім?

— Жартуєш, всраний збоченцю?

— Цей напій допоможе тобі все це забути. А ще я хочу, щоб ти спала, коли я привезу тебе додому.

— І коли ж ти повезеш мене додому?

— Та невдовзі.

Кім простягнула до нього руки й помітила, що тепер вони були зв'язані іншою мотузкою — темно-синьою, мабуть, шовковою, з вишуканими вузликами, що утворювали мереживо, яке можна було назвати красивим. Узявши склянку, нона кількома ковтками швидко осушила її.

Потім незнайомець попросив її нагнути голову. Вона так і зробила, і він витер їй рушником волосся. А потім причесав його й накрутив пальцями, після чого дістав із шухляди туалетного столика пензлики та флакони.

Вправними рухами він наніс їй на щоки та губи косметику, навів під очима тіні й почав замазувати тональним кремом садно під лівим оком. Послинивши кінчик кисточки язиком, блондин став легенько втирати нею крем, при цьому науваживши:

— Не турбуйся, я дуже добре вмію це робити.

Скінчивши свою роботу, він підхопив на руки її закутане в рушники тіло й поніс до сусідньої кімнати.

Блондин поклав її на ліжко, і Кім відкинулася головою на подушку. Вона відчула, що незнайомець вдягає її, але ніяк не допомагала йому, коли він натягував на неї трусики-бікіні й зав'язував за спиною мотузочки бюстгальтера.

Цей купальник-бікіні видався Кім дуже схожим на отой «Перрі Елліс», який був на ній під кінець фотосесії — червоний зі сріблястим відблиском. Мабуть, вона пробурмотіла: «Перрі Елліс», бо Джеймс Блонд зауважив:

— Цей — іще кращий. Я його сам вибрав, коли був у Сен-Тропе. Спеціально для тебе.

— Ти ж мене не знаєш, — процідила Кім краєчком рота.

— Тебе знають усі, люба. Ти — Кімберлі Макденіелс. Ім'я таке ж красиве, як і ти сама. — Відсунувши вбік її волосся, він бантом зав'язав їй на шиї бретельки купальника й вибачився — йому здалося, що він при цьому смикнув її за волосся.

Кім хотіла зробити якесь зауваження, але відразу ж забула, що хотіла сказати. Вона не могла поворухнутися. Не могла кричати. Повіки немов свинцем налилися. Вона поглянула в сірі очі блондина, що пестив її ніжним поглядом.

— Як дивно, — мовив той. — Крупним планом ти ще гарніша.

«Пішов ти в сраку!» — хотіла було відповісти Кім, але слова сплуталися і вийшов один протяжний, стомлений видих:

— Пі-і-і-і-у-у-у.

Частина друга

Небезпечний тип

Розділ 7

На краю хвилеріза, утвореного застиглою вулканічною лавою, стояв чоловік, вдивляючись у темну воду та хмарини, що поволі рожевіли — то над східним узбережжям острова Мауї займався світанок.

Чоловіка звали Анрі Бенуа. То було не справжнє його ім'я, а те, яким він зараз користувався. Йому було тридцять з великим гаком, він мав русяве волосся середньої довжини та світло-сірі очі. Стоячи на березі босоніж, він вивищувався майже на шість футів. Його ступні наполовину вгрузали в пісок.

Анрі — у білій лляній сорочці, що вільно спадала на сірі бавовняні штани, — стояв і спостерігав, як верескливі чайки ширяють над хвилями, раз по раз торкаючись їхніх вершечків і пронизливо скрикуючи.

Йому подумалося, що оці пташині крики могли б символізувати початок іще одного безхмарного та безтурботного дня в гавайському раю. Але новий день пішов коту під хвіст, так і не встигнувши розпочатися.

Анрі відвернувся від океану й засунув у кишеню штанів свій КПК. А потім став поволі підніматися пологим схилом до свого бунгало, а вітер, що дув йому в спину, напинав його сорочку, наче вітрило.

Рвучко розчинивши завішені двері, він пройшов через веранду з нефарбованою підлогою з твердої деревини, увійшов до кухні й налив собі чашку кави «Kona java». A потім знову вийшов на веранду, важко опустився в шезлонг біля джакузі й заглибився в роздуми.

Це помешкання — готель «Хана Біч» — відповідало всім його вимогам: зручне, вишукане, без телевізора й навіть без телефону. Оточений кількома тисячами акрів тропічного лісу, цей готель примостився на краєчку острівного узбережжя і являв собою непоказний комплекс будівель, справжній рай для д-у-у-уже багатих людей.

Перебування в «Хана Біч» давало можливість повністю розслабитися й відпочити, побути самим собою, усвідомити свою сутність як людської істоти.

Та дзвінок по мобільному з Європи вщент зруйнував цю ідилію. Відпочинок пішов під три чорти. Розмова була короткою й більше скидалася на монолог. Хорст сповістив і добру, і погану новину таким тоном, що в гордовитого Анрі виникло відчуття, наче його ріжуть серпом по яйцях.

Хорст сказав йому, що виконану роботу сприйняли добре, але виникли деякі запитання.

І тепер ці типи не дуже задоволені його роботою. їм, бач, хотілося чогось більшого. Більше несподіваних карколомних поворотів сюжету. Більше динаміки. Більше оплесків наприкінці фільму.

— Увімкни свою фантазію, Анрі. Здивуй нас.

Звісно, вони заплатять іще більше — за додаткові послуги, обумовлені контрактом. Мало-помалу перспектива ще більших грошей притупила гострі краї поганого настрою Анрі.

Вони хочуть більше?

Буде їм більше.

Коли була випита друга чашка кави, у його голові вже визрів новий план. Видобувши стільниковий телефон із кишені, він почав натискати «а кнопки.

Розділ 8

Тої ночі на будинок Левона та Барбари Макденіелсів тихо падав сніг. їхнє помешкання розташовувалося в районі Каскад — порослій лісом околиці міста Гранд-Репідс, що в штаті Мічиган. У простому, але затишному цегляному будинку з трьома спальнями міцно спали два хлопчики, зарившись у теплі стьобані ковдри.

А в залі спали Левон та Барбара. Вони лежали спинами одне до одного на пневмоліжку «Sleep Number», злегка торкаючись ступнями — їхній двадцятип'ятирічний зв'язок не переривався навіть уві сні.

Нічний столик Барбари був захаращений журналами й недочитаними книжками у м'якій обкладинці, теками з нотатками та тестами, а також юрмою вітамінних добавок, що скупчилися навколо пляшки із зеленим чаєм. Не переймайся оцим усім, Левоне, і, будь ласка, нічого не чіпай. Я сама добре знаю, де що лежить.

На відміну від столика Барбари, який був відображенням правої півкулі її мозку, нічний столик Левона характеризував його ліву півкулю: там знаходилися акуратний стос річних звітів, примірник «Супроти здорового глузду» з коментарями, ручка, переносний комп'ютер, погодний годинник — усі нишикувані в одну лінію на відстані чотирьох дюймів під краю столу й підключені до електричного подовжувача за лампою.

Снігопад огорнув будинок білою тишею — і раптом телефонний дзвінок різко і грубо вирвав Левона зі сну. Його серце відразу ж забухкало, розум охопила паніка. Що сталоїся?

Стаціонарний телефон задзвонив знову — і Левон рвучко вхопив слухавку.

Він зиркнув на годинник, який показував 3:14 ранку, і по думав: «Якого біса комусь не спиться в таку рань?» А потім здогадався: то, мабуть, Кім. Часова різниця з Гаваями становила мінус п'ять годин, і вона, скоріш за все, про це забула.

— Кім, люба, це ти? — спитав Левон у слухавку.

— Кім немає, - відповів чоловічий голос Левону у вухо. Левону стиснуло груди й перехопило подих. Невже серцевий напад починається?!

— Вибачте, що ви сказали?

Барбара сіла в ліжку й увімкнула світло.

— Левоне, — спитала вона. — Що трапилося?

Левон виставив руку — помовч хвилинку.

— Хто це? — спитав він, потираючи груди, щоб угамувати біль.

— Я маю лише кілька секунд, тому слухайте уважно. Я телефоную з Гаваїв. Кім зникла. Вона потрапила до лихих людей.

Холодний страх пронизав Левона від шкіри на голові до пальців на ногах. Він судомно стиснув слухавку, а в його свідомості й досі лунали слова незнайомця: «Вона потрапила до лихих людей».

Але ж це нонсенс!

— Щось я вас не розумію. їй завдали шкоди? Побили? Поранили?

Мовчання.

— Алло!

— Ви мене добре чуєте, містере Макденіелс?

— Так. Хто це телефонує?

— Я двічі не повторюю.

Левон інстинктивно поправив комір своєї футболки, намагаючись зібрати думки докупи. Цей чоловік — він бреше чи каже правду? Він чомусь знав його ім'я і телефонний номер, знав, що Кім зараз на Гаваях. Звідки ж він про все це дізнався?

А Барбара вже непокоїлася.

— Що сталося, Левоне? Це про Кім?

— Кім не з'явилася вчора вранці на фотосесію, — повідомив незнайомець. — Співробітники журналу наразі приховують цей факт і моляться Богу, сподіваючись, що вона невдовзі об'явиться.

— Поліцію повідомили? Чи повідомив хтось про це поліцію?

— Я кладу слухавку, — відповів незнайомець. — Але на вашому місці я б першим же рейсом вирушив на Мауї. Разом із Барбарою.

— Стривайте, зачекайте, будь ласка! А звідки ви знаєте, що вона зникла?

— Тому що це зробив я, пане. Я побачив її. Вона мені сподобалася. І я заволодів нею. Усього найкращого.

Розділ 9

— Що вам потрібно? Скажіть, чого ви хочете?

Але у слухавці клацнуло й загуділо. Левон швидко натиснув кнопку довідника, але замість номера на дисплеї висвітилося «Невідомий абонент».

Барбара вже смикала його за руку.

— Левоне! Розповідай! Що трапилося?!

Вона часто приказувала, що вона в родині — вогнемет, І він — вогнегасник. Ці ролі чітко закріпилися за ними з плином часу. Тому Левон, почавши розповідати те, що почув від незнайомця, всіляко намагався прибрати зі свого голосу страх і дотримуватися тільки фактів.

Але страх, чиє полум'я вже палало в його свідомості, відразу ж відобразився на обличчі Барбари. її голос донісся до нього, як з іншої планети:

— Ти повірив йому? Він сказав, де вона? Сказав, що трапилося? Господи, що ж це таке коїться?

— Він лише сказав, що вона зникла…

— Вона ніколи й нікуди не ходить без свого мобільного, — зауважила Барбара й раптом стала судомно хапати ротом повітря — то починався напад астми.

Левон зіскочив із ліжка, незграбно вдарився об нічний столик дружини, і пігулки та папери розлетілися по підлозі. З безладної купи, що утворилася на килимі, він вихопив інгалятор, швидко подав його Барбарі й став спостерігати, як вона робить затяжний глибокий вдих.

По її щоках покотилися сльози.

Він простягнув до неї руки, вона впала йому в обійми й заплакала, притулившись йому до грудей.

— Благаю тебе… візьми й просто зателефонуй їй, добре?

Левон рвучко схопив телефон із ковдри, потицяв кнопки, набираючи номер Кім, і став рахувати дзвінки, що здавалися нескінченними. Перший, другий, третій… Левон поглянув на годинника й подумки зробив підрахунок. Зараз на Гаваях було лише кільканадцять хвилин на одинадцяту.

Нарешті в його вусі зазвучав голос Кім.

— Кім! — радісно скрикнув він.

Барбара полегшено закрила долонями обличчя — але Левон відразу ж збагнув, що рано зрадів.

— Це всього-на-всього повідомлення, — пояснив він дружині, слухаючи записаний голос доньки. — Залиште своє ім'я та номер, і я згодом вам зателефоную. Бувайте!

— Кім, це татко. З тобою все гаразд? Ми хотіли б почути від тебе звісточку. Телефонуй коли завгодно — час не має значення. Просто зателефонуй. У нас усе нормально. Я люблю тебе, дорогенька. Бувай. Татко.

Барбара плакала.

— О Господи, о Господи милосердний, — повторювала вона, притиснувши до обличчя заляпаний інгалятор.

— Ми ще нічого не знаємо, Барб, — сказав Левон. — Може, то просто був якийсь виродок зі схибленим почуттям гумору…

— Благаю, Левоне, спробуй додзвонитися до її готельного номера.

Сівши на край ліжка й уп'явшись очима у вузлуватий килим під ногами, Левон зателефонував у довідкову службу. Потім швидко занотував номер, натиснув на важіль і подзвонив до готелю «Вейлі Прінсес» на острові Мауї.

Коли йому відповіла телефоністка, він попросив з'єднати його з Кім Макденіелс і прослухав п'ять дзвінків, що пролунали в кімнаті, розташованій на відстані чотири тисячі миль. Озвався автовідповідач: «Будь ласка, залиште повідомлення для мешканця номера три-чотирнадцять. Або натисніть «нуль» для виклику оператора».

Левону знову стиснуло груди, і знову йому забракло повітря. Він сказав у мікрофон:

— Кім, зателефонуй мамі й татові. Це важливо. — А потім став тицяти кнопку «нуль», аж поки на лінії знову не почувся бадьорий голос телефоністки.

Він попросив її з'єднати його з номером Керол Свіні — букера з модельного агентства, яка супроводжувала Кім на Гаваї й мала виконувати роль її опікунки.

Номер Керол також не відповідав. І Левон залишив повідомлення: «Керол, це Левон Макденіелс, тато Кім. Будь ласка, зателефонуй нам, коли оце почуєш. За час не переймайся. Ми не спимо. Ось номер мого мобільного…»

Після цього Левон знову подзвонив телефоністці.

— Нам потрібна допомога, — пояснив він. — Будь ласка, з'єднайте мене з директором готелю. Скажіть йому, що це — надзвичайний випадок.

Розділ 10

Левон Макденіелс мав квадратну вольову щелепу й більше шести футів зросту. Його м'язисте тіло важило сто шістдесят п'ять фунтів. Він мав тверду репутацію чоловіка безкомпромісно-відвертого, рішучого, вдумливого, чоловіка з вдачею лідера. Але зараз, у червоних трусах та з шикарним стільниковим телефоном у руці, він виглядав безпорадно й почувався огидно — його нудило.

Левон сидів і чекав, поки охоронець готелю сходить у номер Кім і доповість директору, а тим часом його уява блискавично видавала образи його доньки — пораненої або захопленої якимось схибленим маніяком, який планував утнути І нею казна-що.

Минуло небагато часу, можливо, лише кілька хвилин, а Левон уже встиг подумки блискавично перенестися через океан, вискочити нагору готельними сходами й ударом ноги вибити двері номера, де мешкала Кім. І побачити, що вона тихо спить собі, вимкнувши телефон.

— Містере Макденіелс. Мені зателефонував охоронець по паралельному телефону. Ліжко в номері й досі заслане. На перший погляд речі вашої доньки неторкнуті. Чи не бажаєте ви, щоб ми повідомили поліцію?

— Так. І негайно. Дякую. Не могли б ви мені сказати й назвати по буквах ваше ім'я?

Левон замовив у готелі номер, а потім став телефонувати до компанії «Юнайтед ерлайнз». Він тиснув і тиснув на «нуль», аж поки не почув людський голос.

А поруч хрипко дихала Барбара, і щоки її блищали слізьми. Вона час від часу проводила пальцями по своїй сивіючій косі, і та зовсім розпатлалася. Страждання Барбари були виразно виписані на її обличчі — по-іншому вона просто не вміла. Глянувши на неї, завжди можна було безпомилково сказати, що вона відчуває і що збирається робити.

— Чим більше я про це думаю, — сказала вона, пересилюючи судомні ридання, — тим більше мені здається, що все це брехня. Якби він її справді захопив, то вимагав би грошей, а він цього не зробив, Левоне. Тоді… тоді чому ж він нам телефонував, га?

— Та я сам не можу второпати, Барб. Нісенітниця якась, та й годі.

— Котра там година?

— Десята тридцять вечора.

— Може, вона поїхала покататися з якимось красенем. І в них колесо спустило. А стільникове з'єднання — погане, сигнал не доходить. Щось типу того. Вона, мабуть, страшенно переживає, що пропустила зйомку. Ти ж її знаєш. Скоріш за все, десь застрягла й тепер казиться від злості на саму себе.

Левон приховав по-справжньому моторошну частину телефонної розмови з незнайомцем. Він не розповів Барбарі, що той сказав: «Кім потрапила до лихих людей». Як дружина відреагує? Він ніяк не міг наважитися сказати їй це.

— Ми мусимо не втрачати самовладання, — мовив він.

Барбара кивнула.

— Аякже. Що ж, доведеться туди поїхати, Левоне. Але Кім казитиметься, як навіжена, коли дізнається, що ти сказав директору готелю викликати поліцію. А коли Кім казиться, то треба остерігатися.

Левон посміхнувся.

— Іди прийми душ, а я — після тебе, — сказала Барбара.

Через п'ять хвилин Левон вийшов із ванної — виголений, посвіжілий, а його вологе каштанове волосся стирчало навсібіч довкола маленької лисини на маківці. Вдягаючись, він спробував уявити собі готель «Вейлі Прінсес», і в його свідомості спливли застиглі зображення молодят на поштових фото. Узявшись за руки, молодята йдуть берегом на фоні вранішніх променів сонця. Йому раптом спало на думку, що він може більше ніколи не побачити Кім — і страх гострим ножем пронизав усе його єство.

Благаю тебе, Боже, зроби так, щоб із Кім не сталося нічого лихого.

Барбара швидко помилася під душем, убралася в блакитний светр, сірі брюки та туфлі на пласкій підошві. На її обличчі з широко розкритими очима й досі залишався вираз страшного потрясіння, але істерика минула, і її талановитий розум уже працював на всю потужність.

— Я взяла із собою тільки спідню білизну та зубні щітки — і більше нічого, Левоне. Усе, що потрібно, ми дістанемо на Мауї.

У районі Каскад була третя сорок п'ять ранку. Менше години минуло відтоді, як анонімний телефонний дзвінок розбив нічну тишу на друзки і вкинув родину Макденіелсів у моторошну невідомість.

— Зателефонуй Кіссі, — сказала Барбара. — А я розбуджу дітлахів.

Розділ 11

Барбара зітхнула, випускаючи повітря з легенів, й увімкнула регульований вимикач, що став поступово заповнювати світлом кімнату хлопців. Грег простогнав і натягнув на голову стьобану ковдру із зображенням Чоловіка-Павука, але Джоні рвучко сів у ліжку. На його чотирнадцятирічному обличчі відбилася цікавість до чогось нового і, можливо, надзвичайно захоплюючого.

Барбара тихенько посіпала Грега за плече.

— Любий, ану вставай.

— Ні-і-і, мамо-о-о-о.

Але Барбара стягнула з молодшого сина ковдру й розповіла хлопцям свою версію історії, у яку майже повірила сама: мама й тато їдуть на Гаваї в гості до Кім.

Сини відразу ж зацікавилися й засипали Барбару запитаннями. Але тут до кімнати увійшов Левон із напруженим виразом обличчя, Грег швидко це узрів і вигукнув:

— Татку! Що сталося?

Барбара підхопила Грега на руки й пояснила, що все нормально і що тітонька Кіссі та дядечко Дейв уже чекають на них. Піжами знімати не треба, треба лишень вдягнути черевики та пальта. А через п'ятнадцять хвилин можна буде знову лягти спати.

Джоні став проситися взяти його на Гаваї, бо йому дуже хотілося покататися на водних лижах та попірнати з маскою і трубкою. Але Барбара, стримуючи сльози, сказала «іншим разом» і стала клопотатися, дістаючи шкарпетки, черевики, зубочистки та ігрові приставки.

— Ти щось від нас приховуєш, мамо. Щось нам не все ясно!

— Немає часу все детально пояснювати, Джоні. Усе гаразд. Просто нам треба… просто нам треба встигнути на літак.

За десять хвилин і за п'ять кварталів від помешкання Макденіелсів Девід та Крістіна вже чекали біля парадного входу свого будинку, а тим часом холодний арктичний вітер, що налітав з озера Мічиган, уже встиг запорошити їхню галявину дрібнесенькими сніжинками.

Левон звернув авто на під'їзну доріжку й побачив, як Кіссі збігла з ґанку їм назустріч. Кіссі була на два роки молодшою за Барбару й мала злегка видовжене серцеподібне обличчя, у якому Левон помічав і риси обличчя Кім.

Діти першими кинулися до неї, вона простягнула руки й огорнула хлопців своїми обіймами. А потім обнялася з Барбарою та Левоном, причому Барбара зауважила:

— Я перемкнула наш телефон на ваш, Кіс. Можливо, тобі зателефонують. — Барбара не хотіла вдаватися в подробиці в присутності хлопців. Вона навіть не була впевнена, чи повністю Кіс усе зрозуміла.

— Зателефонуй мені, коли робитимете пересадку, — сказала Крістіна.

Дейв простягнув Левону конверт.

— Ось трохи грошей, десь близько тисячі. Ні-ні, не відмовляйся. Вони можуть вам там знадобитися. Ну, таксі й таке інше. Візьми, Левоне.

Потім були міцні обійми й побажання безпечного польоту. Вигуки «Бувай!» та «Люблю тебе» прорізали ранкову тишу. Коли Кіссі та Девід зникли за зачиненими дверима, Левон сказав Барбарі, щоб та пристебнула ремінь безпеки.

Він здав назад із під'їзної доріжки, повернув на Беркет-роуд і рушив до міжнародного аеропорту імені Джеральда І . Форда. Коли величезний шевроле «Suburban» опинився на прямій ділянці траси, Левон погнав його зі швидкістю дев'яносто миль за годину.

— Тихіше, Левоне.

— Гаразд.

Але він усе одно тиснув на газ, врізаючись у засніжений простір, що зливався із зоряним небом. Це якось допомагало йому тримати свідомість на краю моторошної безодні страху, не давало його розуму перелетіти через її край.

— Коли ми робитимемо в Лос-Анджелесі пересадку, то я зателефоную до банку. Поговорю з Білом Мачіо. Може, доведеться взяти кредит під заставу будинку, у тому разі, якщо нам знадобиться готівка.

Він бачив, як по щоках Барбари котяться сльози й капають їй на коліна, чув, як вона нервово цокотить нігтями по своєму смартфону «БлекБері», посилаючи повідомлення всім родичам, друзям, колегам по роботі. І Кім.

Коли Левон припаркував авто на стоянці, Барб знову подзвонила на мобільний Кім і простягнула свій телефон до Левона, щоб той почув механічний голос: «Поштовий ящик, що належить… Кім Макденіелс… заповнений. Повідомлення наразі не приймаються».

Розділ 12

Макденіелси перестрибнули літаком із Гранд-Репідс до Чикаго, а звідти — рейсом, на який вони заздалегідь замовили квитки, — до Лос-Анджелеса, де якраз устигли на літак до Гонолулу. Прибувши до Гонолулу, вони, з квитками та посвідченнями особи в руках, мерщій кинулися через аеропорт до турбогвинтового літака авіалінії «Айленд Ер». Вони встигли на нього останніми. Щойно Макденіелси вмостилися на місцях біля перегородки, як дверцята «кукурузника» грюкнули з лячним брязкотом.

Тепер лише сорок хвилин відділяли їх від Мауї.

Лише сорок хвилин відділяли їх від Кім.

Відтоді, як Макденіелси полишили Гранд-Репідс, їм вдавалося поспати лише уривками. Після моторошного телефонного дзвінка промайнуло стільки часу, що він почав здаватися нереальним, наче його зовсім не було.

Їхній настрій коливався. Спочатку вони захоплено розвивали ідею про те, що після добрячого прочухана, який Кім влаштує їм за те, що вони сюди приїхали, уся щаслива родина сміятиметься з цієї пригоди й милуватиметься фото Кім із виразом «чого приперлися?» на її обличчі. Донька стоятиме поміж своїми батьками, а на їхніх шиях красуватимуться квітчасті віночки — типові гавайські туристи, та й годі!

А потім їх знову охоплював страх.

Де Кім? Чому вони не можуть до неї додзвонитися? Чому вона й досі не зв'язалася з ними по домашньому телефону чи по мобільному Левона?

Коли літак набрав висоту й поплив над хмарами, Барб сказала:

— Мені чомусь пригадався мопед.

Левон кивнув і взяв її за руку.

Інцидент, який вони назвали «мопедом», теж почався з моторошного телефонного дзвінка сім років тому, того разу — з поліції. Кім було тоді чотирнадцять років. Вона їхала на мопеді зі школи. На шиї в неї був шарф. Кінець шарфа, що теліпався позаду, намотався на заднє колесо, придушив Кім, стягнув із мопеда й кинув на узбіччя дороги.

Жінка, що невдовзі проїздила тією ж самою дорогою, побачила мопед, зупинилася і знайшла Кім. Та лежала непритомна, притиснувшись до дерева. Жінка, яку звали Енн Клогессі, зателефонувала 911, а коли приїхала «швидка допомога», то фахівці з надання невідкладної допомоги не змогли привести Кім до тями.

Лікарі сказали, що її мозок постраждав від браку кисню. Кім перебувала в комі. У шпиталі Барбарі повідомили, що завдана шкода може бути непоправною.

На той час, коли Левону нарешті додзвонилися на роботу, Кім уже перевезли гелікоптером до травматичного відділу в Чикаго. Вони з Барбарою їхали на авто три години, а коли дісталися до шпиталю, то застали свою доньку в кімнаті інтенсивної терапії — ошелешену, але вже притомну, зі страшним синцем навколо шиї. Так само синім, як і той шарф, що ледь не вбив її.

Проте Кім не загинула. Вона ще не зовсім оговталася, але все мало бути нормально.

— З моєю головою коїлися химерні речі, — розповідала тоді їхня донька. — Я була наче уві сні, але набагато реалістичнішому. Я чула, як зі мною розмовляв отець Марті, наче він сидів на краю мого ліжка.

— І що ж він сказав тобі, дорогенька? — спитала Барбара.

— Сказав: «Я радий, що тебе охрестили, Кім».

А зараз Левон зняв свої окуляри й витер рукою очі. Барбара подала йому хустинку і сказала:

— Знаю, любий, про що ти зараз думаєш, знаю.

Саме такою вони сподівалися знайти Кім і зараз — у нормі. Левон криво посміхнувся Барбарі. їм пригадалася стаття в «Чикаго триб'юн», де Кім назвали «Чудо-дівчинка». Відтоді вони й самі інколи так її називали.

Чудо-дівчинка, яку ще на першому курсі взяли до університетської баскетбольної команди. Чудо-дівчинка, яку прийняли на підготовчі курси медичного коледжу в Колумбії. Чудо-дівчинка, яку відібрали для зйомок реклами бікіні в журналі «Спортивне життя». Відібрали тоді, коли, здавалося, її шансів було не більше, ніж один із мільйона. «А що це було за чудо?» — подумав Левон.

Розділ 13

Барбара скрутила хустину у вузол і сказала:

— Не треба було мені так метушитися через оте модельне агентство.

— Вона сама цього хотіла, Барб. Тут ніхто не винен. Вона завжди була дуже самостійною.

Барбара витягнула із сумочки зображення доньки — фотографію обличчя Кім, коли їй було вісімнадцять. Фото зробили спеціально для отого модельного агентства в Чикаго. Левон поглянув на це фото, де Кім була в чорному светрі з глибоким декольте, а її русяве волосся звисало за плечі. Така собі сяюча красуня, яка збуджувала фантазії чоловіків.

— Після цього більше не буде ніяких модельних агентств, — сказав Левон.

— Їй же тільки двадцять один, Левоне.

— Вона стане лікарем, Барб. Який їй сенс працювати моделлю? Це — глухий кут. Час поставити на цьому крапку. Я спробую переконати її в цьому. Гадаю, вона зрозуміє.

Стюардеса оголосила, що невдовзі літак піде на посадку.

Барбара підняла завіску, і Левон поглянув у вікно на хмари, що пливли під крилом. їхні вершини виглядали так, наче на них упало рожеве світло сценічного прожектора.

Коли внизу показалися будинки та дороги острова Мауї, Левон повернувся до своєї дружини, до свого найкращого товариша, до своєї коханої.

— Як ся маєш, манюня? Нормально?

— Гарно, як ніколи, — цвірінькнула Барб, силуючись жартувати. — А ти?

Левон посміхнувся, притиснувся до дружини щокою й відчув запах дезодоранту, яким вона збризнула волосся. Як гарно пахне Барб! Він поцілував її і стиснув руку.

— Тримайся, — сказав Левон, коли літак почав крутий запаморочливий спуск. І подумки послав доньці повідомлення: «Ми летимо до тебе, люба. Мама й татко летять до тебе».

Розділ 14

Макденіелси вийшли з літака на хиткий трап і зійшли на бетонну поверхню летовища. Після прохолодного салону спека була просто задушливою.

Левон озирнувся, оглядаючи вулканічний ландшафт, що являв собою разючий контраст у порівнянні з Мічиганом, оповитим нічною темрявою, де за комірець йому падав сніг, коли він обіймав на прощання своїх синів.

Знявши свій піджак, він помацав внутрішню кишеню, щоб пересвідчитися, чи на місці квитки назад на літак — включно з квитком, який він купив для Кім.

У терміналі було повно народу, а зал очікування розташовувався в тій же секції на відкритому повітрі, що й видача багажу. Вони з Барбарою пред'явили свої картки службовцеві в блакитній формі, присягнулися, що не везуть із собою ніяких фруктів, і відразу ж заходилися шукати стоянку таксі.

Левон ішов швидко, йому хотілося якнайшвидше добратися до готелю, він не дивився під ноги й тому, коли обходив візок із багажем, ледь не налетів на маленьку дівчинку з жовтими кісками. Стискаючи в руках пухнасту м'яку іграшку, вона просто стояла посеред гармидеру і спокійно озиралася довкола. Дитина виглядала такою впевненою в собі, що Левону знову пригадалася Кім. Його знову охопила паніка, а в грудях неприємно похололо.

Левон рушив, як на автопілоті, далі, питаючи себе, чи не вичерпала, бува, його донька, відпущену їй квоту чудес. Чи не скінчився її позичений долею час? Чи не зробила вся родина страшну помилку, купившись на заголовок, придуманий чиказьким репортером, і утвердившись у переконанні, що Кім була такою чудесною, що їй більше нічого не загрожує?

Левон знову подумки став благати Бога, щоб Він, коли буде Його ласка, зробив так, щоб вони знайшли Кім у готелі цілою й неушкодженою, щоб вона радісно зустріла своїх батьків і сказала: «Вибачте, я не хотіла вас турбувати».

Левон із Барбарою вийшли рука в руку з терміналу, та не встигли вони дійти до стоянки таксі, як побачили, що до них наближається чоловік. То був водій, який тримав над головою табличку з їхніми іменами.

Водій був вищий за Левона. Він мав сивіюче темне волосся й вуса; на ньому була шоферська кепка, темно-каштанова куртка і крокодилячі ковбойські чоботи з тридюймовими підборами.

Він сказав, звертаючись:

— Ви містер і місіс Макденіелси? Мене звуть Марко. Готель найняв мене вашим водієм. Ви маєте картки на ваш багаж?

— Ми не брали багажу.

— Добре. Авто стоїть якраз на виході.

Розділ 15

Коли Макденіелси йшли за Марко, Левон помітив одну дивну особливість — шофер ішов у своїх ковбойських чоботях якось невпевнено, час від часу похитуючись. А ще він мав легкий акцент, схожий на нью-йоркський чи нью-джерсійський.

Коли вони перетнули під'їзну алею й вийшли на острівець безпеки, Левон побачив газету, що лежала на лавці лицевою сторінкою догори.

Серце його зупинилося, і він ще раз поглянув на газету, не вірячи своїм очам. З-під заголовка на нього дивилася Кім. То була «Мауї Ньюз», а заголовок великим чорним шрифтом сповіщав: «Зникла красуня».

Думки Левона приголомшено сплуталися, і йому знадобилося кілька секунд, щоб зрозуміти: за ті дванадцять із гаком годин, поки вони з Барбарою були в дорозі, Кім офіційно оголосили зниклою.

Вона не ждала їх у готелі.

Правильно сказав незнайомець, що зателефонував їм серед ночі: «Вона зникла».

Тремтячою рукою Левон схопив газету, із завмираючим серцем поглянув в усміхнені очі Кім і звернув увагу на купальник-бікіні, який був на ній на цьому фото, зробленому, вочевидь, лишень пару днів тому.

Склавши газету вздовж, Левон наздогнав Барбару та водія біля авто і спитав у Марко:

— А до готелю довго їхати?

— Близько півгодини, і безкоштовно, містере Макденіелс. «Вейлі Прінсес» платитиме мені, поки ви користуватиметеся моїми послугами.

— А чому вони це роблять?

— Ну, з огляду на ситуацію, сер, — відповів Марко лагідним, співчутливим тоном.

Він відчинив дверцята, і Левон та Барбара увібралися всередину. Коли Барбара взяла газету, її обличчя осунулося. Поки авто пробиралося крізь потік машин, вона читала і плакала.

Коли таксі вискочило нарешті на автостраду, Марко лагідно спитав у них, поглянувши в дзеркало заднього виду, чи їм зручно, чи не хочуть вони послухати музику і чи достатньо їм свіжого повітря. А Левон уже роздумував про те, як вони вселяться в готель, а потім відразу ж підуть до поліції. Й увесь цей час у нього було таке відчуття, немов йому відірвало кінцівку на полі бою і що без цієї брутально відірваної частини тіла він може померти.

Нарешті седан звернув із траси і поповз по чомусь, схожому на приватну дорогу, обабіч якої росли густі лози з рожевими квітками. Повільно під'їхавши до штучного водоспаду, вони зупинилися перед розкішним критим ґанком — то був вхід до готелю «Вейлі Прінсес».

Левон побачив довкола викладені кахлями фонтани, де з одного боку з води піднімалися статуї полінезійських воїнів зі списами в руках, а з протилежного — виднілися консолі з орхідеями.

До таксі поквапилися коридорні в білих сорочках та червоних шортах. Марко відчинив дверцята, і коли Левон обходив авто, щоб підсобити Барбарі, то почув, як звідусіль лунає його ім'я.

До парадного входу бігли люди. То були репортери з камерами та мікрофонами.

Вони бігли до них.

Розділ 16

Десять хвилин по тому, увійшовши до номера люкс, який іншого дня та за інших обставин здався б їй «розкішним», Барбара відчула заціпеніння та запаморочення від зміни годинних поясів у результаті перельоту. А якби вона потрудилася придивитися до цінника за дверима, то побачила б, що номер коштував понад три тисячі доларів за добу.

Вона вийшла, як сновида, на середину головної кімнати й побачила, немов у тумані, шовковий килим ручної роботи І візерунком орхідей на блідо-персиковому тлі, меблі, оббиті декоративною тканиною, та величезний плаский екран телевізора.

Підійшовши до вікна, Барбара поглянула на мальовничий пейзаж, але насправді його не побачила, бо хотіла. узріти лише одне — Кім.

Унизу, під вікном, виднівся розкішний плавальний басейн витіюватої форми, щось на кшталт квадрата, накладеного на прямокутник, де на мілкому краю розташувалися кілька круглих джакузі. Посеред басейну вивищувався фонтан у вигляді келиха для шампанського. З нього лилася вода на дітлахів, що бавилися під ним.

Барбара окинула поглядом низку білих купальних кабінок довкола басейну, видивляючись молоду жінку в шезлонгу з пляшкою напою в руці — то мала бути Кім побіля басейну.

Вона побачила кількох дівчат — худорлявіших, справніших, старших чи нижчих на зріст за її доньку, але Кім серед них не було.

Вона поглянула далі, за басейн, і побачила мощену стежину та дерев'яні сходи, що вели до пляжу, поцяткованого пальмами на краю сапфірово-блакитного океану. Між краєм пляжу та узбережжям Японії не було нічого. Нічого, крім води.

Де ж Кім?

«Я відчуваю тут присутність Кім», — хотіла сказати Левону Барбара, але коли вона обернулася, то його поруч не було.

Помітивши прикрашений кошик із фруктами на столику нобіля вікна, вона підійшла до нього й витягнула з кошика записку, що насправді виявилася бізнес-карткою з написаним на звороті повідомленням. У цей момент вона почула, як у туалеті зашуміла в унітазі вода.

За кілька секунд до неї підійшов Левон, її бідолашний любий чоловік, і спитав:

— Що це, Барб? — У його широко розкритих немигаючих очах застигнув біль.

Вона прочитала вголос:

— Любі містер та місіс Макденіелси, будь ласка, зайдіть до мене. Ми завжди готові допомогти вам будь-яким доступним нам способом.

Картка була підписана «Сюзанна Грубер, журнал „Спортивне Життя"», а під іменем — номер готельної кімнати.

— Сюзанна Грубер. Це — головний редактор. Зараз я до неї навідаюся, — сказав Левон.

Барбара відчула слабку надію. Грубер була в курсі. Вона має щось знати.

П'ятнадцять-двадцять хвилин по тому номер Макденіелсів був ущерть заповнений так, що яблуку ніде було впасти.

Розділ 17

Склавши руки на колінах, Барбара сиділа на одному з диванів і чекала, що зараз прийде Сюзанна Грубер, беручка нью-йоркська начальниця зі сліпучо-білими зубами та обличчям гострим, як лезо ножа, і скаже їм, що Кім посварилася з фотографом чи просто її фото не вийшли достатньо гарними, і їй дали невеличкий відгул чи щось типу того. Одне слово, скаже щось таке, що відразу прояснить ситуацію: Кім просто відсутня, а не пропала. Ніхто її не викрадав, і ніяка небезпека їй не загрожує.

На Грубер був аквамариновий брючний костюм і маса золотих браслетів, а коли вона простягнула руку привітатися, то Барбара відчула, що в неї холодні пальці.

Дел Свен, художній керівник, мав темну шкіру, сріблясто-платинове волосся й дорогу сережку в одному вусі. На ньому були модні поношені джинси та футболка в обтяжку. Він мав вигляд людини на межі нервового зриву, і це наштовхнуло Барбару на думку, що він знає більше, ніж каже. А може, він просто почувався винуватим через те, що був останнім, хто бачив Кім.

У номері було ще двоє чоловіків. Старший, віком за сорок, був одягнений у сірий костюм і всім своїм виглядом демонстрував належність до високих ділових кіл. Таких чоловіків Барбара часто зустрічала на конференціях у фінансовій компанії «Меріл Лінч», де працював Левон, та на бізнесових вечірках із коктейлями. Вона майже не сумнівалася, що цей чоловік та його молодший клон, що стояв праворуч, обидва були нью-йоркськими адвокатами, яких хутко, як термінову посилку, прислали на Мауї, щоб юридичними засобами прикрити сраку журналові «Спортивне життя».

Раптом Барбара помітила серед присутніх Керол Свіні — огрядну жінку в дорогій, але безформній чорній сукні. Вона працювала букером модельного агентства, яке знайшло цю роботу для Кім, і супроводила її на зйомку як опікунка. Товстуха мала такий отетерілий вигляд, наче їй у дупу зненацька встромили кочергу.

Барбара відчула страшенний дискомфорт від того, що перебувала в одній кімнаті з Керол.

Старший з адвокатів, чиє ім'я Барбара забула відразу ж, як почула, сказав Левону:

— Ми залучили до роботи групу служби безпеки, щоб виявити, куди могла подітися Кім.

Він навіть не поглянув на неї. Усю свою увагу зосередив на Левоні. Власне, майже всі вони зосередили увагу на ньому. Барбара знала, що виглядає знервованою та вразливою. І має для цього дуже вагомі підстави.

— Що ще ви можете нам сказати? — спитала вона в адвоката.

— Немає жодної ознаки того, що з нею сталося щось лихе. Поліція припускає, що вона просто подалася з кимось помилуватися мальовничими пейзажами.

«Левоне, скажи їм про дзвінок», — подумала Барбара. Але це до того, як з'явилися представники преси, Левон попередив її: «Ми просто всотуватимемо інформацію. Ми будемо прислухатися. І нам слід мати на увазі, що ми не знаємо цих людей». Він зважав на те, що будь-хто, пов'язаний із журналом, міг мати той чи інший стосунок до зникнення Кім.

Сюзанна Грубер вперлася ліктями в коліна, подалася вперед і сказала, звертаючись до Левона:

— Кім сиділа в готельному барі з Делом, Дел пішов до туалету, а коли він повернувся, то Кім уже не було. Ніхто її не захоплював. Вона сама вийшла.

— Он воно як, — мовив Левон. — Кім сама пішла з бару, ніхто її відтоді не чув і не бачив, її немає вже півтори доби, а по-вашому, вона просто начхала на зйомку й подалася милуватися краєвидами? Я правильно вас розумію?

— Кім — доросла жінка, — відказала Грубер. — Не вперше наша підопічна нехтує роботою. Мені пригадується ще одна наша дівчина, Гретхен. Минулого року вона несподівано вшилася з Канн, а потім через шість днів вигулькнула в Монте-Карло. — Грубер говорила так, наче сиділа в себе в кабінеті й терпляче пояснювала Левону особливості своєї роботи. — На ці зйомки ми залучили вісім дівчат. — Потім вона почала розповідати, скільки людей їй доводиться контролювати, скількома справами одночасно займатися і як їй доводиться бувати на кожній фотосесії, щоб особисто перевіряти відзнятий за день фотоматеріал…

Від напруження в Барбари почало гудіти в голові. На Сюзанні Грубер стільки золота, але обручки немає. Цікаво, у неї є дитина? Вона хоч знає, що таке бути матір'ю? Сюзанна Грубер просто не розуміє, про що йдеться.

— Ми любимо Кім, — раптом бовкнула Керол Свіні, звертаючись до Барбари. — Мені… мені здавалося, що тут Кім нічого не загрожує. Я в той момент вечеряла з однією з моделей… Я хочу сказати, що Кім — така гарна дівчина, така відповідальна… Мені здавалося, що нам немає про що турбуватися.

— Та я лише на хвилину від неї відвернувся, — вставив Дел Свен. І заплакав.

До Барбари раптом дійшло, навіщо Грубер привела до них усіх своїх підлеглих. Барбару вчили бути ввічливою, але тепер, коли вже не було можливості заперечувати очевидне, вона мусила це сказати.

— Так ви не винні? Ось чому ви сюди прийшли? Сказати мені, що не винні у зникненні Кім?

Ніхто з присутніх не наважився поглянути їй у вічі.

— Ми розповіли поліції все, що знаємо, — зазначила Грубер.

Тут підвівся Левон, поклав руку на плече Барбарі і сказав:

— Будь ласка, повідомте нас, коли про щось дізнаєтеся. А зараз ми хотіли б побути на самоті. Дякую.

Грубер встала й накинула на вузькі груди ремінець сумочки.

— Кім повернеться. Не турбуйтеся.

— Ви хочете сказати, сподівайтеся і моліться кожного разу, коли сумно зітхаєте? — спитала Барбара.

Розділ 18

Посеред гамірливих репортерів, що зібралися біля парадного входу готелю «Вейлі Прінсес», стояв чоловік і чекав, коли почнеться прес-конференція.

Він прекрасно вписувався в натовп і мав вигляд людини, що всі свої пожитки тримає у великій брезентовій торбі і, можливо, ночує на пляжі. На ньому були модні сонцезахисні окуляри, що закривали його обличчя, як вітрове скло, хоча сонце вже сідало. На іржаво-каштановому волоссі — бейсболка, на ногах — антикварні кросівки «Адідас», пом'ятий напівкомбінезон, а на дешевій гавайській сорочці — прекрасна копія прес-картки, що ідентифікувала його як фотографа Чарльза Ролінза з «Ток Віклі», неіснуючого видання.

Утім, він мав дорогу відеокамеру, найновішу модель фірми «Панасонік», сумісну з екраном високої роздільності й обладнану телескопічним стереомікрофоном та об'єктивом Лейка. Коштувала ця камера понад шість тисяч зелених.

Він навів об'єктив на величний парадний вхід готелю «Вейлі Прінсес», де Макденіелси займали свої місця перед мікрофонами на трибуні.

Коли Левон поправляв свій мікрофон, Ролінз стиха насвистував веселу мелодію. Він був у доброму гуморі. Йому спало на думку, що якби Кім була жива, то навіть вона не впізнала б його зараз — так добре він замаскувався. Ролінз підняв відео-камеру над головою й записав, як Левон привітався з представниками преси. «Мабуть, мені сподобалися б Макденіелси, якби я з ними потоваришував», — подумав він. Та вони йому вже сподобалися — нехай їм грець! Бо не було в них нічого, що могло не сподобатися!

Лишень погляньте на них.

Барбара — симпатична, гостра на язик. Левон — статечний та шляхетний, як п'ятизірковий генерал. Обоє — сіль землі, та й годі, трясця їхній матері.

Убиті горем та настрашені, вони все одно трималися добре і з гідністю відповідали на досить безтактні запитання, навіть на звичайне: «Що б ви сказали Кім, якби знали, що вона вас зараз чує?»

— Я сказала б: «Ми любимо тебе, дорогенька. Тримайся, будь ласка», — мовила Барбара тремтливим голосом. — А всім, хто нас чує, хочу повідомити, що ми пропонуємо двадцять п'ять тисяч доларів за інформацію, яка допоможе знайти нашу доньку. Якби ми мали мільйон, то запропонували б і мільйон, але…

Раптом Барбарі наче забракло повітря. Ролінз побачив, як вона відвернулася і пшикнула в рот інгалятором. Та все одно батьків супермоделі продовжували обстрілювати запитаннями: «Левоне! Вам уже пред'явили вимоги щодо викупу? Що сказала вам Кім під час останньої розмови?»

Нахилившись до мікрофонів, Левон терпляче відповів на всі запитання, а наостанок сказав:

— Керівництво готелю відкрило гарячу лінію. — І він зачитав натовпу номер телефону.

Ролінз спостерігав, як застрибали репортери, немов летючі риби з води, вигукуючи все нові та нові запитання Макденіелсам, але ті вже сходили з трибуни, вирушаючи до обіймів затишного готельного вестибюля.

Ролінз поглянув крізь об'єктив, дав крупним планом потилиці Макденіелсів — і раптом угледів, як крізь натовп іде одна досить відома особа. Цього чоловіка він бачив колись на телеканалі C-span, де той настирливо рекламував свої книжки.

Об'єктом інтересу Ролінза став симпатичний чолов'яга років сорока — журналіст і автор детективних бестселерів. На ньому була бейсболка та рожева сорочка на ґудзиках донизу із закоченими рукавами. Чимось він нагадував Браяна Вільямса, коли той вів репортажі з Багдада. Ну, може, не такий елегантний.

Ролінз побачив, як письменник простягнув руку і торкнувся плеча Барбари Макденіелс. Та зупинилася, щоб із ним поговорити.

Чарлі Ролінз став свідком того, як бере інтерв'ю представник солідного видання. Оце — те, що треба. Не якась там туфта. Кім Макденіелс стає ще більшою знаменитістю. Усе це і справді перетворюється на подію загальнонаціонального масштабу.

Розділ 19

Журналіст у бейсболці та рожевій сорочці?

То був я.

Коли Левон та Барбара Макденіелси відійшли від трибуни і їх накрив, наче торнадо, натовп роззяв та репортерів, я побачив, як у цьому натовпі на мить утворилася прогалина — І мерщій кинувся до них.

Доторкнувшись до плеча Барбари Макденіелс, я примудрився привернути її увагу, перш ніж вона встигла зникнути у вестибюлі готелю.

Мені потрібне було інтерв'ю, але скільки б разів не доводилося бачити батьків викрадених або зниклих дітей, усе одно неможливо не відчути до них співчуття.

Барбара та Левон Макденіелси запали мені в душу відразу ж, коли я побачив їхні обличчя. Бачити їхнє горе було просто нестерпно.

Ось я тихо поклав руку на плече Барбарі. Вона обернулася, я відрекомендувався, показав свою прес-картку, і — на щастя — вона мене впізнала:

— Це ви той Бен Гокінс, що написав «Червоне»?

— Так, «Постав усе на червоне»[2] — то моя книга.

Вона сказала, що їй сподобалася ця повість. її рот посміхався, але обличчя було застигле й сумне. Якраз у той момент охорона, взявшись за руки, утворила коридор крізь натовп, і ми з Барбарою увійшли до вестибюля, де вона познайомила мене з Левоном.

— Левоне, це — Бен, автор бестселерів. Пам'ятаєш, минулої осені ми брали почитати його книгу в нашому читацькому клубі?

— Якщо ви хочете взяти в нас інтерв'ю, — відповів Левон, — то мушу вибачитися, ми вже просто не маємо сил. Гадаю, краще нам більше не давати інтерв'ю, поки ми не зустрінемося з представниками поліції.

— А ви з ними ще не говорили?

Левон зітхнув і похитав головою.

— Це все одно, що говорити з автовідповідачем.

— Можливо, я зможу чимось допомогти, — зазначив я. — Усе ж таки «Лос-Анджелес таймс» має репутацію, навіть у цих краях. До того ж колись я сам працював у поліції.

— Невже?

Очі Левона вже заплющувалися від утоми, голос тремтів і зривався. Він був схожий на чоловіка, що ледве волочив ноги після марафонської дистанції, але вмить зацікавився мною. Зупинившись, він попросив мене розповісти докладніше.

— Я працював у Портлендському відділенні поліції. Детективом і слідчим. А зараз я веду кримінальний розділ у «Лос-Анджелес таймс».

Від слова «кримінальний» Макденіелс мимоволі зіщулився, а потім сказав:

— От і добре, Бене. Так ви гадаєте, що справді зможете допомогти нам із поліцією? Бо ми вже на межі нервового зриву, ми не знаємо, що робити.

Я йшов із Макденіелсами крізь прохолодний мармуровий вестибюль із його високими стелями та мальовничими океанськими пейзажами, аж поки ми не знайшли досить усамітнений куточок із виходом на басейн. Легенький вітерець погойдував пальми. Повз нас пробігали дітлахи в мокрих купальних костюмах. Вони весело сміялися та пустували — які ще турботи в їхньому віці?

Левон сказав:

— Я кілька разів телефонував до поліції, а мені автовідповідач запропонував меню. Квитки на автостоянку — натисніть «один». Терміновий розгляд справ — натисніть «два». Тож довелося мені залишити своє повідомлення. Уявляєте? Ми з Барбарою пішли до місцевого відділка. На дверях була вивіска з робочими годинами. Понеділок — п'ятниця — з восьмої до п'ятої. У суботу — з десятої до четвертої. Я й гадки не мав, що в поліції є перерви та вихідні. Ну як вам?

У мене серце розривалося від того виразу, з яким дивився На мене Левон. У нього зникла донька. А поліційний відділок був зачинений на перерву. У Макденіелсів просто в голові не вкладалося — як копи можуть прохолоджуватися в той час, коли батькам зниклої дівчини доводиться переживати пекло на землі?

— У цих краях поліція переважно займається дорожнім рухом: ловлять п'яних та наркоманів за кермом і таке інше, — пояснив я. — Ну, і домашнє насильство та крадіжки зі зломом.

Я також подумав, але не сказав про те, що кілька років тому троє місцевих виродків напали на двадцятип'ятирічну туристку на Біг Айленді, зґвалтували, а потім убили її.

Вона була висока, русява та миловидна — дуже схожа на Кім.

Був іще один випадок, більш гучний, коли танцівниця з команди підтримки спортклубу Іллінойського університету випала з балкона свого номера й померла на місці. У неї тоді були в гостях двоє хлопців, яких повністю виправдали. Була ще одна місцева дівчина-підліток, яка пішла в гості до своїх друзів після концерту — і безслідно щезла.

— Ви добре зробили, що влаштували прес-конференцію. Тепер поліції доведеться серйозно зайнятися справою Кім, — сказав я.

— Якщо вони не дадуть відповіді на моє повідомлення, то вранці я знову піду до відділка, — сказав Левон. — А зараз ми хочемо піти до бару, де Кім бачили востаннє перед тим, як вона зникла. Будь ласка, ходімо з нами.

Розділ 20

Бар «Тайфун» був розташований на антресолях, відкритих пасатам, що приносили із собою чудесний запах плюмерії. Столики та стільці стояли вздовж балюстради з видом на басейн і на океан із низкою пальм на узбережжі. З мого лівого боку стояло закрите фортепіано, а позаду знаходилася довга барна стійка. За нею клопотався бармен, нарізаючи шматочки лимона й насипаючи горішки в блюдця.

— Старший нічної зміни розповів нам, що Кім сиділа саме за цим столиком, найближчим до фортепіано, — сказала Барбара, легенько постукавши пальцем по мармуровій поверхні столу. А потім показала на альков, розташований за п'ятнадцять ярдів: — Отам знаходиться чоловічий туалет, до якого зайшов художній керівник. «На хвильку відвернувся» — за його словами…

Я уявив собі, як цей бар міг виглядати тієї ночі. Багато відвідувачів. Багато чоловіків. Усі вони випивають та закушують. У мене виникло багато запитань. Дуже багато.

Я почав дивитися на цю історію так, наче й досі був копом. Якби розслідування цієї справи дісталося мені, то я розпочав би з дослідження записів відеокамер спостереження. Перевірив би, хто був у барі з Кім у день її зникнення. Постарався б докопатися, хто стежив за нею, коли вона встала з-за столика, і хто розплатився після того, як вона пішла.

З ким вийшла Кім? І куди пішла? До свого номера чи деінде? А може, вона вийшла до вестибюля й пішла сходами вниз, а чиїсь очі слідкували за нею, дивлячись, як погойдується її довге русяве волосся?

А що трапилося опісля? Може, вона вийшла з готелю і пройшла повз басейн та купальні кабінки? Чи був там хтось у цих кабінках тієї пізньої ночі? Чи крався хтось за нею аж до пляжу?

Левон ретельно витер свої окуляри: спочатку одну лінзу, а потім другу. Після чого покрутив їх у простягнутій руці, щоб пересвідчитися, чи добре виконав цю роботу. Коли він знову їх вдягнув, то побачив, що я уважно придивляюся до мощенім стежини, що вела від басейну до пляжу.

— Про що ви думаєте, Бене?

— Про те, що всі пляжі на Гавайях є приватною власністю, тому на них немає камер стеження.

Мені на думку спало найпростіше пояснення, і я став міркувати, годиться воно чи ні. Може, Кім пішла поплавати? Може, вона забрела у воду і її накрила хвиля та затягнула вглиб? Може, хтось знайшов на березі її взуття і забрав із собою?

— Може, вам розказати що-небудь про Кім? — спитала мене Барбара.

— Я хочу знати все, — відповів я. — І якщо ви не проти, то я хотів би записати нашу розмову.

Барбара кивнула, а Левон замовив для них обох джин із тоніком. Я був на роботі, тому відмовився від алкоголю й натмість забажав газировки.

У моїй голові вже почала набувати обрисів історія Кім Макденіелс, історія дівчини з провінції, дівчини вродливої та розумної, якій світила загальнонаціональна слава, історія про те, як вона приїхала до одного з наймальовничіших куточків світу — і зникла. Безслідно й безпричинно. Ексклюзивне інтерв'ю з Макденіелсами — це вже було більше, ніж и сподівався, і хоча я ще не міг визначити, чи потягне історія Кім на книгу, то вже не сумнівався, що на дуту журналістську сенсацію потягне однозначно.

Більше того, Макденіелси припали мені до душі. Вони були гарні люди.

Мені захотілося їм допомогти, і я обов'язково допоможу їм.

У цей момент вони були втомлені та виснажені, але столика не полишали. Тож інтерв'ю почалося.

Мій магнітофон був новий, касету я щойно витягнув з упаковки, а батарейки — теж нові. Я натиснув кнопку «запис», та, коли пристрій тихенько загудів, Барбара Макденіелс здивувала мене.

Бо не я почав ставити запитання, а вона.

Розділ 21

Підперши підборіддя рукою, Барбара спитала мене:

— А чому ви пішли з Портлендського відділення поліції? Тільки не переповідайте те, про що йдеться у вашій біографії на обкладинці книги, будь ласка. То ж усе піар, еге ж?

Своєю зосередженістю та рішучістю Барбара дала мені зрозуміти, що коли я не дам відповіді на її запитання, то вона не бачитиме підстав давати відповіді на мої. Я підіграв їй, бо вважав, що вона має право перевірити мене, і мені хотілося, щоб Макденіелси мені довіряли.

Прямолінійний, як на допиті, стиль Барбари викликав у мене посмішку, але в історії, яку вона хотіла від мене почути, нічого смішного не було. Я подумки повернувся в той час і на те місце — і спогади нестримною хвилею накотилися на мене. Спогади безславні та неприємні.

Коли на широкому екрані моєї пам'яті спалахнули й досі виразні й випуклі картини, я розповів Макденіелсам про оту фатальну автокатастрофу, що сталася багато років тому; про свого напарника Деніса Карбона. Ми з ним опинилися неподалік від місця пригоди й відізвалися на виклик.

— Коли ми прибули на місце катастрофи, то світлого часу залишалося не більш ніж півгодини. День був похмурий, мрячив дрібний дощ, але світла ще було достатньо, щоб побачити, що машину знесло з дороги. Мабуть, водій втратив керування і вона врізалася в зарості, торохнувшись об кілька дерев, наче двотонна більярдна куля після невдалого удару.

Я зателефонував і попросив підмогу, — продовжив я свою розповідь. — І залишився, щоб опитати свідка — водія авто, що рухалося в протилежному напрямку. А мій напарник тим часом пішов до машини подивитися, чи не лишився хтось живим.

Свідок повідомив мені, що авто, яке злетіло з дороги, — то був чорний пікап «тойота», — швидко рухалося йому назустріч по його ж смузі. Він сказав мені, що різко звернув убік, уникаючи зіткнення, і «тойота» теж звернула. Свідок аж здригнувся, описуючи, як пікап злетів із дороги на високій швидкості, сказав, що сам гальмував — і я дійсно бачив гумовий слід сто ярдів завдовжки, який він залишив на асфальті. Той слід і досі смердів паленим.

Невдовзі прибули швидка допомога та рятувальна машина. Фельдшери витягнули з пікапа тіло і сказали, що водій загинув від удару об ялину й що пасажирів в авто не було.

А коли мерця забирали, я пошукав поглядом свого напарника. Він стояв за кілька ярдів від узбіччя, і я встиг помітити, як він скоса позирає в мій бік. Дивно, але він виглядав так, наче не хотів, щоб хтось побачив те, що він робив.

Раптом почувся вибух сміху і радісні вигуки: то наречена в оточенні подружок пройшла крізь бар до кімнати відпочинку. Наречена була блондинкою років двадцяти з гаком. Не інакше, як то був найщасливіший день у її житті.

Барбара обернулася подивитися на весільну процесію, а потім повернулася і знову поглянула на мене. Усі, хто мав очі, зрозумів би її почуття тієї миті. І її сподівання.

— Продовжуйте, Бене, — сказала вона. — Ви розказували про свого напарника і про те, що він мав винуватий вигляд.

Я кивнув і сказав, що відвернувся від напарника, бо хтось у ту мить мене покликав. А коли я знову поглянув у його бік, то він уже закривав багажник нашого авто.

— Я не спитав Деніса, що він робив, бо вже думав про наші майбутні дії. Ми мали написати звіт і виконати деяку роботу. І мусили розпочати з ідентифікації загиблого. Я повівся так, як будь-хто інший, Барбаро, — пояснив я їй. — Мабуть, це звичне явище, коли людина блокує у своїй свідомості те, чого не хоче бачити. Мені слід було вимагати пояснень у свого напарника на місці й негайно. Але я не зробив цього. І згодом виявилося, що отой ледь побачений епізод, коли Деніс боягузливо зиркнув на мене, змінив усе моє життя.

Розділ 22

Підійшла офіціантка й спитала, чи не долити нам напоїв, і я був радий її бачити. У мене пересохло в горлі, і мені хотілося зробити перерву. Мені вже доводилося розповідати цю історію раніше, але завжди нелегко переживати наново свою ганьбу.

Особливо коли ти її не заслужив.

Левон сказав:

— Знаю, це дуже важко, Бене. Але нам подобається, що ти розповідаєш про себе. Нам важливо це чути.

— А я ще й не дійшов до найважчого місця, — відповів я.

Левон кивнув, і хоча він був десь лише на десять років старший за мене, я відчув у його словах щось схоже на батьківську турботу.

Принесли ще одну порцію мінералки, і я поколотив її соломинкою. А потім продовжив:

— Минуло кілька днів. Жертвою аварії виявився дрібний наркоділок Робі Сноу, і в його крові знайшли велику дозу героїну. Аж ось телефонує нам його подружка. Звали її Кері Вілліс. Кері була приголомшена смертю Робі, але її непокоїло щось іще. Вона спитала мене: «А куди подівся рюкзак Робі? Ну, червоний такий рюкзак із рефлекторною стрічкою на задньому боці? У ньому було багато грошей».

Насправді ми ніяких грошей не знайшли й багато жартували з приводу того, що Кері Вілліс вистачило нахабства заявити в поліцію про зниклі наркогроші. Але подружка загиблого викладала все дуже переконливо. Сказала, що не знала, що Робі був наркоділком. А знала лише те, що він збирався придбати ділянку землі біля річки, щоб збудувати там для них обох будинок. У тому рюкзакові були банківські документи й повна сума за маєтність — сто тисяч доларів. Вона сама їх туди поклала, бо він якраз збирався поїхати на завершальну процедуру оформлення. її історія виглядала переконливою.

— І ви спитали свого напарника про рюкзак? — підказала Барбара.

— Так. Я спитав його. І він відповів: «Знаєш, не бачив я ніякого рюкзака, однозначно. Ані червоного, ані зеленого, ані у смужечку». Я наполіг на тому, щоб ми пішли на штраф-майданчик, розібрали розбите авто на гвинтики, але так нічого й не знайшли. Після цього ми поїхали до лісу, де трапилася аварія, й обшукали все довкола. Принаймні я обшукав. Мені здалося, що Денні просто ходив і копав ногами купи листя та шерехтів гілками. Саме тоді я й пригадав хитрий лисячий вираз на його обличчі того вечора, коли трапилася ця дорожня пригода.

Приїхавши після обшуку додому, я довго не спав, ставлячи собі дуже незручні запитання. А наступного дня пішов до свого начальника для неофіційної розмови. Я розповів йому про свої підозри, про те, куди могли подітися сто тисяч доларів із місця аварії й чому вони не фігурували в нашому звіті.

— Що ж, — зауважив Левон. — У тебе й вибору іншого не було.

— Денні Карбон був старим досвідченим копом, чіпким, як пітбуль, і я знав, що коли він дізнається про мою розмову з лейтенантом, то мені буде непереливки. Але я ризикнув — і наступного дня співробітники служби внутрішнього розслідування вже були в роздягалці. Здогадайтеся, що вони знайшли в моїй шафці?

— Червоний рюкзак, — відповів Левон.

Я схвально виставив великий палець.

— Саме так — червоний рюкзак зі срібною рефлекторною стрічкою, банківські папери, героїн і десять тисяч доларів готівкою.

— О Господи, — вирвалося в Барбари.

— Мене поставили перед вибором: подати у відставку, інакше буде суд. Суд наді мною. Я знав, що не виграю його. Можна було наводити на мою користь багато суто словесних аргументів, але речові докази свідчили проти мене. А найгіршим було те, що я підозрював: мене підставили, бо мій шеф увійшов у частку з Денні Карбоном.

То був дуже важкий день, коли я позбувся багатьох ілюзій. Я здав свій поліцейський жетон, пістолет, а разом із ними — і частину своєї самоповаги. Я міг би поборотися, але не міг піти на ризик опинитися за ґратами ні за що.

— Сумна історія, Бене, — сказав Левон.

— Та отож. А далі ви знаєте, що було. Я перебрався до Лос-Анджелеса, отримав роботу в «Таймс». І написав кілька книжок.

— Ви надто скромні, — зауважила Барбара й поплескала мене по руці.

— Так, я пишу, але це — не моє.

— А що є, на вашу думку, вашим? Яке ваше покликання? — спитала вона.

— У цей конкретний момент моє покликання — виконати свою репортерську роботу якомога краще. Я приїхав до Мауї, щоб розповісти історію вашої доньки, і водночас мені хочеться, щоб ця історія мала щасливий кінець. Я хочу бачити його, зробити про це репортаж і відчути разом із вами радість, коли Кім повернеться живою й неушкодженою. Ось яке моє покликання.

— Я вірю вам, Бене, — сказала Барбара.

Левон мовчки кивнув.

Я ж казав, що вони — гарні люди.

Розділ 23

Амстердам. П'ята двадцять по полудні. Чекаючи, поки пройде час, Ян Ван дер Хойфель сидів у своєму офісі на п'ятому поверсі класичного гостроверхого будинку й дивився через вершечки дерев на прогулянковий катер, що плив по каналу. Двері офісу розчинилися, й увійшла Міке — гарненька дівчина двадцяти років із коротким темним волоссям. На ній була коротенька спідниця й приталена жакетка. її довгі голі ноги були взуті в черевички на шнурках. Дівчина опустила очі і сказала, що коли вона більше не потрібна, то їй хотілося б піти додому.

— Приємного відпочинку, — сказав їй Ван дер Хойфель.

Він провів дівчину, замкнув за нею двері і, повернувшись до свого креслярського столу, визирнув у вікно на вулицю, що йшла вздовж каналу Кайзерграхт, і побачив, як Міке сіла І «рено» свого нареченого й поїхала геть.

І тільки після цього Ван дер Хойфель повернувся до свого комп'ютера. До початку телеконференції залишалося ще сорок хвилин, але він хотів встановити контакт заздалегідь, щоб мати змогу записати все, що відбуватиметься. Він став клацати клавішами, аж поки на екрані не з'явилося обличчя його приятеля.

— Хорсте, — сказав він. — Я готовий.

У цей самий момент на мостику своєї 118-футової яхти, що кинула якір у Середземному морі неподалік від мальовничого італійського містечка Портофіно, стояла сорокарічна брюнетка. Яхта була зроблена на спеціальне замовлення з надміцного алюмінію й мала шість кают, каюту люкс для господарки та центр для відеоконференцій у салоні, який легко перетворювався на кінозал.

Жінка полишила молодого капітана і спустилася сходами до своєї каюти. Там вона дістала з шафи жакетку «Версаче» й накинула її поверх купального костюма. Потім пройшла до медійної кімнати й увімкнула комп'ютер. Підключившись до кодованої лінії, вона усміхнулася у веб-камеру.

— Джина Працці — на зв'язку, Хорсте. Здоров був.

А на відстані в чотири годинних пояси, у Дубаї, високий бородань у традиційному середземноморському вбранні пройшов повз мечеть і гулькнув крізь непримітний вхід до ресторану, розташованого трохи поодаль на тій самій вулиці. Привітавши власника, він пройшов на кухню, сповнену ароматів часнику та розмарину.

Відхиливши важку завісу, він зійшов сходами до підвалу й відімкнув важкі дерев'яні двері, що вели до потаємної приватної кімнати.

У Гонконгському районі Вікторія Пік молодий хімік увімкнув свій комп'ютер. Йому було двадцять із гаком років й аж 170 із гаком одиниць IQ. Чекаючи, поки завантажиться програмне забезпечення, він зиркнув крізь прозорі штори на схил пагорба, і його погляд, ковзнувши по вершечках циліндричних хмарочосів, сягнув яскраво освітлених веж Гонконгу. Для цієї пори року повітря було надзвичайно прозорим, тому хлопцеві було добре видно гавань Вікторія Гарбор з околицями та вогні Коулуна. Нарешті комп'ютер пискнув, сигналізуючи про завершення завантаження, і молодик зосередив свою увагу на терміновому зібранні членів «Альянсу».

А в Сан-Паулу Рафаель дос Сантос, чоловік п'ятдесяти років, під'їхав до свого помешкання о третій із копійками у своєму новому двомісному спортивному авто «Wiesmann GT MF5». Ця машинка коштувала двісті п'ятдесят тисяч американських доларів і розганялася від нуля до шістдесяти миль за годину менш ніж за чотири секунди, а її максимальна швидкість становила 193 милі за годину. Рафі, як його звали знайомі, був закоханий у свій автомобіль.

Біля в'їзду до підземного гаража він загальмував, кинув ключі Томашу й увійшов у ліфт, який доправив його до апартаментів.

Там він перетнув кілька тисяч квадратних футів долівки з дорогезної деревини, пройшов повз ультрасучасні меблі Й увійшов до офісу з видом на блискучий фасад готелю «Ренесанс» на Аламеда Сантос.

Рафі натиснув кнопку, і посеред робочого столу висунувся плаский тонкий екран. «Цікаво, якою буде тема майбутньої конференції», — подумав він. Явно сталося щось непередбачуване. Але що саме? Він увімкнув комп'ютер і натиснув кнопку ідентифікатора.

Рафі привітав Хорста португальською:

— Хорсте, старий чорт, ти дістав! Але я тебе уважно слухаю.

Розділ 24

У Швейцарських Альпах Хорст Вернер сидів у м'якому кріслі у своїй бібліотеці. У каміні стрибали язики полум'я, а флуоресцентні енергозберігаючі лампочки освітлювали восьми-футову масштабну модель німецького лінкора «Бісмарк», яку Хорст зробив власноруч. Усі стіни були уставлені книжковими полицями, але кімната не мала вікон. Натомість під панелями з вишневої деревини вона мала свинцево-сталеву обшивку три дюйми завтовшки.

Бункер Хорста був зв'язаний із навколишнім світом через витіювату мережу Інтернету, яка створювала йому враження, що він сидів у центрі Всесвіту.

Дюжина членів «Альянсу» були зареєстрованими членами кодованої інтернет-мережі, і всі вони більш-менш добре володіли англійською. Коли на екрані з'явилися їхні «живі» зображення, Хорст швидко перейшов до головної теми зборів.

— Один американський приятель нещодавно прислав Яну фільм — для розваги. Мене дуже цікавить ваша реакція.

Дванадцять поєднаних між собою екранів заповнило біле мерехтливе світло. Потім зображення прояснилося — то камера сфокусувалася на ванні, що нагадувала джакузі. У ванні, заповненій водою приблизно на чотири дюйми, лежала навзнак темношкіра гола дівчинка. Вона була зв'язана — руки та ноги скручені ззаду мотузкою, обмотаною також навколо горла.

На відео був також якийсь чоловік, що стояв спиною до камери. Коли він повернувся боком, то один із членів «Альянсу» стиха проказав: «Та це ж Анрі!»

Анрі сидів на краю ванни, а його обличчя приховувала пластикова маска. Він заговорив у камеру:

— Бачите, тут мало води, але якраз достатньо. Не знаю, від чого швидше помре Роза. Або вона задихнеться, або потоне. Зараз побачимо.

Дівчинка плакала, не перестаючи, задихаючись і хапаючи ротом повітря щоразу, коли її ноги безсило опускалися і мотузка на шиї натягувалася. «Мамо!» — раптом зойкнула вона, її голова безсило упала на дно ванни, і її останній видих вийшов бульбашками на поверхню води.

Анрі торкнувся дівчачої шиї і знизав плечима.

— А все через ці мотузки, — сказав він. — Що ж, вона покінчила життя самогубством. Яка прекрасна трагедія! Саме те, що я й обіцяв.

Він посміхнувся, і екран згас.

— Хорсте, це ж порушення контракту! — обурено озвалася Джина.

— Узагалі-то в його контракті йдеться лише про те, що Анрі не може брати ту роботу, яка перешкоджатиме йому виконувати його обов'язки перед нами.

— Можна подумати! Так, він формально нічого не порушує. Просто робить, що забажає. Бач, вільний художник знайшовся!

У гучномовцях почувся голос Яна:

— Та отож. Ви що, не бачите, що він скрутив нам дулю в кишені? Це неприпустимо.

Утрутився Рафаель:

— Так, він важка людина, але визнаймо, що Анрі — просто геній. Нам треба продовжити співпрацю. І підписати з ним новий контракт.

— І про що ж у цьому контракті йтиметься?

— Певний час Анрі виготовляв нам короткометражні фільми на кшталт того, який ми щойно побачили. Ось моя пропозиція: нехай зробить нам… документальний фільм.

Ян аж підскочив від збудження.

— Прекрасно, Рафі. Повнометражний фільм. Щось на кшталт «Рік із життя Анрі», еге ж? Ну і, звісно, оплата й преміальні залежно від якості матеріалу.

— Саме так. І це буде фільм виключно для нас, — додав Рафаель. — Анрі вже розпочав роботу: натурні зйомки про прибуття батьків дівчини в бікіні.

Члени «Альянсу» обговорили деталі й додали до контракту певні обмеження та санкції за недотримання його умов. Формулювання цього додатка забрало небагато часу, і після голосування Хорст відразу ж зателефонував на Гаваї.

Розділ 25

Коли на острів опустилися сутінки, я й досі сидів із Макденіелсами у барі «Тайфун». За годину, що минула, Барбара, немов досвідчена репортерка, вичавила мене, як лимон. Коли ж вона пересвідчилася, що я — правильний пацан, то ввела мене в курс життя їхньої родини з емоційністю та природним талантом, якого я не чекав від шкільної вчительки математики й точних наук.

А Левон ледь міг зв'язати докупи пару речень. Не те, щоб він погано говорив чи не хотів говорити. Просто він подумки був деінде. Я побачив, що він надто затиснутий страхом і стурбований за життя своєї доньки, щоб зосередитися на розмові. Але його рухи та жести були дуже виразними — він то стискав кулаки, то відвертався, ховаючи сльози, що виступали на очах, часто знімав окуляри й притискав долоні до очей.

— Як ви дізналися про зникнення вашої доньки? — спитав я Барбару.

І цієї миті задзвонив телефон Левона. Він поглянув на дисплей, піднявся й відійшов до ліфта.

Я почув, як він спитав:

— Лейтенанте Джексон? Не сьогодні?! Але ж чому? — А після паузи сказав: — Гаразд. О восьмій ранку.

— Схоже, завтра вранці ми таки матимемо рандеву з поліцією. Приходьте разом із нами, — сказала мені Барбара. Вона записала номер мого телефону й поплескала мене по руці. А потім цьомкнула в щоку.

Я побажав їй доброї ночі й ще раз замовив газировку. Без лайму та без льоду. Поки я сидів у зручному кріслі, насолоджуючись потрясаючою панорамою узбережжя, атмосфера в барі «Тайфун» встигла істотно пожвавитися.

Симпатичні свіжо-засмаглі відвідувачки в білому, як сніг, напівпрозорому прикиді позаймали місця вздовж поруччя тераси, а одинаки та одиначки повсідалися на стільцях біля довгої стійки бару. Сміх здіймався й падав, як хвилі на узбережжі, як пориви легкого вітерцю, що ледь куйовдив зачіски й піднімав краї коротеньких спідниць.

До рояля «Стейнвей» підійшов піаніст, відкрив кришку, сів півобертом до публіки й, імітуючи стиль Пітера Аллена, заспівав «їду в Ріо». Публіка прийшла в захват.

Над баром я помітив камери стеження. Кинувши на стійку кілька купюр, я зійшов сходами вниз й обігнув басейн.

Потім рушив повз купальні кабінки, повторюючи маршрут, яким, здогадно, пішла Кім дві доби тому.

На пляжі майже нікого не було, а ніч була досить світлою, щоб побачити берегову лінію, яка обрамляла острів Мауї й нагадувала кружальце довкола Місяця під час затемнення. Я уявив собі, що йду позаду Кім тієї ночі в п'ятницю. Мабуть, вона йшла, схиливши голову, вітерець тріпав її русяве волосся, а шум прибою поглинав решту звуків.

Тож до неї запросто міг підкрастися ззаду якийсь негідник і гепнути каменем по голові. Або підстрелити. Чи придушити.

Я йшов по втоптаному піску повз готелі, що виднілися праворуч, порожні шезлонги та похилі грибки парасольок, що тягнулися вздовж берега стільки, скільки сягав мій погляд.

Пройшовши десь із чверть милі, я звернув із пляжу й рушив стежиною, що огинала «Чотири пори року» — іще один п’ятизірковий готель, де за вісімсот доларів за добу можна було винайняти хіба що номер із видом на автостоянку.

Пройшовши крізь розкішний мармуровий вестибюль готелю, я опинився на вулиці. За п'ятнадцять хвилин я вже сидів у своєму орендованому шевроле, що стояв під розлогим тінистим деревом побіля готелю «Вейлі Прінсес», і слухав, як шумить у водоспаді вода.

Якби я був убивцею, то кинув би жертву у хвилі прибою або поніс би на плечах до свого авто. І постарався б зробити так, щоб ніхто мене при цьому не помітив.

Легко, як два пальці об асфальт.

Розділ 26

Увімкнувши двигун, я поїхав туди, де висів над берегом місяць, — до «Стелла блюз», веселенького кафе в Кігай. То було приміщення з високою й гострою конічної стелею та барною стійкою, яка йшла по всій окружності. У цю годину кафе гуло натовпом місцевих мешканців та туристів, що зійшли з круїзних суден і насолоджувалися своїм першим вечором у порту. Замовивши віскі «Джек Деніелс» та смажену рибу махі-махі, Я зайняв столик на двох у внутрішньому подвір'ї.

Коли свічка моєї цнотливості зашкварчала й згасла, я зателефонував Аманді. Ми з Амандою Діас зустрічалися ось уже два роки. Вона молодша за мене на п'ять років, працює кухаркою в ресторані і зве сама себе «коза-байкерша». Це означає, що інколи на вихідні вона сідлає свого антикварного «харлея» і мчить автострадою Пасифік Коуст, щоб трохи остудитися від кухонної спеки. Менді не лише розумненька та гарненька. Коли я дивлюся на неї, то всі оці рок-н-рольні пісні про серце, що гуде в грудях, та про кохання до смерті починають здаватися мені сповненими глибокого сенсу й абсолютно правдивими.

Мені страшенно захотілося почути голос моєї крихітки — і вона мене не розчарувала: відповіла після третього гудка. Після віртуальних обіймів та ляскання високо піднятими долонями і після мого прохання вона розповіла, як провела свій черговий день в «Інтермецо».

— Бенджі, це був День байбака. І Ремі вже вкотре вигнав Рокко, — відповіла Аманда, імітуючи французький акцент. — Що б мені такого сказати, щоб ти на секунду відчув себе шеф-кухарем? Уяви собі цукати. Вони схожі на застиглі козячі котяшки. Рокко з ними явно перестарався. І вони стали ну ду-у-уже схожі на козячі горіхи.

Аманда розсміялася й додала:

— А за десять хвилин шеф знову взяв його на роботу. Як зазвичай. А тут іще я пересушила крем-брюле. «Щоб ти скисла, Амандо! Хочеш, щоб я через тебе в дурку потрапив?» — Вона знову розсміялася. — А ти як, Бенджі? Як твоя історія? Просувається?

— Я зустрівся з предками зниклої дівчини. Вони не стали мене шугати, і ми добре поговорили.

— Ой, як цікаво. Ну і що — важко було? Вони, напевне, вбиті горем?

Відчувши, що Менді це дійсно цікавить, я розповів їй про інтерв'ю з Барбарою, про те, що мені дуже сподобалися Мак-деніелси й що це подружжя має ще двох дітлахів — хлопців, усиновлених із російських сиротинців.

— їхній найстарший син перебував ледь не в ступорі через брак догляду, коли петербурзька поліція знайшла його. А в молодшого — синдром «п'яного зачаття». Кім вирішила стати педіатром саме через своїх братів.

— Бене, любий, ти мене добре чуєш?

— Угу. А що, я пропадаю?

— Та ні, я чую тебе прекрасно. А ти мене?

— Теж прекрасно.

— Тоді слухай сюди. Остерігайся, чуєш?

Я відчув у її голосі легеньке роздратування. Аманда мала напрочуд розвинену інтуїцію, але особисто я не відчував, що мені загрожує якась небезпека.

— Остерігайся чого?.

— Пам'ятаєш той випадок, коли ти забув у ресторані свою валізку з паперами до справи Донато?

— Знову ти про своє.

— Сам напросився.

— Дурненька, то ж я був під владою твоїх чарів. І геть про все забув, бо думав про тебе. Якби ти була зараз зі мною, то повторилося б те саме…

— Та отож. Тому я тобі це й нагадую, бо голос у тебе точнісінько такий, як і тоді.

— Та невже?

— Авжеж. Точнісінько такий. Тому остерігайся, добре? Не втрачай пильності й до всього придивляйся.

За десять футів від мене двійко закоханих дзенькнули келихами і взялися за руки. «Молодята», — подумав я.

— Я дуже за тобою скучив, — сказав я.

— І я за тобою скучила. Тепла постіль чекає на тебе. Не барися, скоріш приїжджай додому.

Я послав своїй дівчині в Лос-Анджелесі телефонний поцілунок і побажав їй доброї ночі.

Розділ 27

О сьомій п'ятнадцять ранку Левон побачив, як до парадного входу «Вейлі Прінсес» підкотив чорний седан. Гокінс із Барбарою всілися ззаду, а Левон забрався на переднє пасажирське сидіння і ввічливо сказав Марку, щоб той відвіз їх до поліційного відділка в Кігеї.

Дорогою Левон упіввуха прислухався до порад Гокінса, як слід поводитися з поліцією. Сенс цих порад полягав у тому, що треба йти з копами на контакт і всіляко їм сприяти, а не поводитися войовничо й налаштовувати їх проти себе.

Левон кивнув, кілька разів промимрив «угу», але думав про своє. Він навіть забув дорогу від готелю до відділка, бо повністю зосередився на майбутній зустрічі з лейтенантом Джеймсом Джексоном.

Коли Марко під'їжджав до невеличкого торговельного центру, Левон повернувся до реальності. Вискочивши з машини, коли вона ще не встигла повністю зупинитися, він швидко підійшов до маленького, як коробка для взуття, відділка, затиснутого між тату-салоном та піцерією.

Засклені двері були замкнені, тому Левон став нетерпляче тицяти пальцем у кнопку. Йому відповів жіночий голос, і він пояснив, що має зустрітися з лейтенантом Джексоном і що зустріч призначено на восьму годину. Почулося дзижчання, двері розчинилися, і вони увійшли всередину.

Левону відділок здався схожим на провінційний пункт Державтоінспекції. Стіни були бюрократичного зеленого кольору, підлогу вкривав зачовганий лінолеум, а по обидва боки вузького, як пенал, приміщення, стояли пластмасові стільці. Кімната закінчувалася віконцем для відвідувачів. Його металева засувка була опущена. Поруч виднілися зачинені двері. Левон сів побіля Барбари, а Гокінс, з чиєї нагрудної кишені стирчав блокнот, вмостився напроти, і вони стали чекати.

О восьмій із копійками металева засувка піднялася й до відділка тоненьким струмком потекли відвідувачі, щоб сплатити за стоянкові квитки зареєструвати авто і таке інше. Серед них були типи з волоссям, заплетеним кісками, дівчата з витіюватими татуюваннями, а також молоді матусі з верескливими дітлахами.

У Левона боляче різало очі, усі його думки були про Кім, про те, де вона зараз, чи не заподіяли їй шкоди і чому це сталося.

Через деякий час він підвівся і став походжати коридором перед галереєю плакатів «Розшукується», вдивляючись у витріщені очі вбивць та озброєних грабіжників. Поруч висіли оголошення про зниклих дітей. Декотрі з фото були видозмінені на цифровій апаратурі таким чином, щоб дати уявлення, як можуть зараз виглядати діти, що зникли декілька років тому. За його спиною Барбара сказала Гокінсу:

— Потрясаюче! Ми вже просиділи тут дві години — й анічогісінько! Вам не хочеться просто взяти й закричати?

Левону теж хотілося закричати: «Де моя донька?!!!» Нахилившись до приймального віконця, він спитався в жінки потойбіч:

— А лейтенант Джексон знає, що ми тут?

— Так, пане, безперечно, знає.

Левон сів поруч із Барбарою й потер перенісся. «Чому Джексон змушує нас так довго чекати?» — подумав він. А ще кін подумав про Гокінса — щось надто швидко подружився він із Барбарою. Левон довіряв інтуїції своєї дружини, але вона, як і більшість жінок, швидко сходилася з незнайомими людьми. Інколи — занадто швидко.

Левон побачив, що Гокінс почав щось писати у своєму блокноті. У цей момент до відділка увійшла якась дівчина-підліток, стала в чергу й заговорила неприємним пронизливим голосом. Від роздратування в Левона ледь голова не луснула.

На десяту п'ятнадцять він уже встиг так завестися, що скидався на вируючий вулкан, що колись, у доісторичні часи, підняв цей острів з океанських глибин. Левон відчув, що ось-ось вибухне.

Розділ 28

Я сидів біля Барбари на жорсткому пластмасовому стільці, коли почулося, як у кінці довгої вузької кімнати відчинилися двері. Левон прожогом зірвався зі свого стільця, і не встигли двері повністю відчинитися, як він уже був лицем до лиця з копом.

Копу було під сорок, він мав густе чорне волосся і шкіру з кавовим відтінком. Частково він скидався на Джимі Смітса, частково — на Бена Аффлека й частково — на острівного короля серфінгу. На ньому були піджак і краватка, а на талії бавовняних штанів висів поліцейський значок. Золотий значок. Це означало, що перед нами — детектив.

Барбара та я підійшли до Левона, і він познайомив нас із лейтенантом Джексоном. Джексон спитав мене:

— А який стосунок ви маєте до Макденіелсів?

— Друг сім'ї, — швидко зорієнтувалася Барбара, а я додав:

— Я — з «Лос-Анджелес таймс».

Джексон пирхнув, зміряв мене уважним поглядом, а потім спитав:

— А ви знаєте Кім?

— Ні.

— Чи маєте ви якусь інформацію стосовно її нинішнього місцезнаходження?

— Ні.

— А цих людей ви знаєте? Чи ви тільки щойно познайомилися, скажімо — вчора?

— Так, ми щойно познайомилися.

— Цікаво, — криво посміхнувся Джексон і спитав Макденіелсів: — Ви розумієте, що в цього чоловіка робота така — газети продавати?

— Ми прекрасно це розуміємо, — відказав Левон.

— От і добре. А щоб вам було ще зрозуміліше, поясню, що кожне слово, мовлене вами містеру Гокінсу, потрапить із ваших вуст прямісінько на першу сторінку «Л.-А. Таймс». Як на мене, то він мені не потрібен. Містере Гокінс, посидьте тут, я покличу вас у разі потреби.

Тут втрутилася Барбара:

— Лейтенанте, ми з чоловіком учора ввечері все обговорили й вирішили ось що. Ми довіряємо Бену, і він має за плечима вагому підтримку «Л.-А. таймс». І тому він зможе зробити для нас більше, аніж ми самі.

Джексон повільно видихнув, вгамовуючи своє роздратування, але, здавалося, погодився/ з цією думкою. І звернувся до мене:

— Усе, що зірветься з моїх вуст, має бути узгоджене зі мною, перш ніж ви вшиєтеся робити репортаж. Ясно?

Я сказав, що ясно.

Кабінет Джексона займав куточок у тильній частині приміщення. Там було одне вікно й шумно гудів кондиціонер. На синюватому гіпсокартоні стін, біля телефону, виднілися записані номери.

Розкривши блокнот, лейтенант показав Макденіелсам на стільці й став записувати основні дані, а я лишився стояти, спершись на одвірок.

Потім Джексон приступив безпосередньо до справи і, виходячи, на мою думку, з припущення, що Кім любила погуляти, почав розпитувати про те, як вона зазвичай проводила вечори, про чоловіків у її житті та про вживання наркотиків.

Барбара відповіла лейтенанту, що Кім — студентка-відмінниця. Що офірувала кошти одній дитині в Еквадорі через Християнський дитячий фонд. Що вона — дівчина дуже відповідальна, і тому це дуже дивно й дуже нехарактерно для неї, що вона й досі не відповіла на їхній дзвінок.

Джексон вислухав усе це з неприховано знудженим виразом обличчя, а потім резюмував:

— Я й не сумнівався, що ваша донька — янгол. Жду не діждуся того дня, коли хтось прийде і заявить, що їхній син — останній бовдур, а донька — дешева шльондра.

Левон скочив на ноги, Джексон теж підвівся, але трохи спізнився, і це забезпечило Левону перевагу. Він штовхонув копа долонями в м'ясисті плечі, і той із гучним тріском гепнувся об стіну. Плакати та фото полетіли додолу. Не дивно, якщо в стіну гепнути тараном вагою приблизно сто вісімдесят фунтів.

Джексон був кремезнішим та молодшим, але в жилах Левона бурхливо вирував адреналін. Не зупиняючись, він простягнув руки, схопив Джексона за петельки і жбурнув об стіну. Знову почувся оглушливий тріск — то лейтенант бебехнувся головою об гіпсокартон. Намагаючись підвестися, він ухопився за спинку крісла, крісло перекинулося — і коп знову полетів додолу.

Сцена була вражаючою — навіть без завершального монологу Левона.

Вирячившись на Джексона, що лежав на долівці, він сказав:

— Доварнякався, сучий сину?!

Розділ 29

Низенька опецькувата жінка-поліцейський прожогом кинулася до одвірку, де я стояв як укопаний, намагаючись вмістити у своїй свідомості те, що сталося: Левон напав на копа, збив його з ніг та ще й сучим сином обізвав.

Джексон уже встиг підвестися, а Левон і досі важко дихав.

— Гей, що тут таке? — верескнула полісменша.

— Та нічого, Міллі, — відповів лейтенант. — Просто я втратив рівновагу. Треба буде новий стілець придбати. — І махнув їй рукою, щоб вона вийшла. А потім повернувся спиною до Левона, який став кричати:

— Невже ви не розумієте? Я ж вам учора ввечері все пояснив. Нам до Мічигану зателефонував якийсь виродок. Сказав, що викрав нашу доньку, а ви тут натякаєте, що Кім — шльондра!

Джексон розправив піджак, потім краватку й випрямив крісло. Його обличчя скривилося від злості й почервоніло.

— Макденіелсе, ти просто здурів. Ти розумієш, що ти щойно скоїв, ти, вилупок собачий? Хочеш, щоб я тебе закрив? Ти цього хочеш? Гадаєш, що крутий? Хочеш, покажу тобі, який я крутий? Зараз заарештую тебе, засранця, і ти в мене сядеш за те, що накоїв — тобі ясно?!

— Давай, кинь мене за ґрати, чхати мені на це! Давай — а я розповім усьому світові, що ти за гнида.

— Левоне, Левоне, — підскочила Барбара, благаючи свого чоловіка. — Припини, Левоне, — сказала вона, вхопивши його за руку. — Тримай себе в руках. Будь ласка, вибачся перед лейтенантом.

Джексон важко сів, підсунув крісло до столу і сказав:

— Макденіелсе, не здумай мене хоч пальцем торкнути. Дякуючи тому, що мені на тебе начхати, у своєму звіті я зведу до мінімуму сьогоднішній інцидент. А тепер сідай, а то передумаю й заарештую тебе.

Левона й досі тіпало, але Джексон кивнув на стільці, і Барбара з чоловіком нарешті повсідалися.

Лейтенант торкнувся маківки своєї голови, потер забитий лікоть і сказав:

— Дуже часто, коли зникає дитина, один із батьків знає, що насправді сталося. Інколи знають вони обоє. Мені треба було пересвідчитися, що ви за люди.

Левон та Барбара отетеріло витріщилися на нього. І раптом вони — і я — усе збагнули: Джексон навмисне спровокував їх, щоб поглянути на їхню реакцію.

Образно кажучи, то був тест. І вони його пройшли.

— Ми розслідували цю справу з учорашнього ранку. Я ж вам сказав про це, коли телефонував, — злобно зиркнув Джексон на Левона. — Ми зустрілися з персоналом «Спортивного життя», а також з обслугою готелю та бару. Але наразі це нам нічого не дало.

З цими словами Джексон висунув шухляду свого робочого столу й дістав звідти стільниковий телефон — такий собі тоненький пристрій ледь не з людськими здібностями, який і фотографію зробить, і пошту відішле, і скаже вам, скільки бензину залишилося в бакові.

— Це — телефон Кім, — пояснив він. — Ми знайшли його на пляжі поблизу «Вейлі Прінсес». Ми скачали з нього дані й виявили кілька телефонних дзвінків від чоловіка на ім'я Дуг Кагіл.

— Кагіл? — перепитав Левон. — Дуг Кагіл колись зустрічався з Кім. Він мешкає в Чикаго.

Джексон похитав головою.

— Він телефонував Кім із Мауї. Набридав їй доти, доки поштова скринька не переповнилася й припинила приймати вхідні дзвінки.

— Так ви кажете, що Дуг зараз тут? — спитала Барбара. — Тут, у Мауї?

— Ми знайшли його в Макені, працювали з ним упродовж двох годин, а потім він заявив, що без адвоката з нами не спілкуватиметься, що Кім не бачив, бо вона відмовлялася з ним говорити. А затримати ми його не мали права, бо не мали проти нього жодних доказів, — сказав Джексон і сховав телефон Кім назад у шухляду. — Ось так, Макденіелсе. Це все, що ми маємо. Крім того, маємо дзвінок із повідомленням, що Кім потрапила до лихих людей, і телефон самої Кім. Ми навіть не знаємо, чи був скоєний злочин. Якщо Кагіл сяде на літак, то ми не зможемо його затримати через відсутність доказів.

Я помітив, як сіпнулася Барбара, як на її обличчі з'явилася гримаса болю.

— Дуг — не той, ким вам слід займатися, — мовив Левон. Джексон різко підняв брови.

— А чому це?

— Я знаю голос Дуга. Той, хто нам телефонував, — то був не Дуг.

Розділ 30

Ми знову опинилися в чорному седані. Цього разу я сів спереду поруч із водієм. Марко відрегулював своє дзеркало заднього виду, ми обмінялися кивками, але сказати було нічого. Бо основна розмова відбувалася на задньому сидінні між Барбарою та Левоном.

— Барбара, я не передав тобі слово в слово свою розмову з тим виродком, бо це все одно нічого не дало б, — пояснив він. — Вибач.

— Я ж твоя дружина. І ти не мав права приховувати те, що він тобі сказав.

— Давай повторю тобі ще раз: «Вона потрапила до лихих людей». Це — єдине, що я тобі не сказав. І не сказав би, якби Не довелося розповідати Джексону. Люба, я просто намагався захистити тебе від потрясіння, розумієш?

— Захистити?! — скрикнула Барбара й заплакала. — Ти ж збрехав мені, Левоне! Збрехав.

Тут Левон не витримав і теж заплакав, і я збагнув, що так мучило його, чому в нього увесь час був відсторонений та скляний погляд. Якийсь зловмисник сказав, що завдасть шкоди його доньці, а Левон не розповів про це дружині. І тепер він уже не міг удавати, що це — не так.

Мені хотілося забезпечити їм хоч якусь міру приватності, тому я опустив вікно і став дивитися на берег, повз який ми проносилися. Там тішилися відпочивальники зі своїми дітьми, а в цей час батьки Кім жахливо страждали. Я болісно переживав цей разючий контраст між безтурботними туристами та подружжям, що розпачливо хлипало на задньому сидінні.

Я зробив запис у своєму блокноті, а потім крутнувся на своему сидінні й спробував сказати щось втішливе.

— Левоне, може, Джексон і не геній, але він серйозно за-й мається справою. Цілком можливо, що він — досить гарний детектив.

Батько Кім витріщився на мене холодним жорстким поглядом.

— Гадаю, стосовно Джексона ви маєте рацію. Він вирахував вас за п'ять секунд. Хто ви? Ви — паразит. Пишете свою історію. Поліпшуєте продаж вашої газети за рахунок нашого горя.

Це звинувачення гепнуло мене, як удар нижче пояса. Та все ж Левон має рацію, подумалося мені. Я проковтнув обрану, бо дуже співчував йому.

— Маєш певну рацію, Левоне. Але навіть якщо я — такий, як ти гадаєш, ця історія з Кім може вийти з-під контролю і зжерти вас живцем. Згадай про Джон-Бенет Ремсі. Про Наталі Головей. Про ЧандруЛеві. Сподіваюся, що Кім жива й що її невдовзі знайдуть. Але що б не сталося, я буду вам потрібен. Бо я не збираюся роздмухувати полум'я, перекручувати й перебільшувати. Я розповім цю історію так, як слід.

Розділ 31

Марко почекав, поки Гокінс та Макденіелси проминуть фонтани й увійдуть до готелю. Потім він увімкнув швидкість, потихеньку вирулив на шлях Вейлі Алануї Драйв і рушив на південь. По дорозі він помацав під сидінням, витягнув нейлонову торбу й поставив поруч. Потім простягнув руку до тильного боку дзеркала заднього виду, де раніше примостив найновішу бездротову камеру з високою роздільністю. Витягнувши медіа-картку, він засунув її до нагрудної кишені.

Йому на мить подумалося, що, може, камера зсунулася, поки вони їхали з поліційного відділка, і кут огляду збився, та навіть коли записалося одне хлипання на задньому сидінні, то від прибереже цю звукову доріжку для іншої сцени. Левон розповів про лихих людей? Прекрасно!

Ось який він підлий та підступний, цей Марко! Уявляю, як вони отетеріють, коли про все здогадаються. Якщо взагалі коли-небудь здогадаються.

Він відчув приємне збудження, додаючи до вже зароблених грошей готівковий потенціал свого нового контракту, уявив товстий стос евро й можливість удвічі збільшити навар — якщо «Альянс» схвально проголосує за новий проект. Новий фільм буде таким класним, що потрясе його клієнтів аж до коріння їхнього коротко стриженого волосся, а для цього йому тільки й треба буде робити, що займатися тим, чим він завжди так вправно займався. Кращу роботу й уявити важко.

Побачивши, що наближається його поворот, Марко увімкнув сигнал, змістився в правий ряд і звернув на автостоянку торгового центру «Шоп ет Веіле». Припаркувавши авто в наивіддаленішому південному куточку стоянки, подалі від камер стеження й поруч із пошарпаним орендованим фордом «таурус».

Невидимий за тьмяним склом свого таксі, убивця скинув із себе маску «Марко»: шоферську кепку, перуку, фальшиві вуса, куртку та ковбойські чоботи. А потім видобув із торбини речі «Чарлі Ролінза»: бейсболку, потерті кросівки «Адідас», сонцезахисні окуляри й обидві камери.

Швидко перевдягнувшись, він сховав у торбу Марко-причандали й повернувся до «Вейлі Прінсес» уже в «таурусі». Давши швейцарові три долари на чай, він підійшов до реєстраційного столика. Йому пощастило винайняти номер із двоспальним ліжком та видом на океан.

Відійшовши від столика й рушивши до ліфта, розташонаного в дальньому кінці вестибюля з мармуровою підлогою, Анрі, тепер в іпостасі «Чарлі Ролінза», побачив Макденіелсів та Гокінса. Вони сиділи за низеньким скляним столом і нили каву.

Ролінз відчув, як його серце закалатало на підвищеній швидкості — Гокінс повернувся, поглянув на нього й на якусь мілісекунду зупинив на ньому свій погляд — невже його примітивний та неповороткий, як у рептилії, розум робить якесь порівняння? Та все ж прикид «Чарлі Ролінз» справив належний вплив на раціональну частину цього мозку: репортер нарешті відвернувся і став дивитися в інший бік.

Через цей погляд гра могла скінчитися за одну мить, але Гокінс його не впізнав, хоча кілька годин просидів поруч із ним в авто. Безкарно ходити по лезу ножа — ось де справжнє задоволення!

І Чарлі Ролінз, фотограф із неіснуючого журналу «Ток Віклі», вирішив додати захвату ще на одну позначку. Піднявши свою «Соні» — посміхніться, дітки, зараз звідси вилетить пташка! — він зробив три знімки Макденіелсів.

Ось так, мамо й тату.

Його серце аж підстрибнуло від утіхи, коли Левон невдоволено скривився й подався вперед, закриваючи собою дружину від об'єктива камери.

Схвильований ледь не до екстазу, убивця подався сходами до свого номера, думаючи вже про Бена Гокінса, котрий тепер цікавив його навіть більше, ніж Макденіелси. Гокінс був чудовим письменником детективів, і кожна з його книжок нічим не поступалася «Мовчанню ягнят». Але він і досі не написав свого справжнього шедевру. Тож чому б не спробувати зробити це зараз?

Ролінз вставив у щілину картку-ключ, і спалахнув зелений вогник. Двері відчинилися, розкривши перед ним сцену ненав'язливої розкоші, яку він ледь помітив. Бо його розум уже повнився думками про те, як зробити Бена Гокінса невід'ємною складовою свого проекту.

Як найкраще його використати — ось у чім полягало питання.

Розділ 32

Левон поставив на столик порцелянову чашку з кавою. При цьому чашка страшенно торохтіла об блюдце. Левон усвідомлював, що Барбара з Гокінсом, а може, і цілий легіон японських туристів, що набилися у вестибюль, бачили, як трясуться його руки. Але він нічим не міг зарадити.

Як же ж йому не нервуватися, коли отой кровопивця-папарацо[3] націлив на нього та Барбару свою камеру! А тут іще неприємні спогади про інцидент із лейтенантом Джексоном, від яких голова обертом ішла! Він і досі відчував у долонях пружність поштовху, відчував приниження від думки про те, що запросто міг опинитися за ґратами, але, чорт забирай, він це зробив — і будь, що буде.

Але є й позитив: можливо, своїм «демаршем» він змусить-таки Джексона підняти сраку й серйозно зайнятися справою Кім. Якщо ж ні, то погано. Дуже погано. Бо доведеться фактично самим займатися розслідуванням, більше не покладаючись на лейтенанта.

Левон відчув, що хтось наближається до них іззаду. Гокінс підвівся зі свого крісла і сказав:

— А ось нарешті й він.

Левон підвів погляд і побачив, як через вестибюль до них наближається тридцятирічний чоловік у широких спортивних штанях та блакитній спортивній куртці поверх яскравої гаванської сорочки. То був фарбований блондин із пробором посередині голови.

— Знайомтеся, — сказав Гокінс, — це Едді Кеола, найкращий приватний детектив на Мауї.

— Єдиний приватний детектив на Мауї, — поправив його Кеола й посміхнувся, оголивши на своїх зубах фіксатори.

«Господи, — подумав Левон. — Та він же не набагато старший за Кім!» Невже це той самий детектив, що знайшов дівчину Різ?

Кеола потиснув руки Макденіелсам, сів в одне з ротангових крісел із розкішною оббивкою і сказав:

— Радий вас бачити. Вибачте за поспішність, але я вже задіяв своїх інформаторів.

— Уже? — здивувалася Барбара.

— Щойно мені зателефонував Бен, я взявся за роботу. Я народився за п'ятнадцять хвилин ходу звідси і кілька років після Гавайського університету служив у поліції. І досі маю з ними добрі робочі стосунки, — пояснив Едді. Левону здалося, що хлопець не вихваляється, а просто представляється. — 1 вони вже декого підозрюють, — додав детектив.

— Ми знаємо цього підозрюваного, — відповів Левон і розповів про те, що Дуг Кагіл — колишній хлопець Кім, а потім розказав про нічний телефонний дзвінок, який навпіл розколов їхній світ, наче сире яйце.

Барбара попросила Едді розповісти про Керол Різ, знамениту двадцятирічну велосипедистку з Огайо, яка зникла два роки тому.

— Я знайшов її в Сан-Франциско, — відповів Кеола. — У неї був неприкаяний безголовий приятель, якого вона бажала позбутися. Тому вона влаштувала власне викрадення, змінила ім'я й таке інше. Дівчина страшенно розлютилася, коли я її знайшов, — додав детектив, задумливо киваючи головою й пригадуючи минуле.

— Розкажіть нам, що ви збираєтеся робити, — попрохав його Левон.

Кеола відповів, що хоче поговорити з фотографом зі «Спортивного життя» — може, той випадково зняв якихось роззяв під час фотосесії. Потім він хотів би поговорити з охоронцями готелю й проглянути записи, зроблені камерами тої ночі, коли зникла Кім.

— Будемо сподіватися, що Кім сама невдовзі з'явиться, — продовжив Кеола. — Якщо ж ні, то тоді почнеться рутинна й ретельна детективна робота. Ви будете моїми єдиними клієнтами. Я залучу на допомогу додаткові сили, якщо в тому буде необхідність, і ми працюватимемо цілодобово, не покладаючи рук. І закінчимо тоді, коли ви скажете. Ані секундою раніше. Саме так це й робиться.

Левон обговорив із Кеолою розцінки, але насправді вони не мали істотного значення. Йому пригадалися години роботи, зазначені на дверях поліційного відділка в Кігеї. З понеділка до п'ятниці — з восьмої до п'ятої. У суботу — з десятої до четвертої. А тим часом Кім — десь у якомусь лігві, нещасна й безпорадна.

— Я вас наймаю, — сказав Левон. — Можете розпочинати роботу.

Розділ 33

Не встиг я відчинити двері свого номера, як задзвонив мій телефон.

На моє «алло» якась жінка спитала із сильним акцентом:

— Це Бен е-е-е… Гокінс?

— Так, це Бен Гокінс, — відповів я й став чекати, що жінка назветься, але цього не сталося.

— У готелі «Вейлі Прінсес» мешкає один чоловік…

— Ну і?

— Його звуть Нільс Бйорн, і вам слід із ним поговорити.

— З якого це дива?

Жінка сказала, що Бйорн — європейський бізнесмен, з яким треба розібратися.

— Він якраз був у готелі, коли зникла Кім Макденіелс. Можливо, він якраз… Коротше кажучи, вам слід із ним поговорити.

Я висунув шухляду, шукаючи блокнот і ручку.

— А чому ви вважаєте цього Нільса Бйорна підозрілим? — спитав я, нарешті знайшовши ручку й записуючи це ім'я.

— Візьміть і самі з ним поговоріть. А мені треба хутко класти слухавку, — відповіла жінка. 1 поклала.

Я дістав із холодильника пляшку мінералки «Пер'є» і вийшов на балкон. Я зупинився в готелі «Маріот» за чверть милі від набагато дорожчого «Вейлі Прінсес», але з так само прекрасним видом на океан. Потроху цмулячи напій, Я думав про свою невідому інформаторку. По-перше, як вона мене знайшла? Лише Макденіелси та Аманда знали, де я зупинився.

Я повернувся крізь ковзні двері до номера й завантажив свій портативний комп'ютер. А потім підключився до Інтернету і виґуґлив «Нільс Бйорн».

Першою згадкою про нього була минулорічна стаття в лондонській «Таймс». У ній ішлося про арешт у Лондоні Нільса Бйорна за підозрою в продажу зброї Ірану. Але згодом його відпустили через брак доказів.

Я став клацати далі, відкриваючи решту статей, але всі вони були схожими або аналогічними першій.

Потім я відкоркував іще одну пляшку мінералки і знову став нишпорити. І таки знайшов іще одну історію про Бйорна, датовану 2005 роком. Тоді його звинуватили в нападі на жінку за обтяжливих обставин, що мовою юристів означало згалтування. Ім'я жінки не згадувалося, ішлося лише про те, що то була дев'ятнадцятирічна модель. І знову Бйорн вийіион сухим із води.

Моєю останньою зупинкою на шляху, яким пройшовся Бйорн в Інтернеті, був «Скоал» — глянцевий європейським журнал, що висвітлював світське життя. Там було фото зі званого обіду на честь одного шведського промисловця, котрий відкрив фабрику з виробництва боєприпасів неподалік від Готенберга.

Я збільшив фото й уважно придивився до чоловіка, якого ідентифікували як Бйорна, до його очей, у яких застигла іскра фотоспалаху. Він мав правильні риси обличчя, світло-брунатне волосся і прямий ніс. На вигляд йому було десь тридцять із гаком, і не було в ньому жодної примітної риси, яка б впадала у вічі.

Я скопіював це фото на свій жорсткий диск, зателефонував до «Вейлі Прінсес» і спитався про Нільса Бйорна. Мені сказали, що він учора вибрався.

Тоді я попрохав з'єднати мене з Макденіелсами.

І розповів Левону про дзвінок від невідомої жінки і те, що мені вдалося дізнатися про Нільса Бйорна: що його звинуватили в продажу зброї терористичній державі й що його звинувачували також у зґвалтуванні моделі. І жодне звинувачення не скінчилося ув'язненням. Два дні тому він мешкав у готелі «Вейлі Прінсес».

Хоч як я не намагався стримувати збудження, воно все одно чулося в моєму голосі.

— Мабуть, це прорив, — сказав я.

Розділ 34

Левон чекав, поки Джексон візьме слухавку. Через п'ять хвилин, протягом яких він змушений був слухати дурнуваті електронні мелодії, йому сказали, що лейтенант поліції зараз зайнятий і зателефонує пізніше. Левон поклав слухавку й увімкнув великий, ледь не з півстіни завбільшки, плазмовий телевізор, де якраз мали передавали новини.

Спочатку з'явилася графічна заставка «Всеострів'янські полуденні новини» з дикторами Трейсі Бейкер та Кенді Коалані. Бейкер заговорила про «модель Кім Макденіелс, яку й досі не можуть знайти». Цю новину супроводжувало фото Кім у бікіні. Потім на екрані з'явилася пика лейтенанта Джексона, а під нею напис: «Прямий репортаж».

Він розмовляв із пресою перед поліцейським відділком.

— Барб, мерщій іди сюди, — гукнув Левон, збільшуючи звук.

Барбара сіла поруч на диван якраз тоді, коли Джексон говорив: «Ми працюємо з особою, що представляє для нас інтерес, слідство триває. Прошу всіх, хто має хоч якусь інформацію про Кім Макденіелс, зв'язатися з нами. Конфіденційність гарантується. Це наразі все, що я можу повідомити».

— Вони заарештували когось чи ні? — спитала Барбара, стиснувши йому руку.

— Особа, що представляє інтерес, це — підозрюваний. Але в них немає проти нього доказів, інакше він заявив би, що цього чоловіка заарештовано. — Левон додав іще трохи звуку.

Якийсь репортер спитав:

— Лейтенанте, наскільки я розумію, ідеться про Дуга Кагіла?

— Без коментарів. Це все, що я для вас маю. Дякую.

Джексон відвернувся, репортери зчинили ґвалт, і в цей момент на екрані знову з'явилася Трейсі Бейкер: «На Мауї бачили Дуга Кагіла, півзахисника команди «Чиказькі ведмеді». Поінформовані джерела стверджують, що він був коханцем Кім Макденіелс». На екрані з'явилося фото Дугласа у формі, з шоломом під рукою та з широченною посмішкою. Він мав коротко стрижене біляве волосся й типовий шарм мешканця Середнього Заходу.

— Я ще можу уявити, що він до неї набридливо чіплявся, — зауважила Барбара, прикусивши нижню губу. Вихопивши в Левона пульт, вона прикрутила звук. — Але завдати їй шкоди? Мені не віриться, що таке могло статися.

Цієї миті задзвонив телефон. Левон рвучко схопив слухавку.

— Містере Макденіелс, це лейтенант Джексон.

— Ви хочете заарештувати Дуга Кагіла? Якщо це так, то ви зробите велику помилку.

— Годину тому з'явився свідок, місцевий мешканець, який стверджує, що бачив, як Дуг Кагіл чіплявся до Кім і погрожував їй після фотосесії.

— Хіба Дуг не казав вам, що не бачив Кім? — спитав Левон.

— Казав. Але він міг нам збрехати, тому ми знову його допитуємо. Він і досі заперечує свою причетність.

— Є ще один чоловік, про якого вам слід було б знати, — зауважив Левон. І він розповів лейтенанту про анонімний телефонний дзвінок із наводкою на міжнародного бізнесмена на ім'я Нільс Бйорн.

— Ми знаємо, хто такий Бйорн, — відповів Джексон. — Між ним та Кім немає зв'язку. Жодного свідка. І повна відсутність відеодоказів із камер стеження.

— Ви його допитували?

— Бйорн виїхав іще до того, як виявилося, що Кім зникла. Макденіелсе, я знаю, що ти на це не купишся, але Кагіл — наша людина. Просто нам потрібен певний час, щоб він розколовся.

Розділ 35

Анрі в образі Чарлі Ролінза обідав у вишуканому готельному ресторані на березі океану. Ресторан називався «Сенд Бар». Угорі жовтіли яскраві парасольки, а сходами, що вели до пляжу, бігали туди-сюди засмаглі підлітки. їхні тіла блищали краплями води, й Анрі не знав, хто з них прекрасніший — хлопці чи дівчата.

Офіціантка принесла йому рідкий цукор для охолодженого чаю та кошик із сирними грінками й сказала, що салат невдовзі буде готовий. Анрі з приємністю кивнув і відповів, що йому подобається краєвид і що він не знає місця, кращого за це.

За наступним столиком офіціант відсунув стілець і на нього сіла вродлива молода жінка. Вона мала чорне волосся й коротку хлоп'ячу стрижку. На ній був білий купальник-топ і жовті шорти.

Анрі знав, хто ховається за окулярами «Мауї Джим».

Коли жінка поклала на стіл своє меню, він сказав:

— Джулія. Джулія Вінклер.

Вона здивовано підвела очі.

— Вибачте, але я вас не знаю.

— Зате я вас знаю, — відповів він і підняв камеру, немов пояснюючи: «я в курсі справи». — Ви тут на роботі?

— Була. Зйомки скінчилися вчора.

— О! Для журналу «Спортивне життя»?

Жінка кивнула, і її обличчя спохмурніло.

— Я чекала, усе сподівалася… Ми з Кім Макденіелс жили в одному номері.

— Вона неодмінно повернеться, — лагідно сказав Анрі.

— Ви так гадаєте? Чому?

— Я маю таке відчуття, що їй усе набридло і вона вирішила трохи розслабитися. Таке інколи трапляється.

— Якщо ви такий екстрасенс, то скажіть: де вона зараз?

— Наразі я не можу піймати її флюїди, зате я прекрасно відчуваю ваші.

— Аякже. І що ж я думаю? Що відчуваю?

— Вам трохи самотньо й сумно, і вам хотілося б пообідати з кимось, хто б вас потішив і розвеселив.

Джулія розсміялася, й Анрі дав знак офіціанту перемістити міс Вінклер за його стіл. Прекрасна дівчина сіла поруч, так, щоб їм обом було видно океан.

— Чарлі Ролінз, — сказав він, простягаючи руку.

— Привіт, Чарлі Ролінз. І що в мене буде на обід?

— Салат зі смаженим курчам та дієтична кола. І ще дещо. Вам хочеться залишитися тут іще на один день, тим більше, що сусідка приглядає за вашим котом, а тут так гарно! І навіщо ото додому поспішати?

Джулія знову розсміялася.

— Не кіт, а ротвейлер. Його звуть Бруно.

— Бачите, я майже вгадав, — задоволено мовив Анрі, відкинувшись на спинку.

Тим часом офіціантка принесла йому салат і спитала в Джулії, що вона хоче замовити.

— Смажене курча й коктейль «Май тай».

— Навіть якщо я дійсно залишуся ще на один день, попереджаю — я з фотографами не зустрічаюся, — зауважила дівчина, поглянувши на фотокамеру, що лежала перед нею на столі.

— А я вас і не просив.

— Попросите.

Їхні посмішки переросли у сміх, і Ролінз сказав:

— Гаразд, я вас запрошую. І сфотографую, щоб мої колеги у Флориді не подумали потім, що я вигадав цю історію.

— Згода, але зніми свої окуляри, Чарлі. Я хочу бачити твої очі.

— Покажи мені свої — і я покажу тобі мої.

Розділ 36

— І-і-і-і-і-і! — захоплено верещала Джулія, коли вертоліт піднімався в блакитно-коралове небо. Маленький острівець Ланаї розрісся до велетенських розмірів, а за кілька хвилин вони вже поволі знижувалися на невеличкий приватний майданчик для вертольотів на краю широченного яскраво-зеленого поля для гольфу побіля готелю «Айленд Брізис».

Чарлі першим вискочив із гелікоптера й допоміг вийти Джулії. Вона притримувала рукою комірець своєї куртки, її кучеряве волосся майоріло на вітрі, а щоки розпашілися від захвату. Пригнувшись під лопатями, вони хутко кинулися до авто, що чекало неподалік.

— Мабуть, тобі виділили чимало грошей на представницькі витрати, хлопче! — кинула вона, переводячи подих.

— Наша казкова подорож — за мій рахунок, Джуліє.

— Та невже?

— А хто б став жлобитися на гроші заради того, щоби приємно провести з тобою час?

— Ой-ой-ой, не кажи.

Водій відчинив їм дверцята, й авто покотилося вузенькою дорогою до готелю. Увійшовши до вестибюля, Джулія аж рота розкрила від захвату — розкішне приміщення з товстими китайськими килимами на долівці та антикварними статуетками було витримане в блакитно-зелених, золотистих та пурпурових тонах. Промені призахідного сонця заповнювали внутрішній простір, своєю красою майже затьмарюючи пишність внутрішньої обстави.

У бамбуковій хижці, де чулося ритмічне гупання океану, Джулії та Чарлі зробили масаж у чотири руки. Скинувши В них і склавши вчетверо ароматизовані плюмерією простирадла, масажистки своїми дужими руками спочатку втерли І їхні тіла олію какао, а потім приступили до традиційного масажу ломі-ломі.

Джулія, лежачи долілиць, млосно посміхнулася чоловіку, якого ще годину тому не знала, і сказала:

— Так гарно, що аж не віриться. Хочеться, щоб це задоволення ніколи не скінчалося.

— А далі буде ще краще.

За кілька годин вони повечеряли в ресторані на першому поверсі. Колони та м'яке світло служили тлом для їхньої трапези, що складалася з креветок, свинячих відбивних із кисло-солодкою овочево-фруктовою приправою та прекрасного французького вина. Джулія із задоволенням дозволила Чарлі підштовхнути її до розповіді про себе. Вона не стала нічого таїти й розповіла про те, як зростала на військовій базі В Бейруті, як переїхала до Лос-Анджелеса і як їй пощастило з кар'єрою моделі.

Чарлі замовив десертне вино й повне десертне меню: цукати, праліне й молоко, шоколадний мус та карамелізовані банани. Солодкий аромат припаленого цукру знову викликав у нього приплив хтивості. Він поглянув на дівчинку — а Джулія і справді була тепер дівчинкою, милою, вразливою дівчинкою, з якою він міг робити все, що завгодно.

Навіть якби він зупинився зараз, у цю мить, то витрачені ним чотири тисячі доларів були того варті.

Але він не зупинився.

У кабінці біля басейну вони перевдягнулися в купальні костюми й пішли на тривалу прогулянку вздовж берега. Пісок купався в місячному сяйві, яке перетворювало океан на магічний коктейль із шуму прибою та піни на кінчиках хвиль.

Раптом Джулія розсміялася і сказала:

— Хто прибіжить останнім до води, той — тупиця. І це будеш ти, Чарлі.

Вона кинулася до води й верескнула від задоволення, коли хвилі огорнули її стегна. Чарлі витягнув зі своєї торби камеру і швидко зробив кілька знімків. Потім сховав камеру й поставив торбу на пісок.

— Зараз побачимо, хто з нас тупиця.

Він рвонув до неї, пірнув у хвилі й виринув на поверхню, обійнявши Джулію руками.

Розділ 37

Швидко повечерявши з Кеолою, я повернувся до свого номера, перевірив телефонну пам'ять і пересвідчився, що мені ніхто не дзвонив — ані незнайомка з акцентом, ані хто інший. Тоді я запустив комп'ютер і через деякий час послав на вхідну поштову скриньку Аронштайна в «Л.-А. Таймс» досить непоганий, як на мене, репортаж обсягом сімсот слів.

Завершивши свою денну норму, я увімкнув телевізор і побачив, що історія про зникнення Кім ішла першою в новинах на десяту вечора.

Під заставку «Термінові новини» балакучі голови заявили, що Дуга Кагіла вважають імовірним підозрюваним у справі про здогадне викрадення Кім Макденіелс. На екрані з'явилося фото Кагіла в повній формі «Чиказьких ведмедів» перед початком гри. Він посміхався в об'єктив, як кінозірка, зі своїми аж шістьма футами трьома дюймами зросту та двомастами п'ятдесятьма фунтами ваги.

Не треба було мати неабиякий інтелект, щоб зробити нескладні підрахунки й дійти висновку: здоровенний Кагіл міг легко, як пушинку, взяти 110-фунтову Кім Макденіелс під пахву й понести, куди завгодно — як футбольний м'яч.

А потім у мене від несподіванки ледь очі на лоба не вилізли.

Було показано відеоролик із Кагілом, знятий на дві голими раніше. Поки я вечеряв з Едді Кеолою, побіля поліційного відділка в Кігеї відбувалися цікаві події.

На екрані з'явився Кагіл з адвокатами по обидва боки. Одного з них я впізнав. То був Амос Брок — франтуватий, у перлово-сірому костюмі нью-йоркський адвокат, що спеціалізувався на захисті знаменитостей та спортивних зірок, які мали великі нелади із законом. Брок уже й сам встиг стати зіркою й тепер захищав Дуга Кагіла.

Усі камери місцевої телекомпанії KITV були націлені на Кагіла та Брока. Адвокат підійшов до мікрофона й заявив:

— Моєму клієнтові, Дугу Кагілу, не було пред'явлено жодного офіційного звинувачення. Підозри стосовно нього є просто абсурдними. Немає ані крихти доказів для підтвердження припущень, що вже циркулюють у засобах масової інформації. Саме тому моєму підопічному й не було пред'явлено звинувачення. Дуг має бажання зробити публічну заяву — уперше й востаннє.

Я вхопив слухавку і швидко зателефонував Левону, який, вдавалося, прокинувся після міцного сну.

— Левоне, це Бен. Увімкни телевізор. Канал чотири. Мерщій.

Я й досі був на зв'язку з Левоном, коли до мікрофона підступив Кагіл. Він був неголений, у блакитній бавовняній сорочці на ґудзиках під добре скроєною спортивною курткою. Без підкладок під плечима та без форми він мав досить сумирний вигляд — як хлопець, що вчиться на менеджерських підготовчих курсах Вол-стрит.

— Я приїхав на Мауї, щоб побачитися з Кім, — заявив Дуг тремтячим голосом, сповненим глибоких емоцій. На його щоках блищали сльози. — Три дні тому я бачився з нею приблизно десять хвилин, і після того більше не бачив. Я не завдавав їй шкоди. Я кохаю Кім і залишуся тут, поки ми її не знайдемо.

Кагіл передав мікрофон Броку, і той сказав:

— Повторюю: Дуг не має жодного стосунку до зникнення Кім, і я, не вагаючись, подам до суду на кожного, хто паплюжитиме його. Дякую за увагу.

— Що скажеш про все це, Бене? Як тобі адвокат? І Дуг?

— Дуг виглядав досить переконливо, як на мене, — відповів я. — Одне з двох: або він і справді її кохає, або Дуг — талановитий брехун.

У мене з'явилася ще одна думка, але я не став ділитися нею з Левоном. Про оті сімсот слів, які я щойно переслав Аронштайну і які вже встигли перетворитися на застарілі новини.

Розділ 38

Я надіслав своєму редакторові електронне повідомлення, у якому розповів, що Дуг Кагіл невдовзі стане улюбленцем преси, яка накручувала істерію, і пояснив чому: бо якийсь загадковий свідок начебто бачив, як він чіплявся до Кім, і тому, що Кагіла представляв тепер Амос Брок — нинішній чемпіон-суперваговик серед адвокатів захисту.

«Оце — оновлений варіант моєї статті, — написав я Арон-штайну. — Може, там і немає чогось особливого, але я принаймні не барюся з матеріалом. Працюю швидко».

Після цього я зв'язався з нашим спортивним редактором, Семом Полсоном, який мав звичку затримуватися допізна на роботі, тому я знав, що він і досі не спить.

Полсон мені симпатизує, але нікому не довіряє. Я сказав йому:

— Слухай, Семе, мені хотілося б знати, що то за один — Дуг Кагіл. Гадаю, я не вторгаюся у твою ділянку роботи?

Наша розмова нагадувала поєдинок борців, що тривав хвилин із п'ятнадцять. Сем Полсон оборонявся з позиції знавця, втаємниченого в усе те, що відбувається у вищій лізі світового спорту, а я намагався витягнути з нього хоч якусь інформацію, котра свідчила б, що Дуг Кагіл може бути небезпечним і пола межами футбольного поля.

Нарешті я вимучив із нього одну наводку.

— Тут є одна дівчина, що працює у сфері піару. Я знайшов їй роботу для «Чиказьких ведмедів». Я не жартую, Гокінсе. Цє не для преси. Ця дівчина — моя подруга.

— Зрозуміло.

— Кілька місяців тому Кагіл заклепав їй дитину. І вона розповіла про вагітність своїй матері. Розповіла також про Кагіла та про мене. Вона дає Дугу шанс повестися шляхетно. Не знаю, що вона, в біса, має під цим на увазі.

— Значить, він зустрічався одночасно з Кім та іншою жінкою? Ти певен?

— Еге ж.

— А він вдавався до насильства? Є зареєстровані свідчення?

— Звісно, що є. У всіх цих зіркових спортсменів. Сутички в барах, наприклад. У того ж Дуга була гучна бійка після гри я командою університету Нотр-Дам. І таке інше.

— Дякую, Семе.

— Нікому про це не кажи, — відказав він. — Я не жартую. Дійсно — нікому.

Я просидів із цією інформаційною бомбою кілька хвилин, обмірковуючи, що все це означає. Якщо Кім дізналася, що Дуг надурив її, то це було для неї достатньою підставою прогнати його. Якщо ж він хотів повернути її і впав у відчай, то конфронтація між ними могла призвести до фізичного зіткнення з непрогнозованими наслідками.

Я зателефонував Левону. І був спантеличений його реакцією.

— Дуг — це механізм, рухомий тестостероном, — пояснив він мені. — Кім казала, що він впертий і вольовий, і ми всі знаємо, що на полі він — справжній убивця. Звідки ми знаємо, на що він здатен? Барбара й досі йому довіряє, але мені починає здаватися, що, можливо, Джексон має рацію. Може, нони і справді натрапили на справжнього зловмисника.

Розділ 39

В обіймах Чарлі Джулія почувалася невагомою, як пушинка. Вона зімкнула свої довгі ноги довкола його талії, і йому тільки й треба було, що трохи присісти. І Джулія опинилася в нього на колінах.

Тихенько колихаючись на хвилях, Джулія підняла на нього погляд і сказала:

— Чарлі, це повний кайф. Краще не буває.

— Помиляєшся. Далі буде ще краще, — повторив він фразу, що стала лейтмотивом їхньої зустрічі.

Вона посміхнулася у відповідь і тихенько його поцілувала, потім — сильніше, ще сильніше, один тривалий солоний поцілунок змінювався іншим, і збудження пронизало їх, як сяюча електрична дуга.

Він розв'язав поворозку на її шиї, розпустив бант на спині й сказав:

— Таке просте біле бікіні, а скільки драйву…

— Що?

— Та так, нічого, — відказав він, дивлячись, як верхня частина купальника повільно попливла геть по воді, тоненька біла смужка на чорних хвилях. Він дивився на неї, аж поки та не зникла, але Джулії, здавалося, було байдуже.

Вона була надто зайнята, лизькаючи його вухо й притискуючись твердими, як діаманти, сосками до його грудей. Він повернув її так, що вона притиснулася до нього ще міцніше. Джулія застогнала і стала хтиво тертися об його дебелий прутень.

Чарлі простягнув руку й пробігся пальцями по її сідничках, обтягнутих еластичним бікіні, потім добрався до інтимного місця — і вона застогнала й заскиглила, як мала дитина.

Джулія напружилася й спробувала ногами стягнути з нього шорти.

— Стривай, — сказав він. — Будь гарною дівчинкою.

— Я хочу бути не гарною, а потрясаючою, — сказала вона, важко дихаючи, вкриваючи його поцілунками і знову намагаючись стягнути з нього шорти. — Я просто вмираю — так тебе хочу, — ніжно зітхнула Джулія.

Розімкнувши їй ноги, Чарлі стягнув із неї трусики-бікіні. Несучи голу дівчину на руках, він вийшов із хвиль, і по їхніх тілах струменіла вода, що сріблясто виблискувала під місячним сяйвом.

— Тримайся за мене, мавпочко, — сказав він.

Чарлі приніс її туди, де він залишив свою торбу біля валуна застиглої лави. Нахилившись, він витягнув із торби два величезні пляжні рушники.

І досі тримаючи дівчину на руках, він розстелив один рушник і ніжно поклав на нього Джулію, а другим накрив.

Потім Чарлі ненадовго відвернувся, поставив камеру «Панасонік» поверх торби, увімкнув її й повернув під потрібним кутом.

Після цього він знову повернувся до Джулії і стягнув із себе плавки. Вона поглянула на нього, і в неї вирвалося:

— О Господи, ну й лихо в тебе, Чарлі!

Він задоволено посміхнувся. Ставши перед нею навколішки, Чарлі став пестити її язиком, аж поки Джулія не закричала:

— Благаю, Чарлі, я вже не можу, досить! Благаю, досить! — І годі він увійшов у неї.

Її крики потонули в гуркоті океану — як він і розраховував. Коли вони скінчили кохатися, він простягнув руку до горби, дістав звідти зубчастий ніж і поклав його побіля них.

— А це навіщо? — спитала Джулія.

— Обережність не завадить, — відповів Чарлі і знизав плечима. — На той випадок, якщо до нас здумає підкрастися якийсь зловмисник.

Пригладивши її коротко стрижене волосся, він поцілував її заплющені очі й огорнув голу дівчину руками, зігріваючи її теплом свого тіла.

— Спи, Джуліє. Зі мною тобі нема чого боятися.

— Далі буде ще краще? — піддражнила вона.

— Еге ж, моє поросятко.

Вона засміялася і вгніздилася в нього на грудях. Чарлі натягнув рушник їй на очі. Джулія думала, що то він говорить із нею, коли він спитав, дивлячись в об'єктив:

— Усі задоволені?

— Задоволені — цілком і повністю, — відповіла вона й радісно зітхнула.

Розділ 40

Левон та Барбара прожили ще одну болісну добу, і я нічим не міг зарадити їхньому нещастю. Коли я пішов тієї ночі спати, по телеящику й досі крутили старі новини та дотеперішній відеоряд, а коли раптом задзвонив телефон, то він вихопив мене з глибокого й тривожного сну.

То був Едді Кеола.

— Бене, — сказав він мені. — Не дзвони Макденіелсам про те, що я зараз тобі розповім. Просто вийди й зустрінь мене біля входу до твого готелю за десять хвилин.

Коли я підтюпцем вискочив у теплу ніч, Кеола вже чекав мене у своєму джипі, не вимикаючи двигуна. Я всівся поруч із ним.

— Куди їдемо? — поцікавився я.

— На пляж, що зветься «Майданчик Макени». Схоже, копи щось таки знайшли. Або когось.

Десять хвилин по тому Едді зупинив авто на кривому узбіччі побіля шести поліцейських всюдиходів, а також міні-автобусів, на яких прибули оперативники та слідчі. Під нами виднілося півколо пляжу, що являв собою невеличку бухту, утворену виступами лавової породи, що колись сповзала в океан.

Угорі гуркотів гелікоптер, кидаючи світло прожектора на юрму правоохоронців, що ходили по берегу, скидаючись у химерному освітленні на пласкі манекени.

Ми з Кеолою вийшли на пляж і побачили, як рятівна машина з пожежної охорони здала задки до краю води. Невдовзі на хвилях затанцювали надувні човни — то готувалася до роботи група аквалангістів.

Мені стало зле від думки, що там, під водою, знаходиться тіло Кім і що вона загинула, намагаючись втекти від свого колишнього приятеля.

Кеола перервав мої роздуми й представив мене детективу на ім'я Палікапу — кремезному молодому полісмену у форменій куртці.

— Оті відпочивальники, — сказав він, показуючи рукою на купку дітей та дорослих на дальньому краю лавової підкови, що утворювала природну набережну, — вони побачили, що отут цілий день щось плавало.

— Ви хочете сказати — тіло, — зауважив Кеола.

— Спочатку їм здалося, що то якась колода чи купа сміття. Згодом вони помітили, як побіля того предмета нишпорять акули, і повідомили нас. Опісля хвилі затягнули його під пузирчасту вулканічну породу, де він і застряг. Зараз там працюють аквалангісти.

Кеола пояснив, що пузирчаста порода — це лавова відмілина з порожнистою підводною частиною. Інколи необачні люди запливають у ті печери під час відпливу, втрачають пильність — і захлинаються всередині, коли починається приплив.

Може, саме це й трапилося з Кім? Раптом така думка здалася мені цілком імовірною.

На прилеглому відрізку дороги зупинялися міні-автобуси телекомпаній, до пляжу спускалися репортери, а поліцейські вже огороджували місце події жовтою стрічкою.

До мене підійшов один із фотографів і відрекомендувався як Чарлі Ролінз. Сказав, що працює позаштатним фотографом і що коли мені потрібні фото для «Лос-Анджелес таймс», то він зможе мені їх зробити.

Я взяв його візитку, а потім обернувся — і якраз вчасно, бо саме в цей момент із води показалися аквалангісти. Один із них тримав у руках якийсь оберемок.

— Ходімо! Скажеш, що ти — зі мною, — кинув Кеола, і ми пішли по жовтій стрічці, огинаючи місце скоєння злочину.

Коли човен підплив до берега, ми вже встигли підійти до краю води.

Яскраве світло прожектора з гелікоптера вихопило з темряви тіло в руках аквалангіста. То було невеличке тіло жінки чи дівчинки. Можливо, підлітка. Воно так розбухнуло від води, що важко було визначити вік загиблої, зв'язаної мотузкою по руках і ногах.

Лейтенант Джексон виступив уперед і рукою в спеціальній рукавичці відкинув довге волосся з обличчя дівчини.

Я з полегшенням побачив, що то була не Кім Макденіелс. Значить, мені не доведеться телефонувати Левону та Барбарі. Але моє полегшення потонуло у всепоглинаючому почутті смутку й жалю. Цю дівчину — теж чиюсь доньку — жорстоко вбили. У цьому не було жодного сумніву.

Розділ 41

Крізь гуркіт вертольота прорізався пронизливий жіночий вереск. Я обернувся й побачив темношкіру жінку середньої статури зростом десь футів зо п'ять. З криком «Роза, Роза! Матір Божа, ні!» вона кинулася до жовтої стрічки.

За нею рвонув чоловік і вигукував:

— Ізабель, не ходи туди! Не ходи, Ізабель! — Він наздогнав її й обхопив руками, а вона стала щосили пручатися й гамселити його кулаками, намагаючись вирватися. Вона несамовито волала, напружуючи жили на худорлявій шиї:

— Ні, ні, ні! Ні, дитино моя, ні!

Поліцейські оточили подружню пару, і розпачливі крики нещасної жінки стали поволі стихати — її та чоловіка повели геть від місця злочину. Ціла зграя представників преси кинулися, як хорти, до батьків загиблої дівчинки. Це треба було бачити. У них аж очі блищали від мисливського азарту.

За інших обставин я теж був би серед тієї зграї, але в гой конкретний момент я теліпався позаду від Едді Кеоли, видряпуючись скелястим схилом, на верхньому краю якого представники мас-медіа розташували свої численні трансляційні пункти. Коли маленьке понівечене тіло несли на ношах до міні-автобуса судового слідчого, кореспонденти місцевих телеканалів аж надривалися від завзяття, наповнюючи ефір останніми гарячими новинами. Гепнули дверцята — і міні-автобус поїхав геть.

— Її звали Роза Кастро, — повідомив мені Кеола, коли ми увібралися в його джип. — їй було дванадцять. Ти коли-небудь бачив, щоб руки та ноги зв'язували в такий спосіб?

— Так, — мовив я. — Бачив.

Половину мого життя я був свідком насильства й писав про насильство, але вбивство цієї дівчинки наповнило мою уяву такими огидними картинами, що мені фізично стало зле. Я ковтнув жовч, стримуючи напад нудоти, і рвучко захлопнув дверцята.

Кеола увімкнув двигун і сказав, вирушаючи в північному напрямку:

— Ось бачиш, чому я не хотів телефонувати Макденіелсам. Бо якщо це була б Кім…

Його перервав телефонний дзвінок. Намацавши мобільний у нагрудній кишені, Кеола приклав його до вуха і сказав:

— Кеола слухає. Заспокойся, Левоне, заспокойся. Це не Кім. Ні. Я бачив тіло. Певен на сто відсотків. Це не твоя донька. — На мить повернувшись до мене, Едді прошепотів: — Вони дивляться новини по телевізору.

Кеола сказав Макденіелсам, що ми заїдемо до них у готель, і через кілька хвилин ми вже були біля парадного входу до «Вейлі Прінсес».

Левон і Барбара вже виглядали нас. Нічний бриз злегка куйовдив їхнє волосся та напинав новопридбане гавайське вбрання. Вони трималися за руки так міцно, що аж пальці побіліли, а їхні обличчя були бліді від утоми та переживання.

Ми пройшли разом із ними до вестибюля. Кеола все пояснив на ходу, не вдаючись у моторошні подробиці.

Барбара спитала, чи немає зв'язку між убивством Рози та зникненням Кім — то вона втакий спосіб напрошувалася, щоб її заспокоїли, але хто ж міг дати їй таку гарантію? Та я все одно спробував розрадити її. Сказав, що серійні вбивці мають свої сталі звички, тому навряд чи хтось із них раптом мінятиме свої вподобання з дівчат на жінок. Навряд чи, але цього не можна виключати, бо буває й таке. Останнього я визнав за краще не зазначати.

Я не лише казав Барбарі те, що їй хотілося почути. Я також заспокоював сам себе. Тоді я ще не знав, що вбивця Рози Кастро мав усеохоплюючий і безмежний апетит до тортур та вбивства.

І мені навіть на думку наверзтися не могло, що я вже встиг познайомитися з ним і поговорити.

Розділ 42

Хорст смакував французьке вино «Домен де ля Романе-Конті», придбане на аукціоні Сотбіз у 2001 році по 24000 доларів за пляшку. «Давай вип'ємо на брудершафт», — запропонував він своєму приятелеві Яну. Звісно, то був жарт. Ян був від нього за сотні миль, але завдяки веб-камерам створювалося враження, що вони сиділи в одній кімнаті.

Привід для їхньої зустрічі був ось який: Анрі Бенуа написав Хорсту, щоб той був готовий завантажити новий матеріал о дев'ятій вечора, і Хорст запросив Яна, свого давнього друга, на попередній прогляд найновішого відео, перш ніж послати його решті членів «Альянсу».

Комп'ютер Хорста пискнув, він підійшов до столу, сказав Анрі, що завантаження почалося, і відразу ж послав імейл-повідомлення Яну в його офіс в Амстердамі.

Зображення з'явилося на їхніх екранах одночасно.

Фоном служив залитий місячним сяйвом пляж. На великому рушникові лежала горілиць вродлива дівчина. Вона була гола, з тендітними стегнами, маленькими грудьми, а її коротке волосся було причесане — явно пальцями — у хлопчачому стилі. Чорно-біле зображення надавало фільму похмурої атмосфери, наче його знімали в сорокових роках.

— Прекрасна композиція, — зауважив Ян. — Цей чоловік добре знає свою справу.

Коли в кадрі з'явився Анрі, то на місці його обличчя була розпливчаста пляма, а голос був змінений електронним способом. Анрі грайливо розмовляв із дівчиною, називав її мавпочкою, інколи промовляв її ім'я.

— Цікаво, еге ж? — прокоментував Хорст. — Дівчина анітрохи не боїться. І не схоже, щоб вона була під дією наркотиків.

Джулія посміхалася, дивлячись угору, на Анрі, простягала до нього руки, розтуляла для нього ноги. Він виступив зі своїх шортів, оголивши свій дебелий стоячий прутень. Дівчина зачудовано витріщилася, прикрила рукою рота й проказала: «Ну й лихо в тебе, Чарлі!»

Анрі сказав їй, що вона — ненаситна, але в його голосі чулися піддражнювання та насмішка. Приятелі спостерігали, як він став навколішки між її стегнами, підняв Джулію за сідниці й опустив голову до лобка. Дівчина стала звиватися, впираючись п'ятами в пісок, а потім закричала: «Облиш, Чарлі, я більше не можу, благаю!»

— Мені здається, що Анрі старається, щоб вона його покохала. А може, він сам її покохає? Ото буде кіно!

— Гадаєш, Анрі здатен кохати?

Вони дивилися, як Анрі гладив і пестив дівчину, а потім різко увійшов у її тіло, приказуючи, яка вона прекрасна, яке то щастя — її кохати. Невдовзі стогони та крики Джулії перетворилися на істеричне хлипання.

Вона оповила його руками, й Анрі теж обійняв її і став цілувати заплющені очі Джулії, її щоки та губи. Потім в об'єктиві камери з'явилася його неприродно велика рука, яка майже закрила собою зображення дівчини. Рука на мить зникла, а потім знову з'явилася, цього разу — стискаючи мисливський ніж. Анрі поклав його біля дівчини на рушник.

Хорст від нетерпіння аж подався вперед, витріщаючись в екран. «Правильно, — подумав він. — Спочатку — ритуал, а потім — завершальне жертвоприношення». Та раптом Анрі повернув до об'єктива своє розмите обличчя і спитав: «Усі задоволені?»

Дівчина відповіла, що так, вона цілковито й повністю задоволена. Й екран погас.

— Оце й усе? — спитав Ян, невдоволено виринаючи зі стану, схожого на гіпнотичний транс. Хорст перекрутив назад відео, переглянув останні секунди — і збагнув, що «кіна не буде». Принаймні для них.

— Яне, — звернувся він до приятеля. — Наш хлопчик нас піддражнює. Змушує нас чекати на кінцевий продукт. Розумно, дуже розумно.

Ян зітхнув:

— Гарно він влаштувався — за наш рахунок.

— Хочеш, підемо на парі? Строго між нами.

— Парі? Стосовно чого?

— Чи довго лишилося чекати, поки Анрі спіймають?

Розділ 43

Була майже четверта ранку, і я не спав. Мій мозок розколювався від образів понівеченого тіла Рози Кастро, і мене не покидала думка про ту страшну наругу, якої вона зазнала, перш ніж її коротке життя скінчилося у підводній печері в океані.

Я подумав про її батьків та про Макденіелсів — ці добрі люди переживали таке пекло, яке Ієронім Босх не міг уявити собі навіть на вершині свого натхнення. Я хотів був зателефонувати Аманді, та не наважився. Бо боявся, що не втримаюся й бовкну: «Дякувати Богу, ми не маємо дітей».

Я рвучко звісив ноги з ліжка й увімкнув світло. Потім дістав із холодильника бляшанку соку та фрукти й увімкнув свій комп'ютер.

Відтоді, як я зазирав до пошти востаннє, там скупчилося повно спаму, а Сі-ен-ен прислала мені коротке повідомлення про новини стосовно Рози Кастро. Я хутко пробіг його поглядом і в останньому параграфі знайшов згадку про Кім.

Швидко вдрукувавши ім'я Кім у пошукове вікно, я хотів перевірити, чи не виловила Сі-ен-ен своєю сіткою якоїсь нової пікантної інформації про зниклу модель. Не виловила.

Я відкрив бляшанку з чипсами, з'їв буквально кілька штук, а потім зробив собі каву на крапельній кавоварці — і знову став нишпорити в Інтернеті.

На «YouTube» я знайшов відео Дуга Кагіла: кліпи, зроблені в гуртожитку, кліпи з якимись сімейними реліквіями, витягнутими з комори, а також відео з Кім, де вона спостерігає за грою з трибуни, плещучи в долоні та тупаючи ногами. Камера моталася туди-сюди між Кім та Кагілом — він якраз грав проти «Нью-йоркських велетнів» і в одному епізоді так перестарався, що ледь не відірвав голову знаменитому Елі Менінгу.

Я спробував уявити, як Кагіл убиває Кім, і не виключив можливості, що дебелий хлопець, який звик боротися за м'яч із так само дебелими хлопцями вагою під триста фунтів, запросто міг перейти межу та застосувати силу до незговірливої дівчини. І легко скрутити їй в'язи — умисно чи неумисно.

Але в глибині душі я вірив, що сльози Кагіла були справжні, що він кохав Кім і що — цілком логічно — якби він і справді її убив, то мав достатньо коштів, щоб надійно десь сховатися.

Тому я скерував свій браузер на пошуки чоловіка, чиє ім'я назвала мені невідома жінка: здогадного торговця зброєю Нільса Остертага Бйорна. Пошук видав мені ті самі статті, що я їх уже бачив учора, але цього разу я відкрив статті, написані шведською.

За допомогою машинного словника я переклав шведською слова «боєприпаси» та «бронежилети» — і вийшов на ще одне фото Бйорна, зроблене три роки тому.

То був репортажний знімок чоловіка з правильними й тому невиразними рисами обличчя, який виходив із «феррарі» в Женеві. На ньому був гарний строкатий костюм під ладно скроєним плащем. У руці він гримав валізку «Гуччі». Це зображення Бйорна відрізнялося від фото, зробленого під час офіційної вечері, де всі були в строгих костюмах та краватках. Відрізнялося тому, що цього разу волосся Бйорна було світлим. Навіть білявим.

Я клацнув по останній статті про Нільса Остертага Бйорна — і на моєму екрані з'явилося ще одне фото, цього разу це було фото чоловіка у військовій формі. На вигляд йому було років зо двадцять. Він мав широко посаджені очі та квадратне підборіддя. Чоловік на цьому фото був абсолютно не схожим на того Нільса Бйорна, якого я бачив на інших фотографіях.

Я став читати текст під фотографією й розпізнав шведські слова, що означали «Перська затока» та «вогонь супротивника». Раптом до мене дійшло.

Переді мною був некролог.

Нільса Бйорна вже п'ятнадцять років, як не було на світі.

Я пішов у душ, підставив голову під струмені гарячої води й спробував зліпити все докупи. Може, то були двоє різних чоловіків з однаковим, хоча й незвичним іменем? Чи, може, хтось вселився в готель «Вейлі Прінсес», користуючись посвідченням на ім'я чоловіка, якого вже давно не було серед живих?

Якщо так, то чи не він викрав і, можливо, убив Кім Макденіелс?

Розділ 44

Анрі Бенуа прокинувся під м'якими білими простирадлами на елегантному ліжку з балдахіном у своєму номері в готелі «Айленд Брізис» на острові Ланаї.

Джулія тихенько сопіла, притиснувшись розпашілою щокою до його грудей. Крізь прозорі штори пробивалося пізнє ранкове світло, а за якихось п'ятдесят ярдів шумів неозорий Тихий океан.

Ця дівчина. Ця обстановка. Це неповторне світло. Та це ж мрія кінематографіста!

Він змахнув пальцями волосся з очей Джулії. Дівчина перебувала під дією полінезійського перцю кава-кава, а також щедрої дози валіуму, який він всипав їй у чашку. Вона міцно спала, але вже настав час будити її для зйомки крупним планом.

Анрі тихенько посіпав її за руку.

— Вставай, мавпочко, вставай!

Джулія насилу розплющила очі й спитала:

— Чарлі? Що таке? Мені вже пора на літак?

— Ще ні. Хочеш іще трохи поспати?

Джулія кивнула — і знову відключилася в нього на плечі.

Анрі тихцем вислизнув з ліжка й заходився поратися: увімкнув лампи, вставив у відеокамеру нову медіа-картку, поставив камеру на туалетний столик, що вивищувався над «знімальним майданчиком». Задоволений зробленим, він розв'язав на шторах шовкові шнурки, і важкі завіси впали додолу.

Джулія щось кволо промимрила на знак протесту, коли він перевернув її на живіт.

— Усе нормально, це я, Чарлі, — сказав він, прив'язуючи її ноги до задніх ніжок ліжка. При цьому він зав'язав мотузку витіюватим морським вузлом. Потім він прив'язав їй руки до переднього бильця, цього разу — екзотичним японським вузлом-ланцюжком, який мав прекрасно виглядати на відео.

Джулія судомно зітхнула — і знову провалилася в безодню сну.

Анрі підійшов до своєї дорожньої торби, понишпорив усередині й дістав звідти прозору пластикову маску, сині латексні рукавички, а також витягнув із піхов мисливський ніж.

Анрі сів на сплячу дівчину верхи, накрутив її коротке волосся на палець своєї лівої руки й на кілька дюймів підняв голову Джулії над подушкою.

— Ой, — вирвалося в неї, і вона розплющила очі. — Мені боляче, Чарлі.

— Вибач, я буду обережніший.

Він трохи почекав, а потім легко провів лезом по шиї Джулії, залишивши на ній тоненьку червону лінію.

Джулія тільки смикнулася, але, коли Анрі зробив другий надріз, її сон як вітром здуло. Вона крутнулася, вигнула шию — і побачила маску, ніж і кров. Охнувши з переляку, Джулія закричала:

— Чарлі! Що ти робиш!

«Творчий» настрій Анрі розлетівся на друзки. Його переповнювала побожна любов до цієї дівчини, а вона взяла й навмисне все зруйнувала.

— Заради Бога, Джуліє, поводься шляхетно.

Джулія набрала повні легені повітря й видала протяжний і страшний, як у фільмах жахів, зойк, більше схожий на скрегіт.

Вона не залишила Анрі вибору. І йому довелося завершувати справу не зовсім елегантним, зате найнадійнішим у даній ситуації способом. Анрі зімкнув руки на шиї Джулії.

Важко дихаючи, Анрі зліз із ліжка та, не втрачаючи часу, підійшов до камери.

Нахилившись до об'єктива, він сперся руками об коліна і вишкірився.

— Вийшло навіть краще, аніж я планував. Джулія порушила сценарій і завершила нашу тривалу зустріч із майстерністю справжнього таланту. Я від неї просто шаленію. Сподіваюся, усі задоволені?

Розділ 45

Коли Анрі виходив із душу, він почув, як у двері постукали. Невже хтось почув, як Джулія кричала?

— Це прибиральниця, — почувся голос.

— Ідіть геть! — скрикнув Анрі. — Хіба ви не бачили табличку на дверях «Не турбувати!».

Зав'язавши халат, він підійшов до засклених дверей у дальньому кінці кімнати, розчинив їх і вийшов на балкон.

Перед ним розкинувся прекрасний парк — справжнісінький райський сад. На деревах старанно виспівували пташки, на клумбах росли ананаси, до басейну бігли стежиною дітлахи, а готельний персонал розставляв шезлонги. За басейном виднівся яскраво-блакитний океан. Над ним піднімалося сонце, і його промені знаменували ще один прекрасний гавайський день.

Поліцейських сирен не чути. Людей у чорній уніформі не видно. Отже, йому нічого не загрожує і загрозливих хмар на обрії немає.

Усе було добре. Анрі узяв свій мобільний, викликав гелікоптер, а потім підійшов до ліжка й накрив тіло Джулії стьобаною ватною ковдрою. Він ретельно прибрав у кімнаті, увімкнув телевізор і став одягати на себе прикид Чарлі Ролінза. З телеекрана йому посміхнулося обличчя Рози Кастро, цієї гарненької дівчинки, а потім стали крутити продовження історії Кім Макденіелс. Новин не було, але пошук тривав.

Де ж Кім? Куди ж, куди вона поділася?

Анрі зібрав свої речі, іще раз перевірив, чи не забув чогось, і, задоволений оглядом, вдягнув сонцезахисні окуляри, натягнув на голову бейсболку й вийшов із номера, накинувши на плече свою велику торбу.

Ідучи до ліфта, він проминув візок прибиральниці й сказав огрядній чорношкірій жінці.

— Я — з номера чотири-дванадцять.

— Там уже можна прибирати? — спитала вона.

— Ні, наразі не треба. Через кілька годин, будь ласка. — І, вибачившись за клопіт, додав: — Я там дещо залишив для вас.

— Дякую, — сказала жінка.

Анрі підморгнув їй і спустився сходами до чудового вестибюля, схожого на вишукану скриньку для коштовностей, оздоблену оксамитом. Час від часу з одного кінця в інший там пролітали пташки.

Розрахувавшись біля реєстрації, Анрі спитався в розпорядника дозволу скористатися вертолітним майданчиком. Сидячи у великому гольф-мобілі, що плавно котився по зеленій галявині, Анрі стурбовано озирнувся — піднімався вітер, і з океану натягувало хмари.

Давши водієві трохи грошей, він побіг до вертольота, притримуючи однією рукою свою кепку.

Застебнувши ремені безпеки, він підняв руку, вітаючись із пілотом. Потім надів навушники, а коли машина злетіла в повітря, зробив камерою «Соні» кілька знімків острова — як це зазвичай роблять туристи. Але то все було на публіку. Анрі подумки вже був далеко від пишної краси Ланаї.

Коли гелікоптер здійснив посадку в Мауї, убивця зробив важливий телефонний дзвінок.

— Містер Макденіелс? Ми з вами не знайомі. Мене звуть Пітер Фішер, — сказав Анрі, додаючи до свого голосу трохи австралійського акценту. — Я хочу дещо розповісти вам про Кім. Я маю також при собі її годинник «Ролекс».

Розділ 46

Дешева нічліжка «Камеамеа» на острові Оаху була збудована на початку двадцятого століття, і Левону вона здалася чимось на кшталт пансіону — головну споруду оточували невеличкі будиночки. Пляж лежав прямо через шосе. На обрії серфінгісти скоцюрбилися на своїх дошках, легко і плавно ковзаючи по воді в очікуванні Великої Хвилі.

Левон і Барбара переступили через «диких» відпочивальників, що вмостилися зі своїми рюкзаками прямо на підлозі, й увійшли до темного вестибюля, що відгонив затхлістю. То був запах плісняви вперемішку з чимось схожим на марихуану.

Чоловік за реєстраційним столом виглядав так, наче його викинуло на берег років зі сто тому. Він мав мутні з червоними прожилками очі, біляву косу, довшу навіть за косу Барбари. На ньому була заляпана футболка з написом «Уперед, Америко!» з биркою «Гас».

Левон сказав Гасу, що вони наперед замовляли на ніч номер, а Гас відказав, що візьме з них повну суму грошей, перш ніж віддасть ключ — такі правила.

Левон дав чоловікові дев'яносто доларів готівкою.

— Жодних компенсацій і жодних винятків. Розрахункова юдина — дванадцята дня.

— Ми шукаємо постояльця на ім'я Пітер Фішер, — пояснив Левон. — Він розмовляє з акцентом. Австралійським чи південно-африканським. «ПітАр ФішАр — ось так». Вам відомо, у якому номері він зупинився?

Погортавши гостьову книгу, клерк сказав:

— Тут не кожен реєструється. Якщо приїздить цілий кагал туристів, то свій підпис ставить зазвичай той, хто платить. Щось тут не видно ніякого Пітера Фляйшера.

— Не Фляйшера, а Фішера.

— Та хоч так, хоч сяк. Усе одно не бачу. Більшість постояльців обідають у нашій їдальні. Три страви за шість доларів. Підійдіть пізніше — може, той, кого ви шукаєте, на той час об'явиться.

Гас втупив у Левона суворий погляд і сказав:

— Я вас знаю. Ви — батьки отієї моделі, яку вбили на острові Мауї.

Левон відчув, як у нього різко підскочив тиск, і занепокоєно подумав, що, може, саме сьогодні йому судилося померти від інфаркту міокарда.

— А звідки ви це знаєте? — відрізав він.

— Звідки? Та з телевізора, звідки ж іще. У новинах тільки про це й кажуть.

— Її не вбили, — сказав Левон, беручи ключі.

Вони з Барбарою піднялися на третій поверх і відімкнули двері до номера, який виявився просто жахливим: два маленькі ліжка, діряві матраци з пружинами, що впиралися в засмальцьовані простирадла. Душова кабінка почорніла від плісняви, на жалюзі виднівся багаторічний шар пилюки, а килимок на долівці був чомусь мокрий на дотик.

Над раковиною висіла табличка: «Будь ласка, прибирайте за собою. Тут немає прибиральниць».

Барбара розпачливо поглянула на свого чоловіка.

— Трохи згодом підемо вниз на вечерю й попитаємо людей. Ніхто не змушує нас тут залишатися. Ми можемо повернутися.

— Тільки після того, як зустрінемо оцього Фішера.

— Звісно, — погодився Левон. А сам подумав: «Якщо цей тип іще не виписався. І якщо все це — не грандіозний блеф, про який нас попереджав лейтенант Джексон у день нашої першої зустрічі».

Розділ 47

Анрі не дуже-то покладався на своє вбрання, на ковбойські чоботи, липове кореспондентське посвідчення чи сонцезахисні окуляри, що закривали ледь не половину обличчя. Так, ця бутафорія була досить важливою, але мистецтво маскування полягало у вмінні змінювати голос та жести. А ще був так званий фактор X. Визначною рисою Анрі Бенуа як першокласного хамелеона був його талант дійсно ставати людиною, яку він хотів із себе зобразити.

Того вечора, о пів на сьому, Анрі неквапливо увійшов до невибагливої їдальні готелю «Камеамеа». На ньому були джинси, літній кашміровий светр із закоченими рукавами, італійські мокасини на босу ногу, золотий годинник й обручка. Його волосся з пасмами сивини, було зачесане назад, а окуляри без оправи завершували образ чоловіка інтелігентного та грошовитого.

Він окинув уважним поглядом грубо пофарбовану кімнату з рядами столів, складаних стільців та паровою підігрівальною шафою. Ставши в чергу, Анрі взяв тарілку з чимось схожим на курячу замішку й пішов у куток, де сиділи Левон із Барбарою над тарілками з неторкнутою їжею.

— Не заперечуєте, якщо я сяду поруч? — спитався він.

— Ми невдовзі підемо, — відповів Левон. — Але якщо ви достатньо хоробрі, щоб їсти оце, то сідайте, будь ласка.

— Чорт, а що це таке, на вашу думку? — спитав Анрі, підсовуючи стілець до Левона. — Тварина, овоч чи мінерал?

Левон розсміявся.

— Мені сказали, що це тушкована яловичина, але я маю щодо цього серйозні сумніви.

Анрі простягнув руку і сказав:

— Ендрю Хоган. Із Сан-Франциско.

Левон потиснув йому руку, представив Барбару й себе, а потім сказав:

— Ми тут одні такі серед натовпу в сорок із гаком людей. Ви мали хоч якесь уявлення, що це за діра, коли замовляли свій номер?

— Власне, я зупинився не тут. Я шукаю свою доньку, Лорі. Вона щойно закінчила університет у Берклі, — скромно пояснив Анрі. — Я сказав дружині, що Лорі відтягується на всю котушку з компанією дітлахів, але минуло вже кілька днів, а вона й досі не зателефонувала додому. Ось уже тиждень. Дружина страшенно непокоїться через отой випадок із бідолашною моделлю, що зникла на Мауї, — ви, мабуть, чули.

Анрі став длубати виделкою тушковану яловичину, та в цю мить заговорила Барбара, і він підняв на неї очі.

— Це наша донька, Кім. Ну, ота модель, що зникла.

— О Господи, вибачте. Вибачте, будь ласка. Я не подумав. Вам, мабуть, дуже важко зараз?

— Просто жахливо, — відповіла Барбара й похитала головою, опустивши очі.

— Моліться. Спробуйте добре виспатися. І не втрачати присутності духу та здорового глузду.

— У такій ситуації хапаєшся за найменшу соломинку надії, — пояснив Левон. — Ми ось що тут робимо: нам зателефонував якийсь тип на ім'я Пітер Фішер. Сказав, що при ньому годинник Кім, і якщо ми тут із ним зустрінемося, то він віддасть нам цей годинник і розповість дещо про Кім. Він знав, що Кім носила «Ролекс». Кажете, вас звуть Ендрю?

Анрі кивнув.

— Копи сказали, що той дзвінок — мабуть, просто бздура. Є мерзотники, що полюбляють грати на нервах людям і морочити їм голови. Утім, ми все одно тут з усіма переговорили. Про Пітера Фішера тут ніхто не чув. У цьому «розкішному» п'ятизірковому «Хілтоні» він не оселявся.

— Вам теж не слід тут залишатися, — сказав чоловік у блакитному літньому светрі. — Послухайте-но, я зняв тут неподалік житло, хвилин за десять звідси. Там — три спальні, дві ванни і там чисто. Чому б вам не переночувати в мене сьогодні? Скласти мені компанію?

— Я дуже вдячна за ваше запрошення, містере Хоган, — відповіла Барбара, — але нам не хотілося б нав'язуватися.

— Навпаки — ви зробите мені велику приємність. Вам подобається тайська кухня? Я тут знайшов ресторанчик неподалік. Ну, що скажете? Вшиваймося з цієї діри, а завтра вранці вирушимо на пошуки наших дівчат.

— Дякую, Ендрю, — сказала Барбара. — Це дійсно щедра пропозиція. Якщо дозволите, ми запрошуємо вас на вечерю, а там усе й обговоримо.

Розділ 48

Барбара прокинулася в темряві, відчуваючи всеохоплюючий тваринний страх.

її руки були зв'язані за спиною й дуже боліли. Ноги теж були зв'язані в колінах та кісточках. Вона була затиснута в позі зародка в якомусь тісному пеналі, який до того ж рухався!

її що — осліпили? Чи то просто в цьому пеналі дуже темно? Господи милосердний, що ж це таке робиться? І вона закричала:

— Левоне!

За її спиною щось заворушилося.

— Барб, люба, це ти? З тобою все гаразд?

— О, милий, дякувати Богу, ти тут. А ти як?

— Я зв'язаний. От чорт! Що відбувається? Де ми?

— Здається, ми в багажнику автомобіля.

— Господи! У багажнику?! Це Хоган. Це він запроторив нас сюди.

Крізь заднє сидіння в багажнику, де лежали Макденіелси, мов зв'язані курчата, проникли приглушені звуки музики.

— Я скоро збожеволію, — сказала Барбара. — Я нічого не розумію. Що все це означає?

Левон гепнув зв'язаними ногами в кришку багажника.

— Гей, випусти нас! Чуєш? Негайно ж випусти!

Від його удару кришка не те що не відкрилася, а навіть не поворухнулася. Але на цей час очі Барбари вже встигли призвичаїтися до темряви.

— Левоне, ось поглянь! Бачиш? Ручка багажника.

І вони незграбно заворушилися, долаючи дюйм за дюймом і боляче дряпаючись щоками та ліктями об шорстке покриття багажника. Барбара примудрилася скинути черевики й пальцями ніг зрушила ручку з місця. Вона легко піддалася, але замок не відімкнувся.

— О Боже, ні, тільки не це, — захлипала Барбара, відчуваючи наближення нападу астми. її голос перейшов у сипле хрипіння, а потім перетворився на судомний кашель.

— Трос перерізаний, — сказав Левон. — Заднє сидіння. Треба спробувати пробитися через заднє сидіння.

— І що тоді? Ми ж усе одно зв'язані! — розпачливо вигукнула Барбара.

Однак вони все одно стали гепати в заднє сидіння ногами — та марно. Тим більше, що сильного удару завдати було неможливо через обмеженість простору і зв'язані ноги.

— Чорт, сидіння закрите на клямку! — вигукнув Левон.

Барбара зробила один ковток повітря, потім — іще один, намагаючись не допустити, щоб почалася справжня ядуха. Навіщо Хоган захопив їх? Чому? Що він збирався з ними зробити? Який йому сенс викрадати їх?

— Я десь читав, — сказав Левон, — що треба повибивати задні ліхтарі, а потім виставити руку й махати, аж поки хтось не помітить. Навіть якщо нам вдасться порозбивати лампи, го якийсь коп це помітить і зупинить авто. Давай, Барб. Спробуймо.

Барбара вдарила ногами — пластмаса хруснула й посипалася.

— Тепер ти давай! — гукнула вона.

Коли Левон розбив ліхтар зі свого боку, Барбара повернулася так, що її обличчя опинилося біля розбитих скалок та дротів ліхтаря.

Вона навіть побачила поверхню дороги, що чорною стрічкою бігла вдаль із-під коліс. Якщо авто зупиниться, то вона закричить. Вони вже більше не були абсолютно беззахисними. Чорт забирай! Вони й досі живі й готові боротися за своє життя!

— Що це за звук? Мобільник? — спитав Левон. — Тут, у багажнику?

Барбара побачила під ногами світний дисплей телефону.

— Ми неодмінно виберемося звідси, люба. Хоган зробив велику помилку.

Величезним зусиллям вона повернулася задки і вхопила телефон, коли пролунав уже другий дзвінок. Натискаючи наосліп кнопки, Барбара таки зуміла увімкнути пристрій, натрапивши на кнопку «send».

— Алло! Алло! — заволав Левон. — Хто це?

— Це я, містере Макденіелс. Марко. З «Вейлі Прінсес».

— Марко! Хвала Господу! Вам треба нас розшукати. Нас викрали.

— Вибачте. Знаю, вам там дуже некомфортно. За хвилину я все вам поясню.

І телефон замовк.

Авто вповільнило хід і зупинилося.

Розділ 49

Анрі відчув у своїх венах потужний приплив крові. Йому було гарно, як ніколи, він повнився адреналіном і подумки вже відрепетирував сцену, яка мала невдовзі розігратися.

Він іще раз уважно обдивився околиці: спочатку дорогу в обох напрямках, а потім — берегову лінію, скільки сягало око. Пересвідчившись, що довкола не було ані душі, він схопив із заднього сидіння свою незмінну торбу, відніс її під кущі, а потім повернувся до авто.

Після цього Анрі обійшов свій повнопривідний седан, нахиляючись біля кожного колеса й спускаючи в ньому тиск із вісімдесяти до двадцяти фунтів. Проходячи повз багажник, він поплескав його кришку, а потім відчинив передні пасажирські дверцята. Відкривши бардачок, він скинув звідти на підлогу договір на оренду авто й дістав свій десятидюймовий мисливський ніж. Він був наче природним продовженням його руки.

Висмикнувши ключі, Анрі відімкнув багажник. На Барбару й Левона впало бліде місячне сяйво. Анрі, і досі вдаючи із себе Ендрю Хогана, спитав:

— Чи комфортно вам їхалося в моїй кареті?

Барбара видала гортанний нерозбірливий крик. Вона кричала доти, поки Анрі не нахилився й не притиснув ножа їй до горла.

— Ну чого ти, Барбаро? Не верещи. Ніхто тебе не чує тут, окрім мене та Левона, тому припини свої істерики, добре? Мені це не подобається, якщо чесно.

Крик Барбари перетворився на сиплий хрип, а потім — на плач.

— Що це, в біса, означає, Хогане? — сердито спитав Левон і викрутився так, щоб побачити обличчя їхнього поневолювача. — Я мисляча раціональна людина. Тож поясни мені, будь ласка.

Анрі підставив два пальці собі під ніс, зображаючи вуса. А потім низьким басовитим голосом відповів:

— Аякже, поясню, містере Макденіелс. Ви — мій пріоритет номер один.

— Господи милосердний! Ти — Марко! Ти удавав із себе Марко! Неймовірно! Хіба ж можна так лякати людей. Чого ти хочеш?

— Я хочу, щоб ти, Левоне, поводився пристойно. І ти, Барбаро. Якщо ж будете викидати коники, то мені доведеться вдатися до жорстких заходів. Будьте розважливі — і все буде чин чином. Згода?

Анрі перерізав нейлонові мотузки на ногах Барбари, допоміг їй вибратися з багажника й посадив на заднє сидіння. Потім повернувся до Левона, теж перерізав мотузки на ногах і провів на заднє сидіння. Після цього він пристебнув їх обох ременями безпеки.

Всівшись на місце водія, Анрі захлопнув дверцята, увімкнув лампочку на стелі і, простягнувши руку до дзеркала заднього виду, увімкнув відеокамеру.

— Можете звати мене Анрі, якщо бажаєте, — сказав він Макденіелсам. Ті не зводили з нього немигаючих очей. Анрі засунув руку в кишеню своєї куртки, видобув звідти елегантний годинник у формі браслета й простягнув уперед, демонструючи своїм невільникам.

— Бачите? Як я й обіцяв. Годинник Кім. «Ролекс». Упізнаєте його?

З цими словами Анрі засунув годинник до нагрудної кишені куртки Левона.

— А тепер, — продовжив він, — мені хотілося б пояснити вам, що насправді відбувається й чому мені доведеться вбити вас. Утім, наразі я можу відповісти на ваші запитання — якщо вони у вас є.

Розділ 50

Того ранку я прокинувся й увімкнув місцеві теленовини, а там скрізь — Джулія Вінклер. Фото її до болю прекрасного обличчя, а під ним — біжучий рядок крупним курсивом: Знайдено вбиту супермодель.

Як так? Невже Джулію Вінклер справді вбили?

Я прожогом вискочив із ліжка, збільшив звук і витріщився на наступний кадр, де Кім та Джулія разом позували для фоторепортажу в «Спортивному житті» — їхні притиснуті одне до одного обличчя випромінювали безмежну радість і насолоду життям.

Потім телеведучі почали переповідати цю сенсаційну новину для тих, хто «щойно увімкнув телевізор».

Не в змозі відірвати очей від екрана, я всотував приголомшливі деталі: тіло Джулії Вінклер знайшли в номері п'ятизіркового готелю «Айленд Брізис» на острові Ланаї. Прибігла на смерть перелякана прибиральниця й повідомила, що знайшла задушену жінку із синцями на шиї, а вся постіль була заляпана кров'ю.

Наступним кадром було інтерв'ю з офіціанткою, Еммою Лоран. Минулої ночі вона обслуговувала столики в барі й упізнала Джулію Вінклер. Сказала, що модель вечеряла з якимось симпатичним чоловіком років тридцяти з гаком. Цей чоловік був білошкірий, мав каштанове волосся та добру статуру. «Він явно спортом займається», — додала офіціантка.

Партнер Джулії Вінклер підписав чек номером кімнати, зареєстрованої на Чарлі Ролінза. Цей Ролінз дав щедрі чайові, а Джулія залишила свій автограф. Й Емма підняла перед об'єктивом серветку з написом: «Еммі від Джулії».

Я знову дістав із холодильника сік, зробив добрячий ковток і став дивитися прямий репортаж знадвору побіля готелю «Айленд Брізис». Скрізь були спецавто та джипи; чулося безперервне скрипіння та скавчання поліцейських рацій. Об'єктив камери вперся в репортера місцевої філії Ен-бі-сі.

Це був досить поважний репортер, Кевін де Мартін, відомий, зокрема, тим, що в 2004 році був прикомандирований до бойового підрозділу в Іраку. А тепер він стояв спиною до бар'єру, схожого на козли для пиляння дров, і йа його бородате обличчя тихо падав дощ. Позаду картинно колихалися пальмові віти.

Де Мартін казав: «Наразі відомо ось що: дев'ятнадцятирічну супермодель Джулію Вінклер, що мешкала в одному номері зі зниклою моделлю Кім Макденіелс, знайшли сьогодні вранці мертвою в номері, зареєстрованому на такого собі Чарльза Ролінза з Аоксагетчі, що у Флориді».

Далі де Мартін розповів, що Чарльза Ролінза в його номері не знайшли, що його розшукують для допиту і що будь-яку

інформацію про цього чоловіка слід повідомляти за номером, указаним у нижній частині екрана.

Я спробував увіпхати цю моторошну історію у свою свідомість. Джулію Вінклер знайдено мертвою, Є підозрюваний, але він зник. Або, як люблять висловлюватися в поліції, «здриснув».

Розділ 51

Біля мого вуха заскреготів телефон і вирвав мене з моторошної реальності. Я схопив слухавку.

— Левоне, ти?

— Це Девід Аронштайн. Твоя грошова дійна корова. Гокінсе, ти вже працюєш над оцією історією, що трапилася з Джулією Вінклер?

— Ага. Працюю, начальнику. І працюватиму й далі, якщо ти не заважатимеш і покладеш слухавку. Добре?

І я знову прикипів очима до телевізора. На екрані знову з'явилися ведучі Трейсі Бейкер та Кенді Коалані. Поруч у квадратику з'явилася ще чиясь пика. Виявилося, що то Джон Манці — колишній фахівець-криміналіст із ФБР. Бейкер спитав у нього:

— Чи можна припустити зв'язок між убивствами Рози Кастро та Джулії Вінклер? Можливо, це робота серійного вбивці?

Оці два моторошні слова — «серійний убивця». Тепер історія Кім стала відомою на увесь світ. Цілий світ тепер прикипить до Гаваїв та до загадкового вбивства двох вродливих дівчат.

Колишній агент ФБР Джон Манці задумливо почухав за вухом і сказав, що зазвичай серійні вбивці вирізняються тим, що мають власний почерк, тобто віддають перевагу якомусь одному способу вбивства.

— Розу Кастро також задушили, але мотузками, — зауважив він. — Хоча насправді вона захлинулася. Не поговоривши із судмедекспертом, я можу лише покладатися на показання свідків, що Джулію Вінклер задушили руками. Тобто хтось убив її, стиснувши за горло.

— Іще рано стверджувати, — продовжив Манці, — що ці вбивства скоїла одна й та сама особа, але про задушення руками я можу сказати, що це особистий почерк. Задушення дає убивці більше задоволення, аніж, скажімо, вбивство за допомогою пістолета, бо жертва помирає не відразу.

Кім. Роза. Джулія. Це випадковість чи закономірність, що загрожувала перерости в епідемію вбивств? Мені захотілося негайно поговорити з Левоном та Барбарою, перш ніж вони побачать у новинах повідомлення про Джулію, якимось чином підготувати їх до найгіршого, але я не знав, де вони.

Учора вранці Барбара зателефонувала мені й сказала, що вони з Левоном їдуть до Оаху перевірити одну — можливо, фальшиву — наводку, і відтоді я від них нічого не чув.

Прикрутивши звук на ТБ, я набрав номер мобільного Барбари, а коли той не озвався, зателефонував Левону. Він також не відповів. Я залишив їм повідомлення і спробував зв'язатися з їхнім водієм. Мій дзвінок був переадресований на голосову пошту; я залишив Марко своє повідомлення, сказавши, що справа невідкладна.

Прийнявши душ, я швидко вдягнувся. Збираючись із думками, я відчув щось невловиме і важливе, на що мені слід було звернути особливу увагу, але мені ніяк не вдавалося встановити — що саме. Воно було схоже на ґедзя, якого ніяк не вдається прибити. Або слабкий запах газу, що витікає невідомо звідки. Що ж це таке?

Я знову спробував зв'язатися з Левоном, і коли в мене знову нічого не вийшло, я подзвонив приватному детективу Едді Кеолі. Хто-хто, а він мусив знати, як знайти Барбару та Левона.

Бо то була його робота.

Розділ 52

— Слухаю, — гаркнув детектив.

— Едді, це Бен Гокінс. Ти новини бачив?

— Гірше того. Бачив не лише по телевізору, а й вживу.

І Кеола розповів, як прибув на острів відразу по тому, як поліції повідомили про смерть Джулії Вінклер. Він був присутнім при винесенні трупа й говорив із копами на місці вбивства.

— Убили сусідку Кім по готельному номеру, уявляєш? — сказав він.

Я розповів йому, що мені не вдалося зв'язатися з Макденіелсами та їхнім водієм, і спитав Едді, чи не знає той, де зараз можуть бути Барбара з Левоном.

— У якомусь ганделику на східному березі Оаху. Барбара сказала мені, що не знає назви.

— Може, я перебільшую, — сказав я детективу, — але мені лячно. Уникати спілкування — це на Макденіелсів не схоже.

— Зустрінемося біля їхнього готелю за годину, — сказав Кеола.

Я прибув до «Вейлі Прінсес» якраз за кілька хвилин до восьмої і вже рушив до реєстраційного столика, коли почув, як мене гукнув Едді Кеола. І швидко, підтюпцем підбіг до мене мармуровою підлогою. Його вибілене волосся було мокре й скуйовджене вітром, а обличчя зморене.

Черговий по готелю виявився молодим парубком у габардиновому піджаку з чепурненькою стодоларовою краваткою. На його лацкані висіла табличка: «Джозеф Кейсі».

Коли він скінчив говорити по телефону, ми з Кеолою ввели його в курс нашої проблеми: ми не можемо знайти двох постояльців готелю «Вейлі Прінсес» і їхнього водія, спеціально найнятого готелем. Я додав також, що нас серйозно непокоїть безпека містера та місіс Макденіелсів.

Менеджер похитав головою і сказав:

— Ми не маємо ніяких штатних водіїв і нікого не наймали спеціально для родини Макденіелсів. Ані Марко Бенвенуто, ані когось іншого. Ми ніколи так не робимо й ніколи не робили.

Я ошелешено роззявив рота. А Кеола спитався:

— А чому ж тоді цей водій сказав Макденіелсам, що ваш готель найняв його возити їх, заплативши наперед?

— Я не знаю, хто це такий, — пояснив менеджер. — Поняття не маю. Самі його спитайте.

Кеола показав йому своє посвідчення, сказав, що його найняли Макденіелси, і попросив провести його до їхнього номера.

Коли начальник охорони готелю перевірив дані Кеоли, Кейсі погодився. А я тим часом узяв телефонний довідник і вмостився у вестибюлі в м'якому кріслі.

На Мауї було п'ять служб, що здавали в оренду лімузини, і на той момент, коли Кеола важко опустився в крісло поруч зі мною, я встиг перевірити їх усі.

— Ніхто й ніколи не чув ні про якого Марко Бенвенуто, — сказав я йому. — І взагалі — він ніде на Гаваях не значиться.

— Номер Макденіелсів порожній. Наче їх там ніколи й не було, — сказав Кеола.

— Як таке, в біса, могло статися? — спитав я. — Левон і Барбара виїхали з міста, а ти не дізнався, куди вони подалися?

Це звучало як звинувачення. Я не хотів цього робити, але на той момент моя тривога переросла в паніку і її інтенсивність уже добиралася до критичної позначки, як вода під час повені. Гаваї вирізнялися низьким рівнем злочинності. А тут за якийсь тиждень убили аж двох дівчат. Кім і досі не знайшлася, а на додачу кудись зникли її батьки та їхній водій.

— Я казав Барбарі, що краще мені самому поїхати на Оаху й перевірити оту наводку, — відповів Кеола. — Оті лігвища для «диких» туристів із рюкзаками є досить небезпечними. Та Левон відговорив мене. Сказав, що мені краще залишитися тут і шукати Кім.

Кеола нервово сіпав манжет, прикусивши нижню губу. І ми, два копи у відставці, міністри без портфелів, відчайдушно намагалися придумати хоч щось із нічого.

Розділ 53

У вестибюлі зчинився гармидер. Він став схожим на цирк із трьома аренами, де відбувалися одночасні вистави. Біля реєстрації скупчився натовп німецьких туристів, поруч ватага дітлахів благала садівника дозволити їм погодувати золотих рибок у фонтані, а за тридцять футів від них відбувалася справжнісінька презентація туристичних принад Гаваїв за допомогою слайдів, фільмів та автентичної місцевої музики.

Ми з Едді стали фактично невидимими. Ніхто в наш бік навіть не повернувся.

Я почав перелічувати й групувати факти, пов'язуючи Розу з Кім, Кім — із Джулією та водієм Марко Бенвенуто, який збрехав мені та Макденіелсам, які теж кудись зникли.

— Що ти про це думаєш, Едді? Бачиш тут який-небудь зв'язок? Чи то я просто роздмухую полум'я своєї і без того вже розпеченої уяви?

Кеола шумно зітхнув і сказав:

— По правді кажучи, Бене, у мене голова обертом іде. Не дивися на мене так. Я зазвичай займаюся чоловіками, що зраджують своїх дружин. Страховками. А ти що собі думаєш? Мауї — це не Лос-Анджелес.

— Попрацюй зі своїм приятелем, лейтенантом Джексоном. Чому б ні?

— Обов'язково. Я спонукну його зв'язатися з відділком поліції на Оаху, щоб вони розпочали серйозний пошук Барбари та Левона. Якщо він цього не зробить, то я буду діяти в обхід його. Мій батько — суддя.

— Це може стати в пригоді.

— Та отож.

Кеола сказав, що зателефонує мені, і пішов, а я лишився сидіти з телефоном у руці, уставившись крізь вестибюль на темно-аквамаринове море. Крізь ранковий серпанок виднілися обриси Ланаї — невеличкого острівця, де з Джулії Вінклер вичавили життя.

У Лос-Анджелесі була тільки п'ята ранку, але мені конче треба було поговорити з Амандою.

— Що с-с-сталося, мій котику? — сонно промимрила вона н слухавку.

— Нічого доброго, моя кицько.

Я розповів їй про останню шокуючу новину, про те, що я почуваюся так, наче павуки влаштували на моїй спині широку автостраду для своїх перегонів, і що — ні-ні! — за останні три дні я не пив нічого міцнішого за гуавовий сік.

— На цей час Кім уже з'явилася б, коли б могла, — пояснив я Аманді. — Не знаю, як, де й коли з нею оте сталося й хто до цього доклався, але, здається, я знаю, що саме з нею трапилося, їй-богу, моя рибко.

— «Серійний убивця в раю». Саме на таку історію ти й чекав. Може, з неї вийде книга.

Я її майже не чув. Той невловимий факт, що увесь час крутився в моїй голові відтоді, як я увімкнув телевізор, нарешті спалахнув у моїй уяві яскраво-червоною неоновою вивіскою. Чарльз Ролінз. Ім'я чоловіка, якого останнім бачили з Джулією Вінклер.

Я ж знав його ім'я!

Попрохавши Аманду трохи зачекати, я витягнув зі своєї задньої кишені гаманець і тремтячою рукою перебрав у ньому бізнесові візитки, які я запхав за пластикове віконце.

— Менді?

— Я чую тебе, любий. А ти мене?

— На місці вбивства Рози Кастро до мене підійшов фотограф на ім'я Чарльз Ролінз. Сказав, що працює на журнал «Ток Віклі» з Локсагетчі, що у Флориді. Копи вважають його останнім, хто бачив Джулію Вінклер живою. І його ніде не можуть знайти.

— Ти з ним говорив? Ти можеш його впізнати?

— Мабуть. Зроби мені послугу.

— Увімкнути комп'ютер?

— Так, будь ласка.

Я став чекати, притиснувши мобільника до вуха так міцно, що міг чути, як сусіди моєї подруги спускають воду в унітазі. Нарешті Аманда озвалася.

Злегка прокашлявшись, вона пояснила:

— Бенджі, у «Ґуґлі» цілих сорок сторінок із Чарльзами Ролінзами, аж дві тисячі чоловіків на це ім'я, сотня — у Флориді. Але жодного разу не згадується журнал «Ток Віклі». Ні в Локсагетчі, ні в жодному іншому місці.

— Тоді давай спробуємо про всяк випадок послати йому імейл. — І я продиктував Аманді електронну адресу Ролінза й текст повідомлення.

За кілька секунд Аманда відповіла:

— Повідомлення відфутболили назад, Бенджі. Mailer-Daemon спрацював. Неіснуюча імейл-адреса. Що робити?

— Я тобі пізніше зателефоную. А зараз мені треба сходити до поліції.

Розділ 54

Анрі сидів за два ряди від кабіни пілотів у новому швидкісному літаку. Пасажирів у салоні майже не було. Анрі дивився у вікно, а тим часом елегантний реактивний літачок плавно відірвався від смуги і злетів у біло-блакитне небо над Гаваями.

Відсьорбнувши шампанського, він кивнув стюардесі, щоб та принесла йому ікри та грінок, а коли пілот дав дозвільний сигнал, відкрив свій портативний комп'ютер, що лежав перед ним на столику.

Мініатюрною камерою на дзеркалі заднього виду довелося пожертвувати, але перед тим, як її вивела з ладу морська вода, вона встигла передати бездротовим способом відео на його комп'ютер.

Анрі просто вмирав від нетерпіння — так йому кортіло переглянути відзнятий матеріал.

Він вдягнув навушники й відкрив файл у форматі MPV.

І ледь не охнув від задоволення. Картини, що з'явилися на його екрані, були такі захоплююче-прекрасні! Інтер'єр авто освітлювала мерехтлива лампочка на стелі салону. її тьмяне світло падало на Левона та Барбару, а якість звуку була бездоганною.

Анрі знаходився на передньому сидінні, тому в кадрі його не було видно. І йому сподобалася ця обставина. Без маски. Голос — не спотворений. Просто його голос, відокремлений від тіла. Часом голосом Марко, часом — голосом Ендрю він постійно урезонював своїх жертв.

— Увесь час, поки я кохався з Кім, я казав, що люблю її, Барбаро. Я дав їй дещо випити, щоб вона не відчувала болю. Ваша донька була прекрасною особистістю, дуже гарною й милою дівчиною. Тож не думайте, що вона якимось своїм вчинком заслужила свою смерть.

— Я не вірю, що ти її вбив, — сказав Левон. — Ти — просто виродок і патологічний брехун!

— Я ж дав тобі її годинник, Левоне… Гаразд, погляньте ось на це.

Анрі увімкнув свій мобільний і показав на його дисплеї фото своєї руки, що тримала відрізану голову Кім за біляве волосся.

— Спробуйте зрозуміти, — пояснив він, перекриваючи нестерпні крики та плач Левона й Барбари. — Це просто бізнес. Клієнти, для яких я працюю, платять мені шалені гроші, щоб подивитися, як помирають люди.

Барбара судомно хлипала й задихалася, увесь час благаючи його припинити, а Левон — то була інша проблема. Цьому чоловіку явно вдавалося врівноважити свій шок та горе бажанням зберегти життя собі та своїй дружині.

Він сказав:

— Відпусти нас, Анрі. Ми ж не знаємо, хто ти є насправді. І тому не зможемо завдати тобі шкоди.

— Річ не втім, що я особисто хочу вас убити. Ідеться про гроші. Еге ж. Я заробляю гроші, убиваючи вас.

— Я дістану тобі грошей! — сказав Левон. — Більше, аніж тобі платять клієнти. Присягаюся!

У цей момент Барбара почала благати його не сир отити їхніх хлопців. Анрі перервав її і сказав, що має йти.

Він натиснув на акселератор, приспущені колеса легко покотилися по піску, й авто, набравши швидкість, в'їхало у хвилі.

Анрі вийшов із салону і йшов поруч, аж поки вода не піднялася до вітрового скла.

Камера на дзеркалі заднього виду записала, як просилися Макденіелси, як хлюпала всередину вода, заливаючи сидіння та руки подружжя, зв'язані за спиною, як марно сіпалися вони, пристебнуті ременями безпеки.

Однак він залишив їм слабеньку надію.

— Я не вимикаю лампочку в салоні, щоб ви могли попрощатися одне з одним, — почув Анрі свій голос на екрані. — Хтось може вас помітити з дороги. І врятувати. Але можете на це не сподіватися. Хоча на вашому місці я за це молився б.

Він побажав їм удачі й пішов до берега, долаючи хвилі. А потім постояв під пальмами, спостерігаючи, як авто повністю зникло під водою за якихось три хвилини. Швидше, ніж він розраховував. І милосердно. Значить, Бог усе ж таки існує.

Коли лампочка в салоні блиснула востаннє і згасла, Анрі перевдягнувся, вийшов на дорогу і спіймав попутку.

Закривши портативний комп'ютер, він допив шампанське і прочитав меню, яке принесла йому стюардеса. Він зупинив свій вибір на качці в апельсинах, вдягнув навушники «Бос» і став слухати Брамса. Такого заспокійливого. Прекрасного. Бездоганного.

Останні кілька днів у його житті були просто винятковими: кожної хвилини — фантастична драма, кожного дня — визначна подія.

Він не сумнівався, що всі його клієнти будуть задоволені.

Розділ 55

Кілька годин по тому Анрі Бенуа увійшов до туалетної кімнати залу відпочинку першого класу в аеропорту Гонолулу «Інтернешнл». Перший відрізок його подорожі проминув із приємністю, і він сподівався, що його наступний переліт до Бангкоку буде так само приємним.

Він вимив руки й поглянув на свою нову персону в дзеркалі. Тепер він був швейцарським бізнесменом із Женеви. Його біляве волосся було коротко острижене, на переніссі сиділи широкі рогові окуляри, що надавали йому вченого вигляду. На ньому був бездоганний костюм за п'ять тисяч доларів й англійські черевики ручної роботи.

Він щойно послав Підглядачам кілька кадрів про останні моменти життя Макденіелсів, знаючи, що на цей час завтра на його банківському рахунку в Цюріху додасться чималенька сума євро.

Анрі вийшов із туалету, увійшов до кімнати відпочинку, поставив біля себе свою валізку-дипломат і розслабився в м'якому сірому кріслі. По кабельному ТБ транслювали спеціальний випуск сенсаційних новин. Ведуча Глорія Роха розповідала про злочин, що «збурив страх і лють».

— В орендованому будиночку для відпочивальників на Мауї, — повідомила ведуча, — було знайдено обезголовлене тіло молодої жінки. Джерела, близькі до працівників поліції, кажуть, що цю жінку вбили кілька днів тому.

Роха напівобернулася до великого екрана й представила глядачам місцевого репортера, Кей Макбрайд, яка знаходилася в Мауї.

Макбрайд сказала в об'єктив:

— Цього ранку міс Маура Алуна, власниця пляжного табору, знайшла в себе на території відрізану голову та тіло молодої жінки. Міс Алуна повідомила поліцію, що здала цей будиночок по телефону одному чоловікові, який розплатився кредитною карткою. Ми очікуємо, що з хвилини на хвилину лейтенант Джексон із Кігейського відділка поліції зробить офіційну заяву.

Макбрайд на хвилю відвернулася від об'єктива й сказала:

— Глоріє, ось лейтенант Джексон якраз виходить із будинку. Макбрайд побігла, навздогін рвонув її оператор, і зображення на екрані застрибало, Макбрайд вигукнула:

— Лейтенанте Джексон, лейтенанте Джексон, можете приділити нам хвилиночку уваги?

Оператор навів об'єктив на Джексона.

— Наразі мені немає чого повідомити пресі.

— У мене до вас лише одне запитання, сер.

Анрі аж уперед подався, загіпнотизований драматичною сценою, що розігрувалася на великому екрані.

Він був свідком того, як гра закінчувалася в реальному часі. Прямо зараз. Це було так захоплююче, що здавалося нереальним. Пізніше треба неодмінно буде скачати це відео з веб-сторінки телекомпанії і вставити його у свій сюжет. І вийде справжня «Гавайська сага» — початок, середина, потрясаюча розв'язка й ось — епілог.

Анрі придушив у собі бажання сказати пасажирові, що сидів за два крісла від нього: «Ви лишень погляньте на цього копа! На лейтенанта Джексона. Він увесь аж зелений! Таке враження, що він зараз почне блювати».

А на екрані репортерка напосідала:

— Лейтенанте Джексон, це Кім? Тіло, яке ви знайшли, це тіло супермоделі Кім Макденіелс?

Джексон відповів, немов перечіпаючись через власні слова:

— Про це — наразі без коментарів. Ми якраз дещо з'ясовуємо. Треба вжити багато заходів і виконати чималий обсяг роботи. Вимкніть свою камеру. Ми ніколи не коментуємо хід слідства, міс Макбрайд. Ви ж знаєте.

Кей Макбрайд повернулася до камери:

— Наберуся сміливості і скажу, що оце «без коментарів» і є ствердною відповіддю на моє запитання, Глоріє. Наразі ми чекаємо на позитивний результат ідентифікації — що жертва жорстокого вбивства дійсно є Кім Макденіелс. Репортаж із Мауї вела Кей Макбрайд.

Розділ 56

Того ранку під час відпливу випадковий бігун помітив, як із води виринув дах затонулого авто — наче панцир велетенської морської черепахи. Колії він здогадався, що то таке, то відразу повідомив поліцію, і та прибула у великій кількості на берег океану.

Нарешті кран опустив наповнений водою автомобіль, і пожежники, рятівники та копи стояли й дивилися, як із салону витікає Тихий океан.

Один із копів відкрив пасажирські дверцята й гукнув:

— Тут два трупи, пристебнуті ременями безпеки. Я упізнав їх — це ж Макденіелси, Господи милосердний! Батьки Кім!

Моя душа в п'яти пішла. Даючи вихід своєму роздратуванню — щоб, бува, комусь у пику не зацідити і щоб притамувати нудоту, що підкотилася до горла, — я вибухнув довгою й полишеною сенсу тирадою матюків.

Едді Кеола стояв поруч зі мною біля жовтої стрічки футів зо тридцять завдовжки, що бігла від викинутої на берег колоди до шматка лавової породи. Кеола був не лише моїм пропускним квитком до місць скоєння злочину та до внутрішньої інформації слідчих. Мені він уже почав здаватися молодшим братом, якого в мене ніколи не було.

Узагалі-то між нами не було нічого схожого, окрім одного — ми обидва були схожі на двох мерзенних безпорадних гівнюків.

Під'їхало ще кілька автомобілів, декотрі із сиренами, декотрі без них; вони скреготіли гальмами на подовбаній асфальтовій дорозі, яка йшла паралельно до пляжу і яку певний час тому закрили на ремонт.

Це нове поповнення флоту автомобілів правоохоронців складалося з чорних джипів, на яких прибули люди в куртках із написом «ФБР».

До нас підійшов полісмен, знайомий Едді, і сказав:

— Єдине, що можу повідомити, це що Макденіелси вечеряли в гуртожитку «Камеамеа». З ними був якийсь сивочолий білий чоловік в окулярах, приблизно шість футів на зріст. Вони поїхали разом із ним, і це все, що ми наразі знаємо. Якщо виходити з опису зовнішності типа, з яким вони вечеряли, то це міг бути хто завгодно.

— Дякую, — сказав Едді.

— Нема за що, а тепер, хлопці, вам і справді доведеться забиратися звідси.

Ми з Едді поволі побрели пологим піщаним схилом до його джипа.

Якщо чесно, то я був радий піти.

Мені не хотілося бачити трупи тих двох добрих людей, чиєю бідою я так перейнявся. Едді відвіз мене назад до Маріотту, і ми трохи посиділи в авто на стоянці та побазікали.

Убивство кожного, хто мав стосунок до цього дикого вибуху насильства, було обдумане заздалегідь, ретельно сплановане й майже артистично виконане. Це була робота дуже розумного й досвідченого вбивці, який не залишив по собі жодного сліду. Мені стало шкода людей, яким доведеться розслідувати цей моторошний злочин. А тут іще Аронштайн вирішив перервати мою гавайську відпустку, повністю оплачену видавництвом.

— Коли твій літак? — спитав Кеола.

— Близько другої.

— Хочеш, підвезу? Я б із радістю.

— Та ні, бо я брав авто напрокат. Але все одно дякую.

— Мені страшенно шкода, що все так склалося, — мовив Кеола.

— Це буде одна з тих справ, яку якщо й розкриють коли-небудь, то хіба що років через сімнадцять. Коли вбивця зізнається на смертному ложі, — сказав я. — Або хтось зі спільників «розколеться».

Трохи згодом я попрощався з Едді, зібрав манатки й виписався з готелю. Я повертався до Лос-Анджелеса пригнічений та невтішний, почуваючись так, наче залишив на Гаваях великий шмат самого себе. І я був на сто відсотків певен, що ця історія скінчилася — принаймні для мене.

Але я знову помилився.

Частина третя

Кількість трупів зростає

Розділ 57

Дуже привабливий білявий джентльмен ішов коридором із червоними шовковими шпалерами. Коридор закінчувався просторим вестибюлем, де гуляв легенький вітерець. У дальньому кутку приміщення з підлоги виріс кам'яний реєстраційний столик. За ним сидів молодий клерк. Він приязно посміхнувся й опустив очі.

— Ваш номер люкс готовий, пане Мейлі. Ласкаво просимо назад до «Прадха Хану».

— Дуже радий тут бути, — відповів Анрі. Піднявши свої рогові окуляри на лоба, він підписав квитанцію про сплату кредитною карткою. — Ти все для мене приготував, Рапі?

— Аякже, пане. Хіба ж можна розчаровувати нашого дорогого гостя!

Анрі відчинив двері розкішного люксу, роздягнувся в пишній спальні й кинув свою одіж на здоровенне ліжко під сіткою від москітів. Загорнувшись у шовковий халат, він став смакувати шоколад і сушене манго, дивлячись «Всесвітні Новини Бі-бі-сі» й відчуваючи приємний захват від останніх повідомлень на тему: «Дикі вбивства на Гаваях — поліція й досі спантеличена».

«Ото порадіють Підглядачі!» — подумав він.

Розділ 58

Заслужений відпочинок Анрі продовжився в Бангкоку, одному з його найулюбленіших міст в усьому світі.

На нічному ринку він зустрів дівчину-шведку. Вона якраз намагалася перевести бати в евро, щоб вирішити, купувати маленького дерев'яного слона чи ні. Його шведська була досить гарною, і дівчина говорила з ним своєю рідною мовою, аж поки Анрі не розсміявся й не сказав:

— Я вичерпав усі свої знання шведської.

— Тоді спробуймо поговорити ось так, — відповіла дівчина бездоганною англійською з британським акцентом. Вона представилася як Май-Бріт Ольсен і сказала, що приїхала на відпочинок зі своїми однокурсницями, студентками Стокгольмського університету.

Дівчина була вражаюче вродливою, років дев'ятнадцяти-двадцяти, під шість футів на зріст. її пряме лляне волосся опускалося до плечей, підкреслюючи красиву граціозну шию.

— Ви маєте дивовижні блакитні очі, — зазначив Анрі.

— Ой, та ну що ви… — грайливо протягнула дівчина й комічно закліпала віями. Анрі розсміявся. Шведка помахала слоником і заявила: — Мені також хотілося б купити мавпочку.

Вона взяла Анрі під руку, і вони пішли вздовж рядів мальовничо освітлених торгівельних яток із фруктами, біжутерією та солодощами.

— Ми з подругами ходили вчора на слоняче поло, — сказала йому Май-Бріт. — Узагалі-то ми волейболістки. Братимемо участь в Олімпійських іграх 2008 року.

— Правда? Фантастика! Чув, що спортивний палац, де відбудуться змагання з волейболу, просто потрясаючий. Я ж завтра змушений відбути швидкісним літаком до Каліфорнії.

Май-Бріт розсміялася.

— Хочете, вгадаю? Ви летите до Лос-Анджелеса в бізнесовій справі.

Анрі весело вишкірився.

— Здогадка правильна. Але то буде завтра, Май-Бріт. А сьогодні — ви вже повечеряли?

— Та так, трохи під'їла на базарі.

— Тут неподалік є місце, про яке мало хто знає. Винятково цікаве й навіть трохи небезпечне. Ви готові до пригоди?

— Ви запрошуєте мене на вечерю? — спитала Май-Бріт.

— А ваше запитання слід розуміти як згоду?

Уздовж вулиці тягнулися ресторани на відкритому повітрі. Май-Бріт та Анрі пройшли повз шумні бари та забігайлівки на Селекам-роуд і вирушили до майже непомітних дверей, що вели до японського ресторану «Ідомай».

Хазяїн закладу провів Анрі та Май-Бріт до яскраво освітленого приміщення з інтер'єром, оздобленим пляшково-зеленим склом і розділеним на секції акваріумами з діамантовими рибками — від стелі до підлоги.

Раптом шведка вхопила Анрі за руку й разом із ним зупинилася, щоб краще придивитися — чи не наверзлося їй?

— Що це вони роблять?

Витягнувши вперед шию, вона ошелешено витріщилася на голу дівчину, що граціозно лежала на суші-барі, а тим часом якийсь клієнт щось пив із чашкоподібної впадини, утвореної стиснутими стегнами дівчини та її лобком.

— Це називається wakesame, — пояснив Анрі. — Означає «плаваюча водорість».

— Ха! Я такого ще не бачила! Це щось новеньке, — зазначила Май-Бріт. — А ти таке робив, Поле?

Анрі підморгнув їй у відповідь і витягнув стілець для своєї нової подруги, яка була не просто красива, а й смілива, бо виявила бажання скуштувати сашимі з конини та ідомай — сиру мариновану рибу, на честь якої й дістав свою назву ресторан.

Анрі вже встиг закохатися в Май-Бріт — як раптом помітив, що чоловік за сусіднім столиком вперся в нього поглядом.

То був шок — наче хтось кинув йому за комір шматок льоду. Карл Обст. Чоловік, з яким Анрі познайомиш я багато років тому, сидів тепер неподалік зі своїм коханцем-проституткою — витонченим, елегантним траснвеститом, чиї послуги коштували дуже дорого.

Анрі був певен, що його власна зовнішність змінилася настільки, що Обст не зміг би його впізнати. А якщо зможе, то це буде дуже погано.

Увага Обста знову переключилася на його сердешного приятеля, й Анрі невимушено відвів свій погляд від Обста. Він був упевнений у своїй безпеці, але його гарний настрій як вітром здуло.

Дивовижна дівчина, незвичайна обстановка й сюрреальна атмосфера — усе це враз поблякло, і він подумки полинув у час, коли він помер, але якимось чином усе одно примудрився вижити.

Розділ 59

Анрі колись сказав Марті Швітцеру, що бути в ізоляторі — це все одно, що потрапити до власної дупи — так само темно й смердюче. Але на цьому аналогія закінчувалася. Бо нічого з того, що Анрі міг почути, побачити чи уявити, не йшло ні в яке порівняння з цією огидною дірою.

Усе почалося для Анрі ще до того, як терористи завалили вежі-близнюки. Його завербували до фірми «Брюстер-норт» — приватного військового підрядчика, навіть більш потаємного та небезпечного, аніж сумнозвісна охоронна фірма «Блеквотер».

Якось він вирушив на розвідку з чотирма іншими аналітиками-розвідниками. Анрі, як лінгвіст, був серед них критично важливою ланкою.

Його підрозділ відпочивав у потаємному явочному приміщенні, але їхнього вартового, що охороняв вхід, «зняли», а всю групу захопили, побили до півсмерті, а потім кинули до якоїсь невідомої в'язниці.

Наприкінці свого першого тижня в цьому пеклі Анрі вже знав імена своїх поневолювачів, їхні звички та пристрасті.

Один із них, Ґвалтівник, часто співав пісень, підвішуючи в'язнів за зв'язані над головою руки, мов павуків, і вони висіли так годинами. Пожежник, той полюбляв гасити цигарки об шкіру полонених. Бурулька ж зазвичай топив в'язнів у крижаній воді. Анрі подовгу розмовляв з одним солдатом на ім'я Динаміст, який мучив нещасних тим, що обіцяв їм дати можливість зателефонувати рідним та близьким, написати їм листа або навіть випустити на волю.

Були серед охоронців типи відверто жорстокі, були більш витончені, але всі вони були садистами. Слід було віддати їм належне: ці недолюдки любили свою роботу.

Одного дня розклад Анрі помінявся.

Його витягнули з камери й заштовхали в куток глухої кімнати — разом із трьома ще живими членами його підрозділу. Усі вони були скривавлені, з переламаними кістками та відкритими ранами, з яких витікала сукровиця.

Спалахнули яскраві світильники, і коли очі Анрі нарешті призвичаїлися до сліпучого світла, то він побачив півдюжини чоловіків, що стояли вздовж стіни. їхні голови були вкриті ковпаками.

Один із цих людей схопив Марті Швітцера — його друга й сусіда по камері — витягнув його на центр кімнати і рвучко поставив на ноги.

Швітцер відповів на їхні запитання — що він із Канади, що йому двадцять вісім років, що його батьки та дівчина живуть в Оттаві і що він — військовий оперативник. Так, він шпигун.

Як від нього й вимагалося, він збрехав, що з ним обходилися добре, а потім один із чоловіків у каптурах швиргонув Швітцера на долівку, підняв його голову за волосся й полосонув по шиї зубчастим ножем. Бризнула кров, і почувся хор радісних вигуків: «Аллах акбар! — Аллах наймогутніший!»

Анрі був ошелешений легкістю, з якою відрізали голову Марті Швітцеру лише кількома ударами леза. То був акт безконечно довгий і водночас — надзвичайно швидкий.

Коли кат підняв толову вбитого до об'єктива камери, то Анрі побачив, що на обличчі його друга застиг вираз безмежного відчаю. У нього виникло імпульсивне бажання гукнути йому — наче Марті й досі міг говорити.

Було ще одне, що назавжди залишилося в пам'яті Анрі: чекаючи, що ось-ось помре, він відчув приплив якогось дивного збудження. Він не міг раціонально пояснити це відчуття, не міг його описати й зафіксувати. Коли він лежав на підлозі цієї бойні, то йому здалося, що він навіть відчув піднесення через те, що невдовзі позбудеться своїх страждань.

А може, то він просто збагнув, хто він є насправді і яким є його істинне єство.

Він отримував трепетну насолоду від смерті — навіть від власної.

Розділ 60

У ресторані «Ідомай» йому долили свіжого чаю — й Анрі повернувся до реальності, механічно подякувавши офіціантові. Він відсьорбнув із чашки, але спогади не відпускали його.

Йому знову пригадався вдягнений у каптури трибунал, обезголовлене тіло чоловіка, який був колись його другом, і липкість підлоги у цій людській бойні. У той момент його чуття надзвичайно загострилися; він навіть чув, як дзижчить електричний струм у світильниках.

Він не зводив очей із решти людей із його підрозділу, коли їх одного за одним тягли на страту. Раймонд Дрейк, колишній морський піхотинець з Алабами, волав, благаючи Господа, щоб той урятував його. Інший хлопець, Лонні Бел, колишній «морський котик» із Луїзіани, був настільки шокований, що жодного разу не скрикнув й ані слова не вимовив. їх обох обезголовили під екзальтовані крики, а потім до закривавленого центру кімнати витягнули й Анрі. З темряви поза світильниками почувся голос:

— Скажи в об'єктив, хто ти й звідки.

І він відповів арабською:

— Я чекатиму на вас озброєний — у пеклі. І передайте Саддаму моє безмежне презирство.

Кати розреготалися. І стали перекривляти Анрі, мавпуючи його акцент. А потім зав'язали йому очі смердючою ганчіркою. Він чекав, що його ось-ось кинуть додолу, але натомість йому на голову накинули грубу ковдру.

Напевне, Анрі знепритомнів, бо коли він прийшов до тями, то виявив, що лежить, зв'язаний, у багажнику автомобіля, у якому його везли кілька довгих годин. А потім викинули на сирійському кордоні.

Він боявся повірити, але це була правда.

Він був живий. Він і справді був живий.

— Розкажи американцям, що ми зробили, невірний. Що ми будемо з ними робити. Ти хоч намагався говорити нашою мовою.

Хтось боляче копнув його важким черевиком під сраку — й авто помчало геть.

Анрі повернувся до Сполучених Штатів через таємну низку дружніх явочних квартир у Сирії та Бейруті, де він роздобув собі нові документи. З Бейрута до Ванкувера він добрався вантажним літаком. Діставшись автостопом до Сіетла, він поцупив там авто й доїхав на ньому до маленького шахтарського містечка в штаті Вісконсин. Але Анрі не став контактувати зі своїм старшим у фірмі «Брюстер-норт».

Він більше не хотів бачити Карла Обста.

Одначе «Брюстер-норт» зробила для Анрі багато доброго. Наймаючи його на роботу, вони «стерли» його минуле, ретельно видалили його справжнє ім'я, відбитки пальців, усю зареєстровану біографію. Тепер він уважався загиблим.

Й Анрі на це покладався.

А мила Май-Бріт, що сиділа напроти нього в ексклюзивному японському ресторані, швидко помітила, що подумки Анрі подався далеко-далеко від неї.

— З тобою все гаразд, Поле? — спитала вона. — Ти, мабуть, сердишся, що той чоловік так витріщається на мене?

Вони провели поглядами Карла Обста, коли той покинув ресторан зі своїм дорогим трансвеститом. І навіть не обернувся.

Анрі посміхнувся й відповів:

— Та ні, усе гаразд. Я не серджуся.

— От і добре, бо мені зараз подумалося — може, ми продовжимо наш вечір у більш інтимній обстановці?

— Вибач, але не можу. Дуже жаль, але дійсно не можу, — відповів Анрі дівчині, чию граціозну шию можна було порівняти хіба що з лебединою шиєю другої дружини Генріха Восьмого. — Шкода, але не маю часу, — мовив він, беручи Май-Бріт за руку. — Завтра рано-вранці треба поспішати на літак.

— На фіг бізнес! — жартівливо вигукнула дівчина. — Сьогодні вночі ти відпочиваєш.

Анрі перехилився через стіл і цьомкнув Май-Бріт у щоку.

Він уявив, як його руки торкаються її оголеного тіла, — і дав волю своїй фантазії. А потім подумки перенісся до Лос-Анджелеса — він посміхнувся сам собі, уявивши, як здивується Бен Гокінс, коли його побачить.

Розділ 61

Три дні Анрі відпочивав в аеропорту «Шератон» у Лос-Анджелесі, анонімно снуючи поміж численними бізнес-пасажирами. Цей час він використав для того, щоб перечитати всі романи Бена Гокінса та всі газетні репортажі, що вийшли з-під його пера. Він закуповував припаси й робив розвідувальні вилазки до Веніс-біч та до вулиці, де мешкав Бен, — якраз за рогом від Літтл Токіо.

Того дня відразу після п'ятої по полудні Анрі виїхав в орендованому авто на автостраду 105. На бетонні стіни, що огороджували восьмирядний шлях, падало золотисте сонячне сяйво, і в їхню жовтаву поверхню де-не-де вкраплялися то гострі лози червоно-пурпурової бугенвілії, то готичні графіті, витворені ватагами підлітків-латиносів. Ці написи надавали автостраді певного карибського шарму — принаймні так здавалося Анрі.

По автостраді 105 він дістався до виїзду 110 із Лос-Анджелес-стріт, а звідти, час від часу зупиняючись на світлофорах, вибрався на Аламеду — центральну магістраль, що вела до самісінького центру ділової частини міста.

Була година пік, усі поспішали, але Анрі нікуди не квапився. Свої енергію та увагу він зосередив на одній ідеї, яка за останні три тижні встигла кристалізуватися й набрати потенціалу драми, що кардинально міняє життя, драми з до біса захоплюючим фіналом.

Центром цього плану був Бен Гокінс — журналіст, романіст та колишній детектив.

Анрі думав про нього увесь час із того вечора в Мауї, коли побачив, як Бен простягнув руку й доторкнувся до Барбари Макденіелс.

Анрі зупинився на червоне світло, а коли воно згасло, він звернув праворуч на Трекшн — невеличку вулицю побіля залізничної колії «Юніон пасифік», що бігла вздовж річки Лос-Анджелес Рівер.

Прилаштувавшись позаду якогось пошарпаного джипа, Анрі поволі заглибився в затишний мікрорайон Бена з його хіповими ресторанами та крамницями антикварних шмоток, знайшов автостоянку навпроти восьмиповерхівки з білої цегли, де мешкав Бен, і припаркувався.

Вийшовши з авто, Анрі відкрив багажник і дістав зі своєї сумки спортивну куртку. Потім засунув за пояс спортивних штанів пістолет, застебнув куртку й зачесав назад своє каштанове волосся з пасмами сивини.

Увібравшись назад в авто, він знайшов радіостанцію з доброю музикою й став насолоджуватися Бетховеном та Моцартом, поглядаючи на перехожих, що сновигали туди-сюди. Аж поки не помітив чоловіка, на якого чекав.

Бен, у штанях хакі та тенісці, ніс у правій руці потерту шкіряну валізку-дипломат. Він увійшов до мексиканського ресторану «Гей, карамба!», й Анрі терпляче чекав, поки Бен не вигулькнув звідти з вечерею «на винос» у пластиковому кульку.

Вийшовши зі свого авто, Анрі замкнув його й пішов слідком за Беном через вулицю Трекшн аж до короткого прольоту сходів, де Бен почав устромляти ключ у замок.

— Перепрошую, — гукнув Анрі. — Вибачте. Ви містер Гокінс?

Бен обернувся — з виразом легкої настороженості на обличчі.

Анрі посміхнувся й відхилив убік край своєї куртки так, щоб Бен побачив пістолет.

— Я не завдам вам шкоди, — сказав він.

Бен відповів голосом, у якому й досі вгадувався поліцейський:

— Я маю при собі тридцять вісім доларів. Візьміть їх. Мій гаманець — у задній кишені.

— Хіба ви мене не впізнаєте?

— А треба?

— Уявіть собі, що я ваш хрещений батько, Бене, — відповів Анрі, спеціально понижуючи голос. — Я хочу зробити вам пропозицію…

— …від якої я не зможу відмовитися? Я знаю, хто ви. Ви — Марко.

— Правильно. Ви б запросили мене до себе, друже мій. Нам треба поговорити.

Розділ 62

— Що за фігня, Марко? — скрикнув я. — У вас що, раптом з'явилася нова інформація про Макденіелсів?

Та Марко не відповів на моє запитання. Навіть бровою не повів.

— Я не жартую, Бене, — нарешті мовив він і, ставши спиною до вулиці, витягнув із-за пояса пістолет і націлив мені в живіт. — Двері відчини.

Від несподіванки я й пальцем не міг поворушити і стояв як укопаний, а мої ноги наче приклеїлися до підлоги. Я трохи знав Марко Бенвенуто, певний час провів поруч із ним в авто, а тепер він пошив мене в дурні — зняв свою шоферську кепку, зголив вуса й нап'яв на себе куртку вартістю шістсот доларів.

Я був ошелешений, і мені було соромно за себе.

Якщо я не впущу його до свого помешкання — він і справді вистрелить? Хтозна. До того ж у мене з'явилася ірраціональна думка, що мені таки слід його впустити.

Моя цікавість набагато переважила обережність, але мені хотілося задовольнити свою допитливість із пістолетом у моїй руці. Моя добре змащена «Беретта» лежала в нічному столику, і я був певен, що коли вже я увійду з цим типом до себе додому, то вже якось зможу до неї дістатися.

— Можете прибрати оцю штуку, — сказав я й знизав плечима, коли він посміхнувся роблено-лагідною посмішкою, наче кажучи: «Та ви, напевне, жартуєте, бути не може!» Я відімкнув парадні двері й піднявся трьома прольотами до четвертого поверху. Колишній водій Макденіелсів ішов позаду.

Ця споруда була одним із кількох складських приміщень, які за останні десять років переробили на житлові будинки. Мені тут подобалося. Одна квартира на поверх, високі стелі, товсті стіни. Ні тобі гамірливих сусідів, ні небажаних звуків.

Відімкнувши важезні засуви на дверях моєї квартири, я впустив чужинця до себе. Він замкнув за нами двері.

Я поставив валізку на бетонну підлогу й сказав:

— Сідайте. — А сам пішов на кухню. Удаючи із себе ідеального господаря, я гукнув: — Що вам принести випити, Марко?

Він відповів з-за моєї спини:

— Дякую, нічого. Я — пас.

Придушивши рефлекторне бажання підскочити від несподіванки, я витягнув із холодильника апельсиновий напій, пішов назад до вітальні й сів на край розкладного шкіряного крісла. Мій гість сів на диван.

— Хто ви насправді? — спитав я чоловіка, який уже обводив поглядом моє помешкання, придивляючись до фото в рамці, старих газет у кутку й до кожної назви кожної книги. У мене з'явилося таке враження, що до мене «завітав» дуже пильний оперативник.

Нарешті він поклав свій «Сміт-енд-вессон» на кавовий столик — за десять футів від мене, тому я не міг до нього дотягнутися. Понишпоривши в нагрудній кишені, чоловік витягнув двома пальцями бізнес-візитку й запустив її мені по скляній поверхні столу.

Я прочитав надруковане на картці ім'я — і моє серце майже зупинилося.

Я знав, що то за картка. Я вже читав її раніше: Чарльз Ролінз. Фотограф. Журнал «Ток Віклі».

Я став похапцем гортати спогади. Уявив Марко без вусів, а потім пригадав погано видиме обличчя Чарльза Ролінза тієї ночі, коли з води витягнули понівечене тіло Рози Кастро.

Тієї ночі, коли Ролінз дав мені свою картку, на ньому була бейсболка і, здається, сонцезахисні окуляри. Значить, то був іще один маскарад.

Неприємний холодок на спині підказував мені, що оцей елегантний симпатичний тип, що сидів на моєму дивані, був поруч зі мною — майже так само близько, як і зараз — увесь той час, що я провів на Гаваях. Майже з моменту мого прибуття.

Я й гадки не мав про його присутність, зате він за мною стежив.

Чому?

Розділ 63

Чоловік, що сидів на моєму улюбленому дивані, пильно вдивлявся мені в обличчя, а я відчайдушно намагався склеїти докупи шматки інформації.

Я пригадував той день на Мауї, коли зникли Макденіелси й ми з Едді Кеолою намагалися знайти Марко — неіснуючого водія.

Я пригадав також, що після того, як у ліжку в готелі на Ланаї знайшли тіло Джулії Вінклер, Аманда намагалася допомогти мені знайти папарацо на ім'я Чарльз Ролінз, бо він був останнім, кого бачили з Вінклер.

Раптом мені на думку спав Нільс Бйорн — іще один фантом, котрий мешкав у готелі «Вейлі Прінсес» одночасно з Кім Макденіелс. Бйорна так і не допитали, бо він вчасно зник.

У поліції вважали, що Бйорн не мав стосунку до викрадення Кім, а я ж, розслідувавши, хто такий Бйорн, переконався, що то хтось просто користується ім'ям померлого чоловіка.

Одні лише ці факти підказували мені, що містер Симпатяга, що сидів у моїй кімнаті, був щонайменше вправним шахраєм, майстром перевтілення. І якщо це так, якщо Марко, Ролінз та, можливо, Бйорн є однією й тією самою особою, то що це означає?

Я відкинув потік моторошних думок, що ринули мені в голову. Тремтячою рукою я відкрутив кришку пляшки з газировкою й подумав: «А чи не поцілував я Аманду востаннє у своєму житті?»

Я подумав про необлаштованість та хаотичність свого життя, про репортаж, який уже давно мав здати Аронштайну, про заповіт, який я ще не склав, про мій страховий поліс — до речі, я заплатив останній внесок чи ні?

Я був не лише переляканий, а й розлючений: «От сука! Невже це останній день у моєму житті?! Мені ж потрібен час, щоб привести в порядок свої бісові справи!»

Може, рвонути до «Берегти»?

Навряд чи вийде.

Марко-Ролінз-Бйорн сидів поруч зі своїм револьвером. 1, як на зло, поводився напрочуд спокійно й розслаблено. Закинувши ногу на ногу, він спостерігав за мною так, наче дивився телевізор.

Цей момент я використав для того, щоб добре запам'ятати ввічливо-заспокійливе симетричне обличчя цього вилупка. На той випадок, якщо мені вдасться звідси вшитися. Якщо в мене з'явиться шанс описати його копам.

— Можеш звати мене Анрі, — перервав він мої думки.

— А прізвище?

— Не переймайся. Все одно це вигадане ім'я.

— Ну, і що тепер, Анрі?

Він посміхнувся.

— Тобі часто кажуть щось на кшталт: «Вам слід написати книгу про моє життя»?

— Щонайменше раз на тиждень, — відповів я. — Кожен гадає, що історія його життя тягне мінімум на захоплюючий бестселер.

— Ага. А чи багато серед цих людей замовних убивць?

Розділ 64

У моїй спальні задзвонив телефон. Мабуть, то була Аманда. Анрі похитав головою, тому я задовольнився тим, що моя кохана залишила своє повідомлення на автовідповідачі.

— Я маю багато чого розповісти тобі, Бене. Розслабся. Налаштуйся лише на поточний момент. Наша розмова займе певний час.

— Не заперечуєш, якщо я принесу магнітофон? Він у мене в спальні.

— Не зараз. Лише після того, як ми укладемо нашу угоду.

— Гаразд, — сказав я. — Говори. — А сам подумав: «Він що, жартує? Убивця-контрактник хоче сам укласти зі мною контракт?»

Пістолет Анрі був за півсекунди від його руки. Я тільки й міг, що підігрувати йому, поки в мене не з'явиться шанс.

Найгірші з аматорських автобіографій починаються приблизно такими словами: «Я народився…» — тож я відкинувся на спинку й приготувався слухати нудну сагу.

Та Анрі мене не розчарував. І розпочав свою історію з того часу, коли його ще не було на світі.

Він дав невеличкий історичний екскурс: у 1937 році жив собі один французький єврей, власник друкарні в Парижі. Він був фахівцем із чорнила та старих документів.

Анрі сказав, що цей чоловік рано зрозумів справжню небезпеку, яку крив у собі Третій рейх, тому встиг разом з іншими покинути Париж іще до того, як це місто захопили нацисти. І цей чоловік, цей друкар утік до Бейрута.

— І цей молодий єврей побрався з ліванкою, — вів далі Анрі. — Бейрут — велике місто, своєрідний Париж на Близькому Сході, тому цей чоловік прекрасно вписався в місцеву публіку. Він відкрив нову друкарню, став батьком чотирьох дітей і зажив щасливим життям.

Ніхто ним не цікавився. Але інші біженці, друзі та друзі його друзів часто зверталися до нього. їм були потрібні папери, фальшиві документи, і тому цей чоловік допомагав прохачам розпочати нове життя. Якість його роботи є бездоганною.

— Є бездоганною? Чи була?

— Цей чоловік і досі живий. Але мешкає вже не в Бейруті. Він працював на «Моссад», тому вони перевезли його до іншого місця — заради безпеки. Бене, ти ніяк не зможеш його знайти. Будь у сьогоденні, будь зі мною, друже мій. Я розповідаю тобі про цього підроблювача документів тому, що він працює на мене. Я забезпечую йому можливість заробляти на харчі. Я стережу його таємниці. А він дав мені Марко, Чарлі, Анрі та багатьох інших. Коли я вийду з цієї кімнати, то стану ще кимось.

Кілька годин пролетіли, як одна хвилина.

Я увімкнув світло й повернувся на своє крісло — розповідь Анрі настільки поглинула мене, що я забув про страх.

Анрі розказав мені про своє жорстоке поневолення в іракській тюрмі і про те, як він вирішив, що його більше не обмежуватимуть закони та мораль.

— Отже, Бене, яким життям я живу зараз? Відповідаю: я дозволяю собі всілякі задоволення, багато з яких ти навіть уявити собі не можеш. А для цього мені потрібно багацько грошей. І саме тут на сцені з'являються Підглядачі. Саме тут з'являєшся й ти.

Розділ 65

Напівавтоматичний пістолет Анрі тримав мене в кріслі, але мене так захопила його розповідь, що я майже забув про його «Сміт-енд-вессон».

— А хто такі Підглядачі? — поцікавився я.

— Не зараз, — відповів він. — Про них я розповім тобі наступного разу. Коли ти повернешся з Нью-Йорка.

— Цікаво, а як ти збираєшся увіпхати мене в літак? Гадаєш, тобі вдасться пронести пістолет на борт?

Анрі витягнув з кишені в куртці якийсь конверт і підсунув мені по гладенькій скляній поверхні столу. Я взяв його, розкрив, дістав звідти стос фотографій — і остовпів.

У мене пересохло в роті. То були високоякісні знімки Аманди, до того ж зроблені недавно. Вона каталася на роликових ковзанах неподалік від своєї квартири. На ній був білий топ і червоні шорти. Саме такий прикид був на моїй подружці, коли ми зустрілися вчора вранці, щоб разом поснідати.

На одному зі знімків був також і я.

— Залиш ці фото собі, Бене. Вдалі знімки, як на мене. Річ у тім, що я можу дістати Аманду будь-коли, тому навіть не думай звертатися в поліцію. Це все одно, що покінчити життя самогубством і заодно — вбити Аманду. Второпав?

Величезні холодні мурашки побігли по моїй спині. Погроза смерті, мовлена з приязною усмішкою, Цей тип пригрозив убити Аманду, і ця погроза прозвучала невимушено, наче запрошення на обід.

— Стривай, — сказав я, кладучи фото на стіл і виставляючи вперед руки, немов збираючись відіпхнути Анрі з його клятою історією та його пістолетом кудись дуже-дуже далеко. — Я не та людина. Тобі потрібен біограф, хтось, кому вже доводилося писати щось подібне і хто вважатиме це роботою своєї мрії.

— Бене, це і є робота твоєї мрії. І ти — саме та людина, ти саме мій письменник. Звісно, ти можеш відмовити мені, але тоді я змушений буду ввести в дію пункт про дострокове завершення контракту — заради власної ж безпеки. Розумієш, куди я хилю? Утім, можеш поглянути на все це з оптимістичного боку, — продовжив Анрі, приязно посміхаючись, немов продавець, що заохочує незговірливого покупця, для більшої дохідливості націливши дев'ятиміліметровий пістолет йому в груди. — Ми будемо партнерами в цьому бізнесі. Твоя книга поб'є рекорди продажів. Ти ж сам тільки-но казав мені про бестселери! А моя історія неодмінно стане бестселером.

— Навіть якби я хотів — усе одно не зможу. Слухай, Анрі, я — звичайний письменник і не маю тих здібностей, які ти мені приписуєш. Чоловіче, ти просто не знаєш, про що кажеш.

Анрі посміхнувся.

— Я приніс тобі одну штуку, якою ти можеш скористатися як засобом збуту. Приблизно дев'яносто секунд натхнення.

Він понишпорив у кишені куртки і вивудив звідти невеличкий пристрій на шворці. То була флешка — медійна картка, використовувана для збереження й передавання інформації.

— Якщо якесь фото варте тисячі слів, то цей сюжет, наскільки я можу судити, вартий вісімдесяти тисяч слів і кількох мільйонів доларів. Подумай про це, Бене. Ти можеш стати багатим і знаменитим… або… померти. Мені подобаються чіткі й однозначні альтернативи — а тобі?

Анрі ляснув по колінах, підвівся, попросив мене провести його до дверей, а потім наказав повернутися лицем до стіни.

Я так і зробив. А коли через деякий час отямився, то побачив, що лежу на цементній підлозі. На потилиці в мене виросла ґуля, а голова розколювалася від різкого болю.

Перш ніж піти, цей сучий син відключив мене руків'ям пістолета.

Розділ 66

Я поволі зіп'явся на ноги, пішов, похитуючись і тицяючись у стіни, до спальні й рвучко витягнув шухляду нічного столика. Моє серце, що калатало, як пожежний дзвін, заспокоїлося лише тоді, коли мої пальці стиснули руків'я «Беретти». Я засунув пістолет за пояс і пішов до телефону.

Аманда відповіла з третього дзвінка.

— Нікому не відчиняй двері, — попередив я, і досі важко хекаючи та вкриваючись рясним потом. Невже це й справді сталося? Невже Анрі нещодавно погрожував убити мене та Менді, якщо я не напишу йому книгу?

— Бене, що сталося?

— Не відчиняй двері ані сусідці, ані дівчинці-скауту, ані рознощику телеграм, добре, Менді? Не відчиняй і поліції.

— Бене, ти хочеш мене до смерті налякати? Я серйозно, любий. Що сталося?

— Розповім, коли побачимося. Я вже виїжджаю.

Похитуючись, я повернувся до вітальні, поклав до кишені все, що залишив мені Анрі, і рушив до дверей, і досі бачачи перед очима його обличчя й чуючи його погрозу.

«…покінчити життя самогубством… убити Аманду… Мені доведеться виконати пункт про дострокове завершення контракту… Второпав?»

Мені здалося, що второпав.

На Трекшн-авеню було вже темно, але вулиця жила автомобільними сигналами, туристами, що купували товари з лотків, а на тротуарі біля якогось музики, що грав одразу на кількох інструментах, зібрався невеличкий натовп.

Увібравшись до свого древнього «бумера», я рушив до швидкісної автостради номер 10. Непокоячись про Аманду, я думав: «Де ж зараз Анрі?»

Анрі мав досить симпатичний та привабливий вигляд, щоб зійти за солідного громадянина, а риси його обличчя були досить правильними та приємними для будь-якого маскараду. Я уявив його під машкарою Чарлі Ролінза, з фотоапаратом у руках, як він знімає мене та Аманду.

І цей фотоапарат запросто міг виявитися замаскованим пістолетом.

Я подумав про нещасних, убитих на Гаваях. Про Кім, Розу, Джулію, про моїх друзів Левона та Барбару. Усіх їх піддали тортурам, а потім дуже вправно вбили, не залишивши жодної зачіпки для копів — ані сліду, ані відбитка пальців.

Початківці так не працюють. Так працюють професіонали.

Скількох іще людей убив Анрі?

Автострада перейшла у шлях номер 4, а потім у головну магістраль Мейн. Я звернув на Піко, проїхав повз забігайлівки та автомобільні майстерні, повз обшарпані двоповерхові помешкання, повз Великого Клоуна на перехресті — й опинився в іншому світі, на Веніс-біч, що був одночасно ігровим майданчиком для молодих та безтурботних і притулком для бездомних.

Мені знадобилося ще десять хвилин, щоб об'їхати швидкісну дорогу й припаркувати машину за квартал від помешкання Аманди. То був колишній будинок на одну сім'ю, розділений тепер на три окремі квартири.

Я пішов по вулиці, прислухаючись — чи не наближається авто й чи не шльопають об тротуар італійські мокасини.

Може, Анрі стежив за мною зараз, замаскувавшись під бомжа, а може, він — це отой бородань, що якраз загнав своє авто на стоянку. Я пройшов повз будинок Аманди, поглянув на третій поверх і побачив світло у вікні її кухні.

Потім пройшов іще квартал — і повернувся тією самою дорогою. Бурмочучи: «Швидше, Амандо, будь ласка, швидше», — я тиснув і тиснув дзвінок, аж поки з-за дверей не почувся її голос:

— Пароль?

— «Бутерброд із сиром», Відчиняй.

Розділ 67

Аманда відчинила, я відразу ж вхопив її і, притиснувши до себе, ударом ноги захлопнув двері на замок.

— Що сталося, Бене? Що відбувається? Швидко розповідай, благаю.

Прудко вивільнившись із моїх обіймів, вона вхопила мене за плечі й влаштувала прискіпливу інспекцію мого обличчя.

— У тебе кров на комірці. Вона й досі тече. Господи, Бене, тебе що — ударили ззаду й пограбували?

Я швидко закрив двері на засув, обійняв Менді за плечі й повів до невеличкої вітальні. Там я всадовив її в шезлонг, а сам всівся на крісло-гойдалку за кілька футів від неї.

— Нумо, розповідай.

Не знаючи, як пом'якшити враження від розповіді, я сказав прямо й просто:

— Мене застав біля дверей тип із пістолетом. Сказав, що він — замовний убивця.

— Що?!

— Як послухати його, то це він убив усіх отих людей на Гаваях. Пам'ятаєш, як я попросив тебе знайти Чарлі Ролінза з флоридського журналу «Ток Віклі»?

— Того Чарлі Ролінза, з яким востаннє бачили Джулію Вінклер? Тобто це він припхався сьогодні до тебе?

Я розповів Аманді про інші імена та маски Анрі, розказав про те, що я зустрічав його не лише як Ролінза, а й в образі водія Макденіелсів, який величав себе Марко Бенвенуто.

Я також розповів Аманді, як він сидів у моїй вітальні і, націлюючи на мене пістолет, розказував, що він — найманий убивця, якому доводилося вбивати багато, дуже багато разів.

— Він хоче, щоб я написав його автобіографію. Хоче, щоб «Рейвен-Воффорд» надрукував її.

— Це просто неймовірно! — вирвалося в Аманди.

— Та отож.

— Та ні — це й справді в голові не вміщається. Хто ж стане зізнаватися в таких убивствах? Тобі треба звернутися в поліцію, Бене, — порадила вона. — І ти це розумієш не гірше за мене.

— Він попередив, щоб я цього не робив.

І з цими словами я подав Аманді стос фотографій. Подив ма її обличчі змінився шоком, а потім — злістю та обуренням.

— Цей чортів вилупок має камеру з варіо-об'єктивом — ну то й що? — спитала вона, стиснувши шнурочком губи. — Ну зробив він кілька знімків — і що? Це ще нічого не доводить!

Я витягнув із кишені флешку й погойдав її на шнурку.

— Він дав мені ось це. Сказав, що це — щось типу рекламного фільму, який покращить збут майбутньої книги й надихне мене на творчість.

Розділ 68

Аманда вийшла з вітальні й за хвилину повернулася з портативним комп'ютером під пахвою, тримаючи в руках пляшку «Піно» й два келихи. Поки я розливав, вона завантажила комп'ютер, і коли він тихенько загудів, я вставив у порт флешку, що її мені дав Анрі.

Почалося відео.

Наступні півтори хвилини ми з Амандою перебували в полоні найжахливіших та найогидніших сцен, які тільки доводилося нам бачити. Менді схопила мене за руку так міцно, що в мене залишився синець, а коли відео нарешті скінчилося, вона відкинулася на спинку крісла й нестримно заридала: по її щоках покотилися рясні сльози.

— Господи милосердний, Амандо, який же я бовдур! Вибач, благаю. Мені слід було спочатку самому продивитися.

— Звідки тобі було знати. Я б не повірила, поки сама не побачила.

— І я також.

Засунувши флешку до кишені штанів, я пішов униз і вмив холодною водою обличчя й потилицю. Коли я підвів очі, то побачив у дверях Аманду.

— Знімай усе це, — сказала вона.

Вона допомогла мені зняти скривавлену сорочку, потім роздягнулася сама й увімкнула душ. Я заліз у ванну, вона огорнула мене руками. Ми лежали, а на нас лилася з душа гаряча вода.

— Їдь до Нью-Йорка й поговори із Загамі, — сказала вона. — Роби, що каже Анрі. Загамі не зможе від цього відмовитися.

— Ти впевнена?

— Так, абсолютно. Наразі не треба злити Анрі, а тим часом придумати, як викрутитися з цієї ситуації.

Я різко обернувся й поглянув на неї.

— Я тебе тут саму не залишу.

— Я можу за себе постояти. Знаю, знаю — звучить банально. Але я справді можу захистити себе.

Менді вибралася з душу й пішла. Достатньо надовго, щоб я встиг закрутити воду, загорнутися в рушник і вирушити на її пошуки.

Я знайшов Аманду в спальні. Ставши навшпиньки, вона простягнула руки до верхньої полиці своєї стінної шафи. Потім стягнула звідти рушницю й показала її мені.

Я тупо витріщився на неї.

— Ось, — мовила Менді. — я вмію нею користуватися.

— І ти збираєшся носити її у своїй сумочці, еге ж?

Я забрав у неї рушницю й сховав під ліжко.

А потім зателефонував.

Ні, не копам, бо знав, що вони не зможуть захистити нас. Я не мав відбитків пальців, а мій опис зовнішності Анрі був би марним. Шість футів на зріст, каштанове волосся, сірі очі — це міг бути хто завгодно.

Тиждень-два поліцейські охороняли б моє помешкання та помешкання Менді, а потім ми знову опинилися б на самоті, беззахисні перед снайперською кулею або якимось іншим предметом чи знаряддям, за допомогою якого Анрі змусив би нас замовкнути назавжди.

Я уявив собі, як він ховається, присівши за авто, або стоїть позаду мене в кафе «Старбакс», або ж спостерігає за квартирою Аманди крізь оптичний приціл.

Так, Менді мала рацію. Нам потрібен був час, щоб придумати якийсь план. Якщо я працюватиму з Анрі, то він заспокоїться, почується комфортно — і, можливо, десь проколеться й залишить мені той чи інший юридично вагомий доказ, щось таке, що дасть копам чи агентам ФБР сховати його за ґрати.

Я залишив Леонарду Загамі голосове повідомлення, наголошуючи на потребі негайної зустрічі. А потім замовив собі й Менді квитки в обидва кінці — від Лос-Анджелеса до Нью-Йорка.

Розділ 69

Коли Леонард Загамі взяв мене одним зі своїх авторів, мені було двадцять п'ять, йому — сорок, а «Рейвен-Хаус» являло собою першокласне спеціалізоване видавництво, що випускало пару десятків книжок на рік. За час, що минув, «Рейвен» встигло злитися з гігантським видавництвом «Воффорд-паблішинг», і в результаті утворився «Рейвен-Воффорд», який займав шість поверхів у хмарочосі, що бовванів над універмагом «Блумінгдейл».

Леонард Загамі теж пішов угору. Зараз він був виконавчим директором і президентом компанії, представником вершків видавничої еліти, а новоутворений концерн виготовляв понад двісті книжок на рік.

Як і в їхніх конкурентів, більшість проектів «PB» були збитковими або виходили в нулі, але три автори (і мене серед них не було, до речі) давали більший дохід, ніж решта сто дев'яносто сім разом узяті.

Леонард Загамі більше не вважав мене дійною грошовою коровою, але він симпатизував мені й запросто міг би взяти мене в штат. Я сподівався, що після нашої зустрічі він побачить мене в іншому світлі, уявивши, як безперервно дзенькають касові апарати від Техасу до Аляски.

А ще я сподівався, що Анрі скасує свою смертельну погрозу.

Коли я прибув о дев'ятій до супермодернової приймальні видавництва «PB», то вже встиг добре обдумати свій невідпорний хід. О дванадцятій помічниця Леонарда вийшла на килим із леопардовим візерунком і сказала, що в містера Загамі є для мене п'ятнадцять хвилин і чи не буде моя ласка пройти слідком за нею.

Коли я переступив через поріг, Леонард підвівся, потиснув мені руку, поплескав по спині й сказав, що радий мене бачити, хоча й зауважив, що виглядаю я, немов огидний кізяк.

Я подякував йому за «комплімент» і зазначив, що то я встиг постаріти на пару років, поки чекав його з дев'ятої до дванадцятої.

Леонард розсміявся, вибачився й сказав, що зробив усе можливе, аби втиснути мене у свій і без того напружений графік. А потім запропонував сісти напроти нього потойбіч столу. Невеликий на зріст, Леонард Загамі скидався на хлопчака за своїм гігантським робочим столом, але й досі випромінював владну енергію та обачливість людини, яка швидко відрізняла справжнє від туфти.

Я скористався запрошенням і сів.

— А про що буде твоя книга, Бене? Коли ми говорили востаннє, ти нічого не мав на думці.

— Ти стежив за історією вбивства Кім Макденіелс?

— Отієї моделі з журналу «Спортивне життя»? Аякже. її та кількох інших людей убили на Гаваях кілька днів… Гей, та це ж ти дав репортаж про цю подію, еге ж? Тепер ясно.

— Я був близько знайомий із декотрими жертвами…

— Слухай, Бене, — перервав мене Загамі. — Поки не спіймають убивцю, це — харчі для таблоїдів. Це ще не книга, ні.

— Це — не те, що ти думаєш, Лене. Це — повна розповідь від першої особи.

— А хто ця перша особа? Ти?

І я зробив свій невідпорний хід, почуваючись при цьому так, наче від нього залежало все моє життя.

— Убивця зустрівся зі мною інкогніто й запропонував угоду, — пояснив я. — Він дуже обачливий та розумний маніяк, який хоче мати книгу про свої вбивства й хоче, щоб цю книгу написав я. Він не бажає розкривати свою особу, але збирається розповісти, навіщо він убивав і як.

Я чекав, що Загамі щось скаже, але вираз його обличчя так і лишився байдужим. Схрестивши руки на шкіряній поверхні столу, я втупився поглядом у свого приятеля так, щоб йому нікуди було очей подіти.

— Лене, ти мене почув чи ні? Цей тип може бути найнебезнечнішим розшукуваним убивцею в Америці. Він кмітливий. Він на свободі. І він убиває руками. Каже, що бажає, щоб я написав про його «подвиги», бо йому потрібні гроші та лиха слава. Він хоче чогось на кшталт суспільного визнання за свою вправно виконану роботу. А якщо я не напишу книгу, то він вб'є мене. І може вбити й Аманду. Тому мені потрібна твоя проста й чітка відповідь: «так» або «ні». Тобі це цікаво чи ні?

Розділ 70

Леонард Загамі відхилився на спинку крісла, злегка погойдався пару хвилин, пригладив рукою сиві залишки своєї шевелюри, а потім поглянув на мене в упор. Коли він заговорив, то в його голосі почулася розпачлива щирість, і в мене від неї защеміло серце.

— Ти знаєш, як я тебе люблю, Бене. Ми з тобою знайомі ось уже — скільки? Дванадцять років?

— Майже п'ятнадцять.

— Отож. Цілих п'ятнадцять років. Тому я, як твій друг, не буду дурити тебе й вішати спагеті на вуха. Ти заслуговуєш на правду.

— От і добре, — сказав я, але мій пульс загупав так, що я ледь чув, що каже Лен.

— Я зараз кажу вголос те, що хороший бізнесмен може лише думати, тому не ображайся, Бене. Ти мав перспективну, але не сенсаційну кар'єру. Тому зараз тобі здалося, що ось вона — книга, що забезпечить прорив, книга, яка підвищить твій статус у видавництві «Рейвен-Воффорд» і серед видавців загалом. Я правильно кажу?

— Гадаєш, це — трюк? Гадаєш, що це я з відчаю? Невже ти серйозно таке подумав?

— Дай мені скінчити. Ти ж знаєш, що сталося, коли Фріц Келлер видав так звану «справжню історію» Рендольфа Грехема?

— Знаю. Вона виявилася туфтою.

— Спочатку були «вражаючі рецензії», потім — тележурналісти Матт Лауер та Ларрі Кінг. Опра Вінфрі вводить Грехема до свого книжкового клубу — і тут починає просочуватися правда. Грехем не був убивцею. А лише дрібним бандюком із непересічними письменницькими здібностями, котрий прикрасив історію свого життя. А коли все це вибухнуло, то уламки накрили й Фріца Келлера.

Потім Загамі розповів, що Келлеру погрожували пізно вночі по телефону, а на мобільний безперервно дзвонили ТБ-продюсери. Скінчилося це тим, що акції його компанії впали нижче плінтуса й у Фріца стався серцевий напад.

Моє серце теж почало нервово тіпатися. Леонард подумав, що або Анрі бреше, або я роздуваю матеріал, що тягне щонайбільше на газетну статтю.

Хоч так, хоч сяк, а він давав мені відкоша.

Невже Леонард не почув, що я сказав? Анрі пригрозив убити мене й Аманду. Лен зупинився, щоб перевести подих — і я скористався цим моментом.

— Лене, зараз я скажу тобі дещо вкрай важливе.

— Давай, бо, на жаль, у моєму розпорядженні лишилося всього-на-всього п'ять хвилин.

— Я теж спочатку засумнівався. Думав: а може, Анрі — не вбивця, а просто талановитий шахрай, що зібрався з моєю допомогою провернути найбільший у своєму житті трюк і заробити грошей.

— Отож-бо, — зауважив Лен.

— Так от: Анрі — це серйозно й насправді. Я тобі можу це довести.

І з цими словами я поклав на стіл флешку.

— Що це?

— Усе, що тобі треба знати, і навіть більше. Я хочу, щоб ти сам зустрівся з Анрі.

Лен вставив флешку, і на екрані його комп'ютера з'явилася темнувато-жовта кімната, де горіли свічки, а під стіною стояло ліжко. Камера показала напливом тендітну молоду жінку, що лежала на ліжку животом униз. Вона мала довге біляве волосся, на ній був червоний купальник-бікіні й чорні туфлі з червоними підошвами. Вона була зв'язана «по-свинячому» вишуканими вузлами. Здавалося, вона спить чи перебуває в наркотичному трансі, але, коли в кадрі з'явився чоловік, дівчина заплакала.

За винятком пластикової маски на обличчі та синіх латексних рукавичок, чоловік був голий.

Мені не хотілося знову дивитися це відео. Підійшовши до скляної стіни, я зазирнув у колодязь атріуму. З висоти сорок третього поверху люди, що копошилися внизу, здавалися маленькими мурашками.

З комп'ютера залунали голоси, а потім почулося, як кавкнув Леонард. Я обернувся — і побачив, як він прожогом кинувся до дверей. Коли через кілька хвилин він повернувся, то був білий як крейда, а вираз його обличчя радикально змінився.

Розділ 71

Важко опустившись у крісло, Загамі висмикнув флешку й витріщився на неї так, наче то був змій із райського саду.

— Забери оце, — сказав він. — 1 давай зробимо так, щоб я її більше ніколи не бачив. Не хочу бути непрямим співучасником злочину — чи як там воно зветься юридично. Ти повідомив поліцію? Чи ФБР?

— Анрі пригрозив, що коли я це зроблю, то він мене вб'є. Й Аманду заодно. Я не можу так ризикувати.

— Тепер мені все ясно. А ти впевнений, що ота дівчина на відео — це Кім Макденіелс?

— Так, упевнений. Це вона.

Лен зняв слухавку й скасував зустріч на дванадцяту тридцять, а також усі інші, призначені на цей день. Потім замовив із кухні бутерброди, і ми перейшли до куточка відпочинку в тильному боці його офісу.

— А тепер починай із початку, — сказав Лен. — І не пропусти жодної бісової крапки чи коми.

Так я й зробив. Розповів Леонарду про своє несподіване відрядження на Гаваї, яке я мислив шаровою розважальною поїздкою і яке виявилося загадкою з п'ятьма трупами. Про те, як я заприятелював із Барбарою та Левоном Макденіел-сами, і про те, як Анрі пошив мене в дурні своїми альтер-его: Марко Бенвенуто й Чарлі Ролінзом.

Емоції хапали мене за горло й заважали говорити, коли я розповідав Лену про трупи загиблих, а також коли розказував про те, як Анрі проникнув до моєї квартири, наставивши на мене пістолет, а потім показав зроблені ним фотографії Аманди.

— А скільки Анрі хоче за свою історію? Він цифру тобі називав?

Я пояснив Леонарду, що Анрі мав на увазі багато мільйонів доларів, але мій видавець і оком не змигнув. За останні півгодини він зі скептика встиг перетворитися на учасника контракту. За блиском у його очах було видно, що він уже прикинув потенційний розмір ринку для майбутньої книги. І вже подумки затикав діру в бюджеті свого видавництва купою готівки, яку він збирався загребти.

— А який наступний крок? — спитав він мене.

— Анрі сказав, що вийде на контакт. Я в цьому не сумніваюся. 1 це — наразі все, що мені відомо.

Лен зателефонував Еріку Зону — юридичному консультантові видавництва — і невдовзі до нас приєднався високий, худорлявий і нервовий чоловік років сорока.

Ми з Леном коротко розповіли Еріку про «мільйонну спадщину вбивці», і він відразу ж висунув заперечення.

Зон процитував закон «Сина Сема», згідно з яким убивця не може отримувати прибуток зі своїх злочинів. Вони В Леном згадали про Джері Макдональда, який подав до суду на свого літературного агента, а потім перейшли до книги О. Джей Сімпсона, оскільки родина Гольдманів заявила претензію на гроші з продажу цієї книги, щоб таким чином задовольнити свій цивільний позов проти автора.

— Боюся, — сказав Зон, — що ми будемо нести фінансову відповідальність перед кожним й усіма членами родин загиблих.

Обговорюючи лазівки в законодавстві та його гострі кути, ці двоє геть про мене забули, але я бачив, що Лен відчайдушно намагається відстояти книгу.

Він сказав Зону:

— Еріку, я не кидаю слів на вітер. Це — гарантований супер-бестселер, робота над яким фактично вже почалася. Усім хочеться знати, що відбувається в голові вбивці, а цей убивця розповідатиме про злочини, так би мовити, поточні, бо вони ще не розкриті. Те, що є в розпорядженні Бена, — це не «Якби це зробив я». Воно зветься «Це зробив я, чорт забирай, і не хто інший!».

Зону потрібно було ще трохи часу, щоб обміркувати потенційні наслідки, але Леонард скористався своєю начальницькою прерогативою.

— Бене, ти тепер — літературний агент Анрі. Якщо хтось скаже, що бачив тебе в моєму офісі, поясни, що приходив до мене запропонувати нову книгу. 1 що я її відхилив. Коли Анрі вийде з тобою на зв'язок, передай йому, що ми обговорюємо деталі угоди, яка йому має сподобатися.

— Це означає, що ти згоден?

— Так, я згоден. Уважай, що ми домовилися. Це буде наймоторошніша книга, яку я коли-небудь брався видавати, і мені не терпиться надрукувати й якомога скоріше.

Розділ 72

Наступного вечора, коли ми повернулися до Лос-Анджелеса, нереальна реальність не лише нікуди не поділася, а навіть посилилася. Поки Аманда готувала «п'ятизіркову» вечерю у своїй малесенькій кухні, я сидів за комп'ютером і порпався в Інтернеті. Картини звірячого вбивства Кім Макденіелс не йшли в мене з голови, як незмивне чорнило, і це привело мене до численних веб-сайтів, де йшлося про аномалії особистості. Я швидко знайшов там матеріал про серійних убивць.

Близько десятка експертів зійшлися на думці, що серійні вбивці майже завжди вчаться на своїх помилках. Вони розвиваються. Еволюціонують. Усе розкладають по поличках, і чхати їм на страждання їхніх жертв. Вони постійно підвищують градус небезпеки, щоб посилити захват і задоволення.

Тепер я розумів, чому Анрі мав такий щасливий і самовдоволений вигляд. Йому платили шалені гроші за те, що йому подобалося робити, а книга про його пристрасть мала стати чимось на кшталт кола пошани — як у бігуна-переможця.

Я гукнув Менді, і вона з'явилася в кімнаті з дерев'яною ложкою в руці.

— Не барися, бо соус підгорить.

— Я хочу дещо тобі зачитати. Це нотатки психіатра — ветерана в'єтнамської війни, який присвятив чимало своїх студій проблемі серійних убивць. Ось послухай, будь ласка. «У кожному з нас сидить убивця — тою чи іншою мірою. Але, опинившись на краю легендарної безодні, кожен із нас має знайти в собі сили зробити крок назад. Ті ж, хто вбили й убивають знову й знову, уже стрибнули в ту безодню і перебувають у ній роками».

— Але ж, Бене, ти не подумав, як тобі буде працювати з отим… з отією потворою?

— Якби я міг цього уникнути, Менді, то я б кинувся навтьоки. Кинувся навтьоки, повір.

Менді поцілувала мене в маківку й повернулася до свого Соусу. Через хвилину задзвонив телефон. І я почув, як Аманда відповіла:

— Стривайте, я його покличу.

І вона подала мені слухавку з виразом на обличчі, який можна було описати, як «абсолютний жах».

— Це тебе.

Я взяв слухавку й мовив:

— Алло.

— Ну і як пройшла наша суперважлива зустріч у Нью-Йорку? — спитав мене Анрі. — Маємо контракт на книгу?

Моє серце ледь із грудей не вискочило. Щосили намагаючись не виказати свого мандражу, я відповів:

— Процес пішов. Треба проконсультуватися з багатьма людьми, бо ти запросив велику суму грошей.

— Дуже жаль таке чути, — сказав Анрі.

Загамі дав мені зелене світло, і я міг би сказати про це Анрі, але за вікнами було вже темно, і мені стало цікаво, де він зараз і як дізнався, що ми з Амандою вже вдома.

— Ми маємо зробити цю книгу, Бене, — продовжив Анрі. — якщо Загамі не зацікавився, то нам доведеться запропонувати її іншому видавцеві. Але в будь-якому випадку пам'ятай про свою дилему: зроби або помри.

— Анрі, ти мене неправильно зрозумів. Ми із Загамі домовилися. Контракт перебуває в процесі підготовки. Паперова робота, юристи… Потрібно визначитися із сумою й зробити зустрічну пропозицію. Це — велика корпорація, Анрі.

— Гаразд. Відкоркуй шампанське. Коли ми матимемо остаточну пропозицію?

Я відповів, що очікую дзвінка від Загамі через кілька днів і що після цього буде контракт. Це була правда, але моє серце охопив неспокій.

Бо то мало бути партнерство з великою білою акулою, убивчим механізмом, який ніколи не спить.

Схоже, він і зараз за нами стежив.

Стежив за нами весь час.

Розділ 73

Анрі не дав мені пункту призначення, коли розказував про мій маршрут. Просто сказав:

— Виїжджай на автостраду номер 10 і рушай на схід. Потім я скажу тобі, що робити.

У моїй валізці-дипломаті були документи — контракт від «Рейвен-Воффорд» із позначками «підписувати тут» і дозволи на публікацію. Я мав із собою також магнітофон, блокноти й портативний комп'ютер. А в застебнутій на «блискавку» кишені валізки, поруч із блоком живлення комп'ютера, лежав мій пістолет. Я покладався на Господа, що в разі потреби я встигну його вихопити.

Я сів в авто й рушив до швидкісної автостради. Ситуація була настільки химерною й дикою, що мені мимоволі захотілося розсміятися, хоча насправді нічого смішного в цьому не було.

Я мав контракт на «гарантований супербестселер», якого я прагнув і про який мріяв роками, та от у чому була заковика: цей контракт мав дуже буквальний пункт про його дострокове припинення.

Напиши або помри. Виглядало, як пункт про дострокове припинення життя.

Чи мав хоч якийсь письменник у сучасній історії контракт на написання книги, що йшов, так би мовити, «у пакеті» зі смертним вироком? Я не сумнівався, що це була єдина у своєму роді угода, яка стосувалася мене й тільки мене.

Був сонячний суботній день середини липня. Виїхавши на автостраду, я додав газу, час від часу позираючи в дзеркало заднього виду — чи немає часом за мною хвоста, але так нічого й не помітив. Зупинившись на заправці, я підкріпився бутербродом і кавою, а потім рушив далі.

Через п'ятдесят миль і годиною пізніше задзвонив мій мобільний.

— З'їжджай на один-одинадцять до Палм-Спрінгс, — скомандував Анрі.

Я намотав іще двадцять миль на спідометр, перш ніж побачив поворот на автошлях 111. Звернувши, я їхав цим шосе, аж поки воно плавно не перейшло в під'їзну дорогу Палм-Біч Драйв.

Знову озвався телефон, і знову я отримав вказівки від мого «компаньйона».

— Коли дістанешся центру міста, повертай праворуч на Таквіц-каньйон, а потім — ліворуч на Белардо. І не вимикай телефон.

Я зробив, як було сказано, відчуваючи, що під'їжджаю до місця нашої зустрічі, і тут Анрі сказав:

— Тепер ти сам бачиш, куди тобі треба — «Брістоль готель». Значить, ми зустрінемося в публічному закладі.

От і добре. Я відчув полегшення. А за мить — навіть піднесення.

Зупинивши авто біля готелю, я здав ключі швейцару на вході до цього старого люксусового будинку відпочинку, знаменитого своїми першокласними послугами.

— Рушай до ресторану, що біля басейну, — мовив Анрі мені у вухо. — Там замовлено столик на моє ім'я — Анрі Бенуа. Сподіваюся, ти вже зголоднів, Бене.

Оце вже справжня новина.

Він сказав мені своє прізвище. Не знаю — справжнє чи вигадане, але це вразило мене як своєрідний прояв довіри.

Я пройшов через вестибюль до ресторану, думаючи: «Так, цього разу зустріч має обійтися без ексцесів».

Відкоркуйте шампанське.

Розділ 74

Ресторан «Троянда пустелі» був розташований під довгим блакитним навісом біля плавального басейну. Білі кам'яні плити внутрішнього подвір'я віддзеркалювали сонячне світло, і я прикрив долонею очі, захищаючись від сліпучого сяйва. Я сказав метру, що маю обідати з Анрі Бенуа, і той відповів:

— Ви прибули першим.

Мене провели до столика з прекрасним видом на басейн, готель та стежину, яка огинала його й вела до автостоянки. Я сів спиною до стіни й поставив праворуч свій портативний комп'ютер.

До столика підійшов офіціант і спитався, що я питиму, запропонувавши мені, серед іншого, фірмовий напій — коктейль із гранатового сиропу та фруктового соку. Я замовив пляшку «Сан Пелегріно» і, коли її принесли, пропустив аж цілу склянку, а потім знову наповнив її і став чекати, коли з'явиться Анрі.

Поглянувши на годинник, я побачив, що просидів лише десять хвилин. А мені здалося, що принаймні вдвічі довше. Озирнувшись, я зателефонував Аманді і сказав, де я. А потім через телефон пошукав в Інтернеті згадки про Анрі Бенуа.

І не знайшов жодної.

Зателефонувавши до Нью-Йорка Леонарду Загамі, я сказав, що чекаю на Анрі. Зв'язок був паршивий, і я витратив щонайменше хвилину, щоб розповісти Лену про свою поїздку до прекрасного готелю в пустелі і про свій настрій.

— Я починаю відчувати щось на кшталт творчого захвату, — сказав я. — Сподіваюся, що він підпише контракт.

— Остерігайся, — попередив мене Загамі. — Прислухайся до своєї інтуїції. Мені дивно, що він спізнюється.

— А мені не дивно, хоча це мені теж не подобається.

Я відлучився до туалету, а потім із трепетом повернувся до столика. Я побоювався, що, поки мене не було, Анрі вже встиг приїхати і тепер сидить напроти мого порожнього стільця.

«Може, він знову в когось перевдягнувся? Утнув іще одну метаморфозу», — подумав я. Але його стілець і досі був порожній.

До мене підійшов офіціант і повідомив, що містер Бенуа зателефонував і попередив, що затримується і що можна починати без нього.

Тому я замовив обід, зупинивши вибір на супові з тосканських бобів та капусти. Покуштувавши макарони «пенне», я став їсти, не завдаючи собі клопоту смакувати тонкощі чудових страв. Коли я замовляв каву-еспресо, задзвонив мій стільниковий телефон.

Якусь мить я дивився на нього, а потім відповів, долаючи нервозність:

— Гокінс слухає…

— Ти готовий, Бене? Тобі доведеться проїхати ще трохи.

Розділ 75

Місто Коачелла, що в Каліфорнії, розташоване за двадцять вісім миль на схід від Палм-Спрінгс і має приблизно сорок тисяч населення. Кожного року на пару днів у квітні ця кількість різко зростає завдяки щорічному музичному фестивалю. Щось типу міні-Вудстока, але без багнюки.

Коли концерт закінчується, Коачелла знову стає пласким провінційним містечком серед пустелі, притулком для молодих латиноамериканських родин, мігруючих робітників та водіїв-дальнобійників, що зупиняються там перепочити.

Анрі сказав, щоб я шукав готель «Лакшері-інн», і знайти його було легко. Він поодиноко бовванів на довгому відрізку автостради і являв собою класичний підковоподібний мотель із басейном.

Я під'їхав із тильного боку, як і було сказано, щоб знайти кімнату номер 229.

На автостоянці було два авто. Одне з них — чорний орендований «мерседес» останньої моделі. «Напевне, саме на ньому приїхав сюди Анрі», — подумав я. Іншим авто був синій пікап «форд» із причепленим до нього пошарпаним житловим трейлером близько двадцяти п'яти футів завдовжки.

Вимкнувши двигун, я взяв валізку з документами й відчинив дверцята.

Наді мною на балконі з'явився чоловік. То був Анрі, і він мав такий самий вигляд, як і під час нашої останньої зустрічі. Йото каштанове волосся було зачесане назад, він був чисто виголений і без сонцезахисних окулярів. Коротше кажучи, такий собі симпатичний «містер Картоплина» — пластмасова дитяча іграшка, чию зовнішність можна було міняти за допомогою набору різноманітних очей, вух, вусів та бейсболок.

— Бене, ти б залишив свій дипломат в авто, — сказав він.

— Але ж там контракт…

— Я сам принесу твою валізку. А зараз вибирайся з авто і залиш, будь ласка, свій мобільний на водійському сидінні. Ось так. Добре.

Одна частина моєї свідомості волала: «Вшивайся звідси! Дави на газ і паняй!» Але їй заперечував внутрішній голос, який наполягав, що коли я зараз вшиюся, то це нічого не дасть. Усе одно Анрі буде десь поруч. І зможе вбити мене та Аманду будь-якої миті — лише за те, що я не послухався його.

Я прибрав руку з валізки й залишив її в авто разом зі стільниковим телефоном. Анрі пристрибом спустився сходами й наказав мені покласти руки на капот. І вправно мене обшукав.

— Руки за спину, Бене, — сказав він. Дуже невимушено, так, майже по-дружньому.

За тим лише винятком, що в мою спину вперлося дуло пістолета.

Минулого разу, коли я повернувся до Анрі спиною, він вирубив мене, луснувши руків'ям пістолета по маківці. Не роздумуючи, я інстинктивно відхилився вбік, щоб крутнутися й натренованим прийомом обеззброїти його. Та замість цього відчув різкий біль, від якого помутніло в очах.

Анрі обхопив мене, як лещатами — і я, злетівши в повітря, сильно вдарився плечем та головою об землю.

Падіння було жорстким та болісним, і не встиг я отямитися, як на мене навалився Анрі, притиснувшись грудьми до моєї спини й обхопивши мої ноги своїми. Його ступні вп'ялися в мене, наче гаки. Наші тіла немов переплелися, і він ледь не роздавив мене своєю велетенською вагою.

Я відчув, як у моє вухо вкрутилося дуло пістолета.

— Більше не маєш якихось оригінальних задумок? — просичав Анрі. — Давай, Бене. Придумай що-небудь. А я подивлюся.

Розділ 76

Цей кидок так мене паралізував, що мені здалося, наче мій спинний мозок перерізали. Жоден аматор-дзюдоїст на таке не спромігся б.

— Я можу легко зламати тобі шию — як сірник, уторопав? — спитав Анрі.

— Так, — прохрипів я.

Він встав, вхопив мене за передпліччя й рвучко поставив на ноги.

— Цього разу поводься розважливо. Обернися й заведи руки за спину.

Анрі надів мені на зап'ястя наручники і смиконув мої руки вгору так, що в мене ледь плечі із суглобів не повискакували. Потім штовхнув мене до авто й поставив мою валізку на дах. Розкривши її, він знайшов там мій пістолет і кинув його в нішу для ніг водія. Потім замкнув авто, схопив мій дипломат і широким кроком повів мене до трейлера.

— Що це, в біса, таке? — спитав я. — Куди ми їдемо?

— Дізнаєшся, коли побачиш, — відказав виродок.

Він відчинив двері трейлера, і я, похитуючись, заліз усередину.

Причіп був старий і пошарпаний. Ліворуч містилася кухня: стіл, прикріплений до стіни, і два стільці, прикручені болтами до підлоги. Праворуч був диван, схожий на розкладне ліжко. Там була ще маленька спальня з туалетним столиком та канапою.

Анрі поставив мене так, що один зі стільців уперся мені ззаду в коліна, і я сів. Мені на голову він накинув чорний полотняний мішок, а ноги зв'язав широкою стрічкою. Потім я почув, як гримнув ланцюг і клацнув замок. То мене прикували до гака в підлозі.

Поплескавши мене по плечу, Анрі сказав:

— Слухай-но, розслабся. Я не хочу завдавати тобі шкоди. Мені більше хочеться не вбивати тебе, а дати змогу написати книгу. Тепер ми — компаньйони, Бене. Спробуй довіритися мені.

Я був прикутий і осліплений. Я не знав, куди Анрі збирається мене повезти. А довіритися йому я ніяк не міг.

Я почув, як зачинилися й замкнулися двері. Анрі завів двигун пікапа. І кондиціонер погнав у треилер прохолодне повітря крізь сопло вгорі.

Ми плавно кудись котилися приблизно годину, а потім звернули на вибоїсту дорогу й зробили ще декілька поворотів. Я намагався втриматися на пластмасовому стільці, стискаючи його стегнами, та мене все одно гепало то об стіл, то об стіну.

Згодом я втратив лік поворотам і відчуття часу. Мене гнітило те, як уміло Анрі стриножив мене й позбавив свободи маневру. І нікуди було подітися від простої та жорстокої правди: начальником був Анрі. Це була його гра. А мене він просто тимчасово взяв у подорожні компаньйони.

Розділ 77

Минула година, а може, і півтори, коли причіп зупинився і ковзні двері розчинилися. Зірвавши з мене ковпак, Анрі сказав:

— Остання зупинка, друзяко. Ми вдома.

Крізь відчинені двері я побачив пласку непривітну пустелю: піщані дюни аж до обрію, кактуси «дерево Джошуа» з кошлатими вершечками, і грифи, що кружляли високо вгорі у висхідних потоках повітря.

Мій розум теж кружляв довкола однієї думки: «Якщо Анрі вб'є мене тут, то мій труп ніколи не знайдуть». Попри охолоджене повітря, по моїй шиї покотилися рясні краплини поту, коли Анрі прихилився спиною до вузенької кухонної полиці за кілька футів від мене.

— Я тут зробив певні розвідки стосовно спільної літературної роботи, — почав Анрі. — Кажуть, що для того, щоб отримати достатньо матеріалу для книжки, потрібно інтерв'ю загальним обсягом годин сорок. Як ти на це дивишся?

— Зніми з мене наручники, Анрі. Я нікуди не втечу.

Він відчинив маленький холодильник, і я побачив, що він забитий пляшками з водою, освіжаючим напоєм «Gatorade» і їжею в герметичній упаковці. Витягнувши дві пляшки води, він поставив одну переді мною на стіл.

— Якщо ми працюватимемо, скажімо, по вісім годин на добу, то пробудемо тут приблизно п'ять днів…

— А де це — «тут»?

— У національному парку «Джошуа трі». Цей кемпінг закритий через ремонт дороги, але електромережа функціонує, — пояснив Анрі.

Заповідник «Джошуа трі» — це вісімсот тисяч квадратних акрів дикої пустельної місцевості, милі й милі кактусів, чагарників та каміння, куди не глянь. Кажуть, ці краєвиди мальовничі, але нормальні люди не розбивають тут табір у розпал літа, коли все довкола розпечене до білого. Я взагалі не розумію людей, які сюди приїздять.

— Якщо тобі здумається тікати звідси, — сказав Анрі, — то спішу відмовити тебе від цього клопоту. Це — Алькатрас, справжня пустеля. Наш причіп стоїть посеред моря піску. Денні температури інколи сягають п'ятдесяти градусів Цельсія. Навіть якщо ти чкурнеш уночі, то сонце обсмажить тебе ще до того, як ти доберешся до найближчої дороги. Тому, будь ласка, сиди й не рипайся. Це я тобі раджу з усією щирістю.

— Кажеш, п'ять днів?

— На вихідні вже будеш у Лос-Анджелесі. Чесне піонерське.

— Гаразд. Ну то як?

Я простягнув руки, й Анрі зняв із них наручники. А потім зняв із ніг затяжку й відімкнув ланцюг від гачка.

Розділ 78

Я потер занімілі зап'ястя, підвівся й довгим ковтком випив пляшку води. Ці маленькі радощі чомусь викликали в мене несподіваний приплив оптимізму. Мені пригадався ентузіазм Леонарда Загамі. Я відчув, як оживають мої старі запилені мрії про написання суперкнижки.

— Що ж, почнімо, — сказав я.

Ми з Анрі змонтували навіс збоку трейлера, поставили у вузеньку смужку тіні два розкладні стільці й невеличкий столик. Прохолодне повітря, що линуло з розчинених дверей причепа, приємно лоскотало наші шиї, і ми взялися за справу.

Я показав Анрі контракт і пояснив, що «Рейвен-Воффорд» платитиме лише письменнику. А я вже плататиму Анрі.

— Виплати здійснюватимуться частинами, — сказав я. — Перша третина має платитися відразу ж після підписання контракту. Друга — після прийняття рукопису, а завершальна — після публікації книги.

— Непоганий страховий поліс твого життя, — зауважив Анрі й розплився в посмішці.

— Це — стандартні умови, — пояснив я, — щоб убезпечити видавця на той випадок, коли з письменником щось станеться в самісінький розпал роботи.

Ми обговорили свої частки прибутку до смішного швидко.

— Це ж моя книга, еге ж? — сказав Анрі. — Яка вийде під твоїм ім'ям. А це коштує більше, ніж гроші, Бене.

— То, може, мені задарма працювати? — відказав я.

Анрі посміхнувся і спитав:

— Маєш ручку?

Я подав йому ручку, і він поставив дату й підпис у належному місці, а потім дав мені номер свого банківського рахунку в Цюріху.

Я відклав контракт, й Анрі витягнув із причепа електричний шнур-подовжувач. Завантаживши свій портативний комп'ютер, я увімкнув магнітофон і перевірив, як працює запис.

— Готовий? — спитав я.

— Так, — відповів Анрі. — Я розповім тобі все, що потрібно для написання книги, але опускатиму дрібні деталі, по яких можна вийти на реальних людей — зрозумів?

— Анрі, це — твоя історія. Розповідай її так, як хочеш.

Він відкинувся у своєму брезентовому кріслі, склав руки на тренованому животі й почав із самого початку.

— Я виріс у провінції, у маленькому сільськогосподарському містечку, за яким уже нічого не було. Сама лише порожнеча. Мої батьки мали курячу ферму, і я був їхньою єдиною дитиною. Мій батько пив. Бив матір. Бив мене. Вона теж била мене й теж інколи випивала разом із ним. — Анрі описав мені їхній скрипучий чотирикімнатний будинок, де його спальня знаходилася якраз над спальнею батьків.

— Між дошками на підлозі була шпарина, — сказав він. — їхнього ліжка я насправді не бачив, бачив лише їхні тіні, але добре чув, чим вони займалися. Секс і насильство. Кожної ночі. З часом я до цього звик.

Анрі описав мені три довгасті курники — і як батько навчив його в шість років убивати курей старим способом: сокирою на дерев'яному цурпалку.

— Я ходив до школи. Старанно вчився. Ходив до церкви. Робив усе, що мені казали, і намагався ухилятися від ударів. Мій батько не лише регулярно лупцював мене, але й принижував.

Моя матір… Я простив її. Але тоді мені роками снилося, як уб'ю іх обох. И у своїх снах я клав їхні голови на отой цурпалок, змахував сокирою і дивився, як вони потім бігають, безголові.

Коли я прокидався, то якусь мить мені продовжувало здаватися, що це правда. Що я дійсно це зробив.

Анрі різко повернувся й поглянув на мене.

— Життя пішло далі. Ти можеш мене уявити, Бене? Маленьку гарненьку дитину із сокирою в руках і скривавленим фартухом?

— Можу. Сумна історія, Анрі. Але, здається, це гарна відправна точка для книги.

Анрі похитав головою.

— Я маю кращу точку.

— Гаразд. Кажи.

Спершись ліктями об коліна, Анрі стиснув долоні і сказав:

— Кіно про своє життя я хочу розпочати з літнього ярмарку. В об'єктиві — я й красива блондинка на ім'я Лорна.

Розділ 79

Я безперервно перевіряв магнітофон, придивляючись, чи крутяться коліщатка.

Пісками віяв легенький сухий вітерець, і по моєму черевикові пробіглася ящірка. Анрі скуйовдив пальцями волосся; вигляд у нього був знервований і збуджений. Досі я не бачив, щоб він так смикався і хвилювався. І через це рознервувався сам.

— Будь ласка, змалюй місце дії, Анрі. То був районний ярмарок?

— Можна й так назвати. Сільськогосподарські продукти й тварини були по один бік головної вулиці, а масові розваги та наїдки з напоями — по другий. Уточнювати не буду, ііене. Я ж сказав — без подробиць. Це могло трапитися і в містечку Венген, що в Швейцарії, і в якій-небудь Кізяківці в Арканзасі. Не має значення, де це було. Просто уяви собі яскраві вогні ярмарку, щасливих людей та цілком серйозні оглядини тварин. Бо на кону стояли бізнесові угоди, від яких залежало майбутнє фермерів. Мені було тоді чотирнадцять, — продовжив він. — Мої батьки виставляли в спеціальній клітці екзотичних курчат. Уже поночіло, і батько сказав мені привезти нашу вантажівку з приватної стоянки для автомобілів учасників виставки, розташованої поодаль від ярмаркового майдану. Коли я йшов туди, то зазирнув до одного з харчових павільйонів, де Лорна продавала всілякі хлібобулочні вироби й печиво.

Лорна була моєю ровесницею, і ми ходили з нею в один клас. Вона була сором'язливою білявкою. Свої книжки вона зазвичай носила перед собою так, що вони закривали груди. Але їх усе одно було видно. У ній мені подобалося геть усе, абсолютно все.

Я кивнув, й Анрі продовжив:

— Пам'ятаю, що того дня вона була вся в блакитному. І від цього її волосся здавалося ще білявішим, а коли я сказав їй: «Привіт!», то мені здалося, що вона була рада мене бачити. І спитала, чи не хочу я підхарчитися.

Я знав, що батько вб'є мене, якщо я не привезу вчасно вантажівку, але я не боявся прочухана — отак я здурів від тієї красуні.

Анрі розповів, як вони пішли на ярмаркову площу на атракціони, як він купив Лорні булочку і як вона з остраху вхопилася за його руку, коли вагончик на американських гірках різко пірнув униз.

— Й увесь цей час я відчував до цієї дівчини якусь особливу непереборну тягу й ніжність, — сказав Анрі. — Після атракціону до нас підійшов хлопець на ім'я Крейг такий-то. Він був на пару років старший за мене. Поглянувши на мене, як на порожнє місце, він сказав Лорні, що має два квитки на чортове колесо і що вона навіть не уявляє, що то за краса: внизу на майдані яскраві вогні, а в небі — зорі.

«Ой, мені так хочеться покататися на колесі! — вигукнула Лорна. А потім повернулася до мене. — Ти ж не заперечуєш?» — І пішла з тим хлопцем.

А я заперечував, Бене. Я був проти. Провівши їх поглядом, я пішов за вантажівкою й за прочуханом. На стоянці було темно, але я швидко знайшов батьків автомобіль поруч із причепом-скотовозом.

Біля цього причепа я побачив іще одну дівчину, яку знав по школі, — Моллі. Вона якраз намагалася загнати двох телят із декоративними стрічками на недоуздках, але в неї нічого не виходило.

Я запропонував їй допомогу, — сказав Анрі. — Але Моллі відповіла: «Ні, дякую. Я сама», — щось у такому дусі, і справді спробувала самотужки заштовхати телят до причепа похилою рамою.

Мені не сподобалася її інтонація, Бене. Я відчув, що вона перейшла межу.

Я схопив лопату, що стояла прихилена до причепа і, коли Моллі повернулася до мене спиною, лупонув її по потилиці. Почулося гучне «хрусь!» — цей звук надзвичайно мене збудив — і вона гепнулася додолу.

Анрі замовк. Пауза тривала досить довго, але я теж вперто мовчав.

Нарешті Анрі знову заговорив:

— Я затягнув Моллі в причіп і закрив задній борт. На цей час вона вже оговталася й почала скімлити. Я сказав їй, що ніхто її не почує, але вона не припиняла.

Я схопив її руками за шию і став душити так природно, наче я повторював те, що багато разів робив раніше. Може, і робив — уві сні.

Анрі поправив браслет годинника, відвернувся і вп'явся поглядом у пустелю. Коли він знову обернувся до мене, його очі були байдужі й позбавлені виразу.

— Коли я душив її, то почув, як поруч пройшли двоє чоловіків. Вони сміялися. Я душив Моллі за шию так сильно, що в мене руки заболіли, тож я змінив хватку й став душити далі, аж поки вона не припинила дихати.

Я відпустив її, і вона стала хапати ротом повітря, але більше не скімлила. Я ляснув її по щоці — і відчув, як набубнявів мій прутень. Стягнувши з Моллі одіж, я перевернув її — і вжарив. При цьому я увесь час не знімав рук з її шиї, а коли скінчив, то вже задушив її остаточно.

— Про що ти думав, коли це робив?

— Я просто хотів, щоб це тривало й далі. Не хотів переривати задоволення. Уяви собі Бене, який то був кайф — разом з оргазмом відчути у своїх руках силу дарувати життя або смерть. Я відчув, що заслужив зробити це. Хочеш знати, як я почувався? Я почувався як Бог.

Розділ 80

Наступного ранку я прокинувся, коли двері трейлера ковзнули вбік і всередину хлинув потік блідого, майже білого сонячного світла. Почувся голос Анрі:

— Я приніс тобі кави та булочок, приятелю. І яйця. Сніданок для мого компаньйона.

Я сів на своєму розкладному ліжку, а тим часом Анрі розпалив плитку, розбив яйця в чашку й дочекався, поки зашипить сковорідка. Я поїв, і ми знову почали роботу під навісом. У моїй голові знову й знову прокручувалася думка: Анрі зізнався в убивстві. Десь колись на окружному сільському ярмарку задушили чотирнадцятирічну дівчину. Звіт про її смерть і незавершена кримінальна справа десь мають зберігатися.

Невже Анрі збирається подарувати мені життя, розуміючи, що я тепер знаю про це вбивство?

Він повернувся до історії Моллі, продовживши її з того моменту, де закінчив минулого вечора.

Анрі був збуджений, жестами зображав мені, як він затягнув Моллі в хащі й засипав листям, уявляючи, який страх нажене на околичні містечка звістка про те, що Моллі зникла.

Анрі розповів, як він сам долучився до пошуків Моллі, як розклеював плакати, як брав участь у ході із запаленими свічками, а сам тим часом плекав у глибині душі свою таємницю про те, як він убив Моллі й вийшов сухим із води.

Він описав мені похорон дівчини, білу труну під покривалом квітів, як він дивився на плачучих людей, особливо на родину Моллі: її батьків та брата із сестрою.

— Я намагався відчути те, що відчувають вони, — сказав Анрі. — Ти ж, напевне, знаєш усе про найвідоміших серійних убивць, Бене? Про Джейсі Лі Дугард, Денніса Лі Рейдера, Дамера, Банді… Усі вони діяли під впливом сексуальних імпульсів. Учора мені подумалося, що для нашої книги буде важливо провести межу між цими вбивцями і мною.

— Стривай, Анрі. Ти розповів мені, що відчував, коли зґвалтував і вбив Моллі. А оте відео з Кім Макденіелс? І тепер ти кажеш мені, що ти не такий, як згадані тобою серійні вбивці? А звідки це видно?

— Ти випустив з уваги одну важливу річ. Придивися ретельніше, Бене. Бо це — важливо. Я вбив десятки людей і більшість із них зґвалтував. Але, за винятком Моллі, я робив це за гроші.

Добре, що мій магнітофон усе це записував, бо мій розум розщепився на три частини: письменник, що міркує, як зліпити докупи розрізнені розповіді Анрі в розповідь, від якої неможливо відірватися. Полісмен, що шукає зачіпки для визначення особи Анрі в тому, що він мені розповів, у тому, що не розповів, і серед тих його психологічних білих плям, про чиє існування він сам не здогадувався. А третя частина мого мозку, яка працювала з максимальним напруженням, представляла людину, що бажала вижити.

Анрі сказав, що вбивав заради грошей, але Моллі він убив від люті. Він попередив, що вб'є мене, якщо я його не послухаюся. Він міг будь-якої миті змінити власні правила.

Я вслухувався. Намагався вивчити Анрі Бенуа в усіх його вимірах. Але найбільше я намагався вирахувати, що маю зробити, аби вижити.

Розділ 81

Анрі повернувся до причепа з бутербродами та пляшкою вина. Коли він відкоркував пляшку, я спитав його:

— А як реально працює твоя угода з Підглядачами?

— Вони називають себе «Альянс», — відповів Анрі. Наливши дві склянки, він подав одну мені. — Колись я мав необережність обізвати їх «Підглядачами», і вони мене провчили: немає роботи — немає грошей. — І він промовив, мавпуючи німецький акцент: — Ти — поганий хлопець, Анрі. З нами жартувати не можна.

— Отже, цей «Альянс» — німецький?

— Серед його членів — один німець. Хорст Вернер. Це ім'я, швидше за все, є вигаданим. Я ніколи не перевіряв. Іще один підглядач — голландець на ім'я Ян Ван дер Хойфель. Утім, це теж може бути псевдонімом. Само собою розуміється, що для книги ти поміняєш усі імена, еге ж, Бене? Хоча ці люди не настільки тупі, щоб залишати якісь сліди, зачіпки.

— Ясна річ. Однозначно.

Він кивнув і продовжив. Його збудження минулося, і голос зазвучав жорсткіше. Став твердим, мов граніт без жодної тріщинки.

— У цьому «Альянсі» є ще декілька членів. Я не знаю, хто вони. Бо для мене вони існують лише у віртуальному інтернет-просторі. Утім, одну учасницю знаю. Це — Джина Працці. Саме вона найняла мене.

— Цікаво, цікаво. Вона тебе найняла? Розкажи мені про Джину.

Анрі відсьорбнув вина й почав розповідати мені, як зустрів красиву жінку після чотирьох років в іракській тюрмі.

— Я обідав у вуличному бістро в Парижі, коли помітив за сусіднім столиком цю незвичайну жінку — високу, красиву й тендітну.

Вона мала білу-білу шкіру, а сонцезахисні окуляри були підняті вгору й трималися на її густому каштановому волоссі. У неї були високі груди, довгі ноги, а на кожному зап'ясті — по три діамантові браслети з годинником. Вона виглядала багатою, вишукано-витонченою й абсолютно недоступною. І мені страшенно її захотілося.

Жінка поклала гроші разом із рахунком і підвелася, щоб піти. Мені хотілося з нею поговорити, і я тільки й придумав, що ідіотську фразу: «Ви не знаєте, котра година?»

Вона неквапливо зміряла мене довгим поглядом — від очей до черевиків і навпаки. На мені була дешева одіж. Минуло лише кілька тижнів, як я вийшов із в'язниці. Порізи та синці загоїлися, але я й досі був худий та виснажений. Усі тортури, усі жахливі сцени, які я пережив, і досі стояли в мене перед очима. Але вона щось таки побачила в мені.

І ця жінка, цей янгол, чийого імені я тоді ще не знав, відповіла: «Я знаю, котра година за паризьким часом, за нью-йоркським, за шанхайським… і я також знаю, що маю час для вас».

Коли Анрі заговорив про Джину Працці, голос його став тихим та ніжним. Схоже, що тоді він нарешті скуштував самоповаги та самореалізації після довгих років приниження.

Він сказав, що вони провели тиждень у Парижі. І відтоді зустрічаються там щороку у вересні. Розповів, як пішли за покупками на Вандомську площу. За все платила Джина: вона придбала йому дорогі подарунки та елегантну коштовну одіж.

— Вона походить із древнього багатого роду, — пояснив мені Анрі. — І має широкі зв'язки у світі багачів, про який я тоді нічогісінько не знав.

Потім Анрі розповів, як після тижня в Парижі вони вирушили в круїз по Середземному морю на яхті Джини. У його пам'яті постали образи Лазурового берега, на його думку — однієї з наймальовничіших місцин в усьому світі.

Він пригадав, як вони кохалися в каюті, пригадав неквапливі морські хвилі, вино, вишукані страви в ресторанах із мальовничими видами на Середземне море.

— Я насолоджувався віскі «Глен Гаріох» тисяча дев'ятсот п'ятдесят восьмого року за дві тисячі шістсот доларів пляшка. А одну страву я не забуду ніколи: пельмені по-італійськи з морського їжака в супроводі кроля з фенхелем, вершкового сиру «Маскарпоне» та лимона. То була розкішна трапеза для сільського хлопця та колишнього військовополоненого Аль-Кайди.

— Я й сам звик до простої їжі — біфштекс та смажена картопля, — зауважив я.

Анрі розсміявся.

— То тобі просто не доводилося бувати з гастрономічним турне по ресторанах Середземномор'я. Я навчу тебе. Я повезу тебе до паризької кондитерської «О Шоколя». І твоє ставлення до їжі зміниться назавжди, Бене. Але я розповідав тобі про Джину — жінку з витонченим смаком та апетитом. Одного дня за нашим столиком з'явився новий чоловік. То був голландець — Ян Ван дер Хойфель.

Коли Анрі заговорив про Ван дер Хойфеля, його обличчя посуворішало. Він розповів, як той приєднався до них в їхньому готельному номері й режисерським голосом давав команди, коли Анрі кохався в ліжку з Джиною.

— Мені не сподобався цей тип і те, чим мені довелося займатися, але кілька місяців тому я спав у власному лайні й годував клопів. Тому я був готовий на все, щоб залишатися з Джиною, навіть незважаючи на Ван дер Хойфеля.

Голос Анрі потонув у гуркоті гелікоптера, що з'явився над долиною. Він показав мені очима не рипатися з місця. Навіть коли в долині знову стало тихо, він не відразу повернувся до своєї розповіді про Джину.

Розділ 82

— Джину я не любив, — сказав мені Анрі. — Але був від неї в захваті, був одержимий нею. Ну гаразд. Мабуть, я все ж кохав її. По-своєму, — припустив Анрі, уперше продемонструвавши людську вразливість.

Одного дня, коли ми були в Римі, Джина привела молоду дівчину…

— А як же голландець? Він випав із процесу?

— Не зовсім. Він повернувся до Амстердама, але між ним та Джиною був якийсь дивний зв'язок. Вони постійно перемовлялися по телефону. Під час цих розмов вона раз по раз переходила на шепіт і хихотіла. Уяви собі — цей тип любив підглядати. Але тілесно Джина була зі мною.

— Ти був із Джиною в Римі, — підказав я, щоб він тримався основної канви сюжету.

— Так, звісно. Джина знайшла студентку, котра, як то кажуть, прокладала своїм передком дорогу до знань. То була проститутка-першокурсниця з Праги, і навчалася вона в Римському університеті. її імені я не запам'ятав. Пам'ятаю лише, що вона була скаженою в ліжку й надто довірливою.

Ми були в ліжку, усі троє, і Джина сказала, щоб я стиснув руками шию дівчини. Це — сексуальна гра, що зветься «перекрити кисень». Вона посилює оргазм і — так-так, Бене, передбачаю твоє запитання, — і вона нагадала мені про отой єдиний випадок із Моллі. Студентка знепритомніла, і я прибрав руки з її шиї, щоб вона віддихалася.

Джина нахилилася, узяла в руку мій прутень і поцілувала мене. А потім сказала: «Кінчай її, Анрі».

Я заліз на дівчину й почав був знову вжарювати її, але Джина перервала мене: «Ні, Анрі, ти мене не зрозумів. Прикінчи її». З цими словами вона простягнула руку до нічного столика, узяла з нього ключі від «феррарі» й помахала ними перед моїми очима. То була пропозиція: автомобіль за життя дівчини.

І я вбив оту студентку. І став кохатися з Джиною, а поруч лежала мертва дівчина. Джина від цього так наелектризувалася, що просто шаленіла в моїх обіймах. Коли вона кінчила, то це було як смерть і воскресіння вже іншої — спокійнішої та лагіднішої жінки.

Анрі розслабився, і його рухи та жести стали менш напруженими. Він розповів про триденну подорож на «феррарі» до Флоренції, про часті зупинки по дорозі і про життя, у яке він уже почав уростати. Принаймні, так йому здавалося.

— Невдовзі після поїздки до Флоренції Джина розповіла мені про «Альянс» і про те, що Ян був його важливим учасником.

Сага про мандрівки Західною Європою скінчилася. Тіло Анрі знову напружилося, а темп його голосу змінився з неквапливого на уривчастий.

— Джина розповіла мені, що «Альянс» — це таємна організація, до якої входять кращі з кращих, під якими малися на увазі непристойно багаті та розбещені. Вона сказала, що їм потрібні «мої таланти», як вона висловилася. 1 додала, що моя робота буде щедро винагороджуватися.

Виявилося, що Джина мене не кохала. І спілкувалася зі мною із суто утилітарних міркувань. Звісно, це мене трохи зачепило за живе. Спочатку мені навіть захотілося її вбити. Але яка була б із того користь, Бене? Більше того, це було б просто ідіотством.

— Бо вони найняли тебе, щоб ти для них убивав?

— Звісно, — підтвердив Анрі.

— А яка з того користь «Альянсу»?

— Бенджаміне, — терпляче мовив Анрі. — Вони наймають мене не для того, щоб я робив відеохіти на продаж. Я роблю фільми виключно для них. І вони платять мені за те, щоб ці фільми дивитися.

Розділ 83

Анрі сказав, що вбивав заради грошей, і тепер його історія почала набувати загальних обрисів. Він убивав і робив фільми про ці сексуальні страти для обраної аудиторії за величезні гроші. Тепер кіношна обстановка, на тлі якої було вбито Кім, набула сенсу. То було щось на кшталт павільйонних декорацій. Але я не розумів, навіщо Анрі утопив Левона та Барбару Макденіелсів. Як же це пояснити?

— Ти розповідав мені про Підглядачів. І про своє відрядження на Гаваї.

— Так, я пам'ятаю. Розумієш, Підглядачі дозволяють мені великий ступінь творчої свободи, — пояснив Анрі. — Кім я вибрав по фотографіях. Хитрістю видурив інформацію з її агенції. Сказав, що мені потрібні її послуги як моделі, і спитав, коли вона повернеться з… «а де у неї, до речі, зараз фотосесія?»

Мені сказали місце зйомки, а решту я вже дізнався сам: конкретний острів, час прибуття й готель. Поки я чекав на Кім, я вбив маленьку Розу. Вона була ласим шматочком, amuse-bouche…

— Амюз що?

— Це означає засіб для посилення апетиту, пікантну закуску. У даному випадку «Альянс» не оплатив цієї роботи, і тому я виставив фільм на аукціон. Так-так, існує ринок для подібних речей. Таким чином я заробив трохи додаткових грошей, а потім зробив так, щоб цей фільм у кінцевому підсумку потрапив до голландця. Ян особливо полюбляє маленьких дівчаток, тому я хотів, щоб у Підглядачів слина котилася в очікуванні моїх нових робіт.

— Коли Кім прибула на Гаваї для фотосесії, я безперервно за нею стежив.

— Ти перебував там під іменем Нільс Бйорн? — спитав я. Анрі аж сіпнувся. А потім насупився.

— А звідки ти про це дізнався?

Я збагнув, що зробив помилку. Ні з того, ні з сього я пов'язав Джину Працці з жінкою, що зателефонувала мені, коли я був на Гаваях, і сказала, щоб я перевірив мешканця готелю на ім'я Нільс Бйорн. Ця несподівана здогадка, вочевидь, влучила в ціль — і викликала незадоволення в Анрі.

Цікаво, а навіщо Джині видавати Анрі? Що він приховав про їхні стосунки?

Це здалося мені важливою зачіпкою в історії Анрі, але я зробив собі попередження. Заради власної безпеки я мушу бути дуже обережним, щоб не розізлити Анрі. Дуже обережним.

— Хтось дав наводку поліції, — відповів я. — Що якийсь торговець зброєю знімав номер у готелі «Вейлі Прінсес» на ім'я Нільс Бйорн саме тоді, коли зникла Кім. Його так і не встигли допитати.

— Ось що я тобі скажу, Бене, — мовив Анрі. — Нільс Бйорн — то був я, але я вже знищив документи на це ім'я. І більше ніколи ними не скористаюся. Тому це тобі вже нецікаво.

Раптом він рвучко встав зі свого стільця й поправив навіс так, щоб закритися від прямих сонячних променів. Я ж скористався цим часом для того, щоб вгамувати свої нерви.

Міняючи записану касету на нову, я почув, як Анрі тихо мовив:

— Сюди хтось їде.

І знову моє серце почало відбивати в грудях чечітку.

Розділ 84

Прикривши очі долонею, я поглянув на колію, що тягнулася крізь пустелю на захід, — і помітив, що з пагорба до нас спускається седан темного кольору.

Анрі швидко зорієнтувався:

— Негайно! Забирай свої речі, свою склянку та стілець — і мерщій у причіп.

Я зробив так, як він сказав, і поквапився до причепа, а слідком за мною увійшов Анрі. Він зняв із гачка ланцюг і поклав його під раковину. Мені ж він віддав мою куртку й наказав сховатися в туалеті.

— Якщо наш гість не на жарт розійдеться, — попередив Анрі, — то, можливо, мені доведеться спекатися його. Це означає, що ти станеш свідком убивства, Бене. Повір мені, тобі не буде від цього ніякої користі.

Я протиснувся до крихітного туалету й поглянув на свою пику в дзеркалі, перш ніж вимкнути світло. У мене виросла триденна борода, а сорочка пом'ялася. Я мав непрезентабельний вигляд і був схожий на бомжа.

Стінка туалету була тонка, і я чув крізь неї все. У двері причепа постукали, й Анрі відчинив їх. Почулися важкі кроки.

— Ласкаво просимо, констебле. Мене звуть брат Михайло, — сказав Анрі.

Почувся владний жіночий голос:

— Я — лейтенант Брукс з Охорони заповідника. Цей кемпінг закритий, пане. Ви що — не бачили загорожі й знаку «В'їзд заборонений» гігантськими літерами?

— Вибачте, — сказав Анрі. — Я хотів помолитися, щоб мені ніхто не заважав. Я — з Камальдолійського монастиря. Що в місцевості Біг Сюр у Каліфорнії.

— Та будь ви хоч акробатом із «Цирку Сонця». Вам нема чого тут робити.

— Мене привів сюди Господь, — заперечив Анрі. — Це Він вказує, що мені робити. Вибачте. Я не збираюся заподіяти ніякої шкоди.

Я відчув, як у причепі наростає напруженість. Якщо жінка-охоронець спробує викликати по радіо допомогу, то їй капець. Багато років тому в Портленді я здав назад патрульне авто й наїхав на інвалідний візок, ледь не розчавивши діда, що в ньому сидів. Іншого разу я націлив помпову рушницю на дитину, яка вискочила із-за сусіднього автомобіля й наставила на мене водяний пістолет.

Обидва рази мені здалося, що від хвилювання серце моє вискочить із грудей, але, клянуся Богом, цього разу було ще гірше.

Якщо пряжка мого ременя випадково стукне об металеву раковину, то лейтенант почує. Якщо вона мене побачить і почне допитувати, то Анрі може вирішити, що йому доведеться вбити її, і тоді я стану винуватцем її смерті.

А потім він уб'є мене.

Я молив Бога, щоб не закашляти чи не чхнути. Я благав Його, щоб лихо оминуло мене.

Розділ 85

Лейтенант сказала Анрі, що вона розуміє його потребу усамітнитися в пустинь, але попередила, що цей кемпінг є досить небезпечним.

— Якби пілот вертушки не помітив вашого причепа, то патруль сюди б і не приїхав. А що, коли б у вас скінчилося пальне? Або вода? Ніхто б вас не знайшов, і ви б загинули, — пояснила лейтенант Брукс. — Я почекаю, поки ви зберете ваші речі й поїдете.

Тут затріщала рація, і я почув, як жінка-охоронець сказала:

— Я знайшла його, Юзефе.

Я завмер, чекаючи неминучого пострілу, і подумав, що треба ударом ноги розчинити двері і спробувати вибити пістолет із руки Анрі, щоб якось врятувати жінку.

Та в цей момент лейтенант повідомила напарнику:

— Він — монах. Відлюдник. Так, сам-один. Та ні, усе нормально.

У розмову втрутився голос Анрі:

— Лейтенанте, уже поночіє. Я запросто можу виїхати завтра вранці. А сьогодні мені б дуже хотілося залишитися тут для молитов та роздумів.

Запала нетривала тиша — то, мабуть, лейтенант розмірковувала над проханням Анрі. Я повільно й обережно видихнув і так само повільно вдихнув. Жінко, роби, як він каже. Забирайся звідси під три чорти.

— Нічим не можу вам допомогти, — сказала вона.

— Ля певен, що можете. Дозвольте мені лишитися тут іще на одну ніч. Це — все, що я прошу.

— Ваш бензобак повен?

— Еге ж. Я залив його по вінця, коли їхав до парку.

— А води у вас достатньо?

Скрипнули дверцята холодильника.

— Тоді завтра вранці вас тут уже не має бути, — сказала лейтенант. — Домовилися?

— Так, домовилися, — погодився Анрі. — І вибачте за клопіт.

— Нема за що. Добраніч, брате.

— Дякую, лейтенанте. Боже вам благословення.

Я почув, як загув двигун патрульного автомобіля. І за хвилину Анрі відчинив дверцята.

— Зміна планів, — сказав він, коли я боком вибирався з вузького туалету. — Зараз я приготую поїсти. А потім нас чекає безсонна ніч.

— Нема проблем, — сказав я.

Визирнувши у вікно, я побачив, як віддаляються задні ліхтарі патрульного авто — назад, до цивілізації. А позаду мене Анрі кинув на сковорідку пиріжки для гамбургерів.

— Цієї ночі нам доведеться добряче попрацювати, — сказав він.

Мені подумалося, що до обіду наступного дня я, можливо, уже буду на пляжі Веніс-біч. Дивитимуся на культуристів, дівчат у тоненьких бікіні, скейтерів та байкерів на звивистих бетонних доріжках, що тягнуться через пляж і вздовж берега. Мені подумалося про кумедних собак у хустках та сонцезахисних окулярах, про маленьких дитинчат на триколісних велосипедиках і про те, як ми з Менді наминатимемо смажені бичачі яйця із соусом у ресторані «Скотті».

Я все їй розповім.

Анрі поставив переді мною гамбургер та пляшку з кетчупом і сказав:

— Насолоджуйтесь, пане Прихильнику Простої їжі. — І почав робити каву.

Ти ще не вдома, — нагадав мені внутрішній голос.

Розділ 86

Брати в когось інтерв'ю — це не просто слухати в піввуха. Я мав зосереджуватися на тому, що казав мені Анрі, як воно узгоджувалося з рештою історії, і вирішувати, чи треба в якомусь конкретному місці вдаватися в подробиці, чи продовжувати розповідь далі.

Утома накривала мене, як туман, і я відбивався від неї кавою, жодної миті не забуваючи про свою основну мету: усе це записати й вибратися звідси живцем.

Анрі повернувся у своєму оповіданні в минуле, до часу, коли він працював на військового підрядчика, «Брюстер-норт». Він розповів мені, як йому допомогло влаштуватися на цю роботу знання кількох мов і як він вивчив іще декілька, уже працюючи на цю фірму.

Анрі розказав, як встановив стосунки з отим підроблювачем документів у Бейруті. А коли він перейшов до подробиць свого ув'язнення, до страти своїх товаришів, то його плечі важко опустилися.

Я ставив навідні запитання й таким чином визначив місце для Джини Працці в часовій канві. Я спитав, чи знала Джина його справжнє ім'я, і він сказав, що ні. Він користувався іменем, зазначеним у документах, які виготовив йому той підроблювач: Анрі Бенуа з Монреаля.

— Ти продовжував зустрічатися з Джиною?

— Після Рима я не бачив її кілька років, — відповів Анрі. — Вона не схильна до панібратства з підлеглими.

Від його тримісячного роману з Джиною ми поступово перейшли до низки замовних убивств, які він здійснював для «Альянсу» ось уже чотири роки.

— Здебільшого я вбивав молодих жінок, — повідав мені Анрі. — Я роз'їжджав по світу й часто міняв зовнішність і посвідчення особи. Ти ж пам'ятаєш, як це добре в мене виходить, Бене.

І став перелічувати трупи — цілу низку молодих дівчат, яких він позбавив життя в Джакарті, а також таку собі Сабру в Тель-Авіві.

— Ця Сабра, вона виявилася бійцем. Господи, вона сама мене ледь не вбила.

Нарешті я намацав природний каркас цієї історії й сповнився творчого захвату. У мене в голові вже почав визрівати план твору, і я майже забув, що це — не просто щось на кшталт захоплюючого сценарію майбутнього фільму.

Бо всі описані вбивства були справжніми.

Навіть зараз пістолет Анрі був заряджений.

Анрі перелічував свої вбивства — молоді проститутки в Кореї та Венесуелі, — а я тим часом нумерував магнітофонні касети й робив нотатки, щоб поставити потім додаткові питання.

Він пояснив, що завжди любив кіно, і виробництво відео для «Альянсу» зробило його ще вправнішим кілером. Скоєні ним убивства ставали дедалі вишуканішими та досконалішими з точки зору кінематографії.

— А тебе не турбує те, що твої фільми гуляють по світу?

— Я завжди приховую своє обличчя, — пояснив Анрі. — Або маску вдягаю, як у випадку з Кім, або спеціально затуманюю своє лице на відео. Я користуюся комп'ютерною програмою, за допомогою якої дуже легко робити «розмивку» зображення.

Анрі пояснив, що роки, проведені на службі в «Брюстер-норт», навчили його залишати на місці знаряддя убивства та трупи (випадок із Розою був винятком), і хоча відбитки його пальців ніде не були зареєстровані, він усе одно дуже ретельно слідкував за тим, щоб не залишати після себе ані найменшого сліду. Він завжди вдягав презерватив, щоб поліція не могла вирахувати його по ДНК.

Розповідаючи мені про вбивство Джулїї Вінклер, Анрі зізнався, що сильно її покохав. Я придушив у собі бажання саркастично пожартувати з приводу того, що його кохання було для дівчат смертельно небезпечним. Коли Анрі дійшов до Макденіелсів, то виявилося, що вони йому теж дуже сподобалися. Цієї миті мені захотілося накинутися на нього й задушити.

— А навіщо ж ти тоді їх убив, Анрі? Навіщо? — спитав нарешті я.

— Бо вони були частиною сценарію, узгодженого з Підглядачами. То мало бути щось на кшталт документального фільму. За Мауї я загріб купу грошей, Бене. За кілька днів я заробив набагато більше, аніж ти за рік.

— Гаразд, ти вбивав за гроші, але як ти почувався, позбавляючи життя всіх цих людей? За моїми підрахунками, ти вбив тридцять чоловік.

— Кількох із них мені було дійсно шкода, — відповів Анрі.

Розділ 87

Після третьої ранку Анрі пояснив мені, що найбільше приваблювало його в обраному ремеслі.

— Мене стала цікавити ота скороминуща мить між життям та смертю, — пояснив він. І мені пригадалися обезголовлені курчата з його дитинства та забави з придушенням, якими він тішився після того, як задушив Моллі.

Й Анрі розповів мені більше, значно більше, аніж я хотів знати.

— У дельті Амазонки було одне плем'я, — продовжив він. — Вони надівали петлю якраз під щелепами своїх жертв так, що мотузка торкалася вух. її протилежний кінець кріпився до верхівки зігнутого молодого дерева.

Коли жертві відрізали голову, то її дерево різко розпрямлялося, підкидаючи голову догори. Ці індіанці вважали це гарною смертю. Гадали, що останнє відчуття жертви було відчуттям польоту.

— Значить, Анрі, тебе до вбивства спонукає отой момент між життям та смертю?

— Мабуть, що так. Десь три роки тому я вбив одну парочку в Біг Сюр. Я накинув петлі їм під щелепи, — сказав він і для наочності обхопив свою шию вказівним та великим пальцями. — Протилежні кінці мотузок я прив'язав до вентилятора під стелею. Я відрубав їм голови гострим мачете — і вони завертілися на лопатях. Здається, коли Підглядачі побачили той фільм, вони збагнули, що я — талант, — продовжив Анрі. — Бо я підняв розцінки, але вони заплатили без заперечень. Та мені й досі не дає спокою ота парочка закоханих. Цікаво, їм і справді в момент смерті здалося, що вони летять?

Розділ 88

Зійшло сонце, і мене охопила страшенна втома. Ми працювали всю ніч, і хоча я щедро здобрював свою каву цукром та ковтав її чашку за чашкою, мої повіки злипалися, а маленький простір причепа на хвилястому піску поплив перед очима.

— Мені важливо знати, Анрі… — сказав я.

І від'їхав, умить забувши, що хотів спитати. Анрі посмикав мене за плече.

— Закінчуй своє питання, Бене. Що тобі важливо знати?

То було запитання, яке з'явилося б у читача на самому початку, а відповідь на нього мала з'явитися наприкінці.

— А чому ти хочеш, щоб з'явилася ця книга?

І я поклав голову на столик — щоб хвилину перепочити.

Я чув, як Анрі ходив біля причепа, щось наче прибирав і витирав. Потім почулося, як він говорить, але я не був певен, що він говорив зі мною.

Коли я прокинувся, годинник на мікрохвильовці показував десять хвилин на дванадцяту.

Я гукнув Анрі, а коли він не відповів, я вибрався зі свого тісного куточка за столом і відсунув двері причепа.

Пікап щез.

Я вийшов із причепа й озирнувся довкола. У голові в мене почало розвиднюватися, і я увійшов назад, усередину. Мій портативний комп'ютер та валізка стояли на кухонному столі. Численні касети, що я їх ретельно пронумерував по порядку, були складені акуратним стосом. Магнітофон був увімкнений у розетку, а біля нього лежала записка:

«Бене, увімкни й послухай».

Я натиснув кнопку «Play» і почув голос Анрі:

«Доброго ранку, компаньйоне. Сподіваюся, ти добре виспався. Тобі треба було відпочити, тому я дав тобі снодійне, щоб ти швидше заснув. Сподіваюся, ти мене розумієш: мені потрібен був час на збори.

А тепер слухай уважно. Іди колією на захід і через чотирнадцять миль вийдеш на автостраду Палмз-Хайвей номер двадцять дев'ять. Я залишив тобі багацько води та їжі, і якщо ти вирушиш після заходу сонця, то до ранку встигнеш вибратися з парку.

Цілком можливо, що тобі зустрінуться лейтенант Брукс або хтось із її колег і підвезуть тебе. Обережно підбирай слова, Бене. Ти ж письменник, людина творча. Тож потурбуйся вигадати правдоподібну брехню.

Твій автомобіль — на стоянці за «Лакшері-інн», там, де ти його залишив. Ключі від нього я поклав у кишеню твоєї куртки разом із квитком на літак.

Ой, ледь не забув найважливіше. Я зателефонував Аманді. Сказав, що з тобою все гаразд і що невдовзі ти будеш удома.

Чао, Бене. Трудися старанно. Працюй добре. Я буду на зв'язку».

Плівка засичала — повідомлення скінчилося.

Цей вилупок зателефонував Аманді. Іще одна погроза.

За дверима причепа пустеля смажилася в липневому пеклі, тому мені довелося вирушити в піший похід лише після того, як сіло сонце. А поки я чекав, Анрі, напевне, замітав сліди, вкотре міняв личину й безперешкодно сідав на борт літака.

Відчуття безпеки остаточно мене покинуло. Я зрозумів, що воно не повернеться доти, доки «Анрі Бенуа» не помре або опиниться за ґратами. Я твердо вирішив повернути своє життя в нормальне русло й заради цього був готовий на все.

Навіть якщо мені доведеться прикінчити Анрі власноруч.

Частина четверта

Полювання на великого хижака

Розділ 89

У перший же день після мого пустельного усамітнення мені зателефонував Леонард Загамі і став підганяти: він хотів опублікувати книгу швидко, щоб падкі на сенсацію репортери розтрубили про сповідь Анрі ще до того, як будуть розкриті вбивства на Мауї.

Я зателефонував Аронштайну, випросив у нього відпустку й перетворив свою житлову кімнату на бункер. І не тому, що на мене наїжджав Загамі. А тому, що я увесь час відчував присутність Анрі. Він був наче удав, що стискав мою грудну клітку й зазирав через плече, придивляючись, що я друкую. Я хотів лише одного: написати його моторошну й огидну історію, а потім зробити так, щоб цей убивця назавжди зник із мого життя.

Після повернення я працював із шостої ранку до пізнього вечора; процес перенесення записаних плівок на папір виявився дуже повчальним.

Слухаючи голос Анрі за замкненими дверима, я почув ті зміни його інтонації, паузи та коментарі собі під ніс, на які не звернув уваги, коли сидів поруч із його скоцюрбленою фігурою й гадав, вдасться мені вибратися живим із парку «Джошуа трі» чи не вдасться.

Ніколи не працював я так інтенсивно й невпинно, але після двох тижнів майже безперервного сидіння за комп'ютером тільки й спромігся, що закінчити передрук із касет та скласти загальний план книги.

Бракувало однієї важливої складової: зачіпки для передмови, запитання, яке рухатиме розповідь до кінця, запитання, на яке Анрі не дав відповіді: Навіщо йому ця книга^7.

Читачеві, напевне, захочеться про це дізнатися, сам же я не міг придумати пояснення. Анрі мав своєрідний розумовий вивих, і це, зокрема, відображалося в його вмінні ухилятися від небезпеки. Він уникав смерті з вправністю автомобіліста в щільному транспортному потоці. У цьому відношенні він був кмітливий, навіть геніальний, тож навіщо йому писати відверте зізнання, де слова, сказані ним самим, можуть спричинитися до його затримання та засудження? Може, заради грошей? Заради визнання? Невже його самозакоханість була такою всепоглинаючою, що він сам собі влаштував пастку?

Це було в п'ятницю, приблизно о шостій вечора. Я вкладав уже передруковані касети в коробок із-під черевиків, коли раптом моя рука зупинилася на завершальній касеті, де Анрі давав мені вказівки, як вибратися з парку «Джошуа трі».

Після того я більше не вмикав її, бо вона, на мою думку, не мала безпосереднього стосунку до моєї роботи, але перш ніж покласти її до коробки, я вставив касету номер 31 в магнітофон і перекрутив на початок.

І відразу ж здогадався, що для свого повідомлення Анрі не став використовувати нову касету, а зробив свій запис на тій, що вже стояла в магнітофоні.

З динаміка почувся мій голос — заморений та сонний:

— Мені важливо знати, Анрі…

Потім настала тиша. Вочевидь, я забув, про що хотів його спитати. Невдовзі почувся голос Анрі:

— Закінчуй своє питання, Бене. Що тобі важливо знати?

— Навіщо тобі ця книга?

Тоді моя голова впала на столик, і я чув голос Анрі наче крізь туман.

Тепер же я почув сказане чисто й гучно:

— Гарне запитання, Бене. Якщо ти наполовину письменник, яким ти зараз є, і якщо ти наполовину коп, яким колись був, то ти здогадаєшся, навіщо мені ця книга. Гадаю, ти чимало здивуєшся.

Я — здивуюся? Що це, в біса, має означати?

Розділ 90

У дверях повернувся ключ, засуви клацнули й відчинилися. Я аж сіпнувся від несподіванки й крутнувся в кріслі. Невже Анрі? Але то була всього-на-всього Аманда. Вона переступила через поріг, тримаючи в обіймах здоровенний пакунок із бакалійними товарами. Я підскочив до неї, схопив пакунок і поцілував мою кохану. А вона сказала:

— Мені вдалося купити двох останніх корнуольських курчат. Уявляєш? Ага, ось іще — поглянь. Дикий рис та зелена квасоля…

— А ти сама — просто персик, ти це знаєш? — спитав я.

— Новини бачив?

— Ні. А які?

— Про отих двох дівчат, знайдених на Барбадосі. Одну з них задушили. Другій — відтяли голову.

— Які двоє дівчат?

Я вже тиждень не вмикав ТБ. І жодного поняття не мав, про що каже Аманда.

— Про це розповідали на всіх телеканалах, не кажучи вже про Інтернет. Тобі терміново треба провітритися, Бене.

Я пішов за нею на кухню, поставив харчі на стіл й увімкнув телевізор, що стояв на поличці. І натиснув канал MS-NBC, на якому Ден Абрамс вів розмову з колишнім криміналістом ФБР Джоном Манці.

Цей Джон Манці мав похмурий вигляд. Він пояснював: — Вбивства називаються «серійними», якщо їх було три або чотири, з перервами на емоційне відновлення. Убивця залишив інструмент убивства в готельній кімнаті поруч із обезголовленим тілом Сари Руссо. Венді Емерсон знайшли в багажнику авто, зв'язану й задушену. Ці злочини дуже нагадують гавайські, скоєні місяць тому. Незважаючи на велику відстань між місцями убивств, мені здається, що їх можна пов'язати в один ланцюжок. Готовий побитися об заклад.

Поки Манці пояснював, у другій половині екрана з'явилися фотографії двох молодих жінок. Руссо на вигляд було під двадцять. Емерсон — за двадцять. Обидві дівчини мали широкі очікувально-привабливі посмішки, й Анрі їх убив. Я в цьому не сумнівався. І теж готовий був побитися об заклад.

Протиснувшись боком повз мене, Аманда поклала курчат у духовку, загримотіла каструлями й стала мити овочі. Я додав звуку.

Манці продовжував:

— Ще рано говорити, чи залишив убивця свою ДНК, але відсутність мотиву й те, що на місці злочину було залишено знаряддя, малюють нам образ дуже досвідченого вбивці. Він почав не на Барбадосі, Дене. Питання стоїть ось як: скільки людей він убив, за який час та в скількох місцях?

Коли почалася реклама, я сказав Менді:

— Я днями слухав, як Анрі розповідав про себе. І можу сказати напевне: він не відчуває ані найменшого розкаяння. Він щасливий собою і своїм ремеслом. Він перебуває в екстазі.

Я розповів Менді про повідомлення, що його залишив Анрі, у якому він висловлює сподівання, що я здогадаюся, навіщо йому книга.

— Він кидає мені виклик — як письменнику і як поліцейському. Слухай, а може, він хоче, щоб його спіймали? Як ти гадаєш, це — імовірна версія?

Менді добре трималася увесь цей час, але зараз, коли вона міцно вхопила мою руку й втупилася в мене широко розкритими очима, я побачив, яка налякана вона насправді була.

— Нічого я не гадаю й нічого не знаю, Бенджі. Ні чому він це робить, ні чого він хоче, ні навіть із якого дива він обрав саме тебе для написання цієї книги. Усе, що я знаю, це що він — схиблений психопат. Який до того ж знає, де ми живемо.

Розділ 91

Я прокинувся в ліжку; серце моє калатало, як кувалда, а футболка була геть мокра від поту.

Мені наснилося, що Анрі повіз мене на прогулянку до Барбадосу, на місце своїх останніх убивств, і, відрізаючи голову Сарі Руссо, невимушено зі мною розмовляв. А потім підняв відокремлену голову за волосся й пояснив:

— Бачиш — ось що мені подобається: оцей скороминущий момент між життям та смертю.

А потім, уві сні, Capa чомусь перетворилася на Аманду. Менді, чия кров струменіла по руці Анрі, поглянула на мене і сказала:

— Бене, зателефонуй дев'ять-один-один.

Підкинувши руку до лоба, я витер піт.

Цей кошмарний сон було легко витлумачити. Я боявся, що Анрі вб'є Менді. І почувався винуватим у смерті отих двох дівчат на Барбадосі. Якби я пішов до поліції, то вони могли б і не загинути.

Це що — видавання бажаного за дійсне чи правда?

Я уявив, що піду до ФБР і розкажу їм, як Анрі погрожував мені пістолетом, як сфотографував Аманду і як погрожував убити нас обох.

Мені доведеться розповісти їм, як Анрі прикував мене ланцюгом до причепа в пустелі і як детально описав убивства аж тридцяти людей. Але чи були то справжні зізнання? А може, то просто вигадані бздури?

Я не мав доказів, що хоч щось із того, що мені розповів Анрі, є правдою. То були просто слова.

Я уявив, як агент ФБР скептично окине мене поглядом, а потім передасть по своїх каналах опис «Анрі»: білий чоловік, зріст — шість футів, вага — 160 фунтів, вік — близько тридцяти п'яти. І Анрі сказиться від злості, коли дізнається. А потім спробує нас убити.

Невже Анрі й справді думав, що я на таке піду?

Уставившись на світло автомобільних фар, що застрибало на стелі спальні, я пригадав назви ресторанів та курортів, що їх відвідав Анрі разом із Джиною Працці. Там були ще кілька вигаданих імен та деталей, які Анрі, мабуть, визнав неістотними, але які могли, якщо в них правильно розібратися, розплутати увесь клубок.

Менді, не прокидаючись, повернулася, поклала руку мені на груди й притулилася до мене. «Цікаво, що їй сниться», — подумав я. Пригорнувши до себе, я ніжно цьомкнув її в маківку.

— Не муч себе, — сказала вона, притулившись до моїх грудей.

— Я не хотів тебе будити.

— Ага. Так не хотів, що ледь не здув мене з ліжка своїми важкими зітханнями.

— А котра година?

— Ще ніч. Зараз — пізня ніч або ранній ранок. Іще не час вставати. Бенджі, не накручуй себе настирливими думками.

— А ти гадаєш, що я себе накручую?

— Займи свій мозок чимось іншим. Перепочинь.

— Загамі хоче, щоб…

— Та в дупу твого Загамі! Я теж над усім цим думала й дещо надумала. Хоча воно тобі не сподобається.

Розділ 92

Я походжав перед своїм будинком із невеличкою валізкою в руці, коли до мене під'їхала Аманда, ревучи своїм шикарним мотиком із червоним шкіряним сідлом. То був майже новий «Харлі Спортстер».

Я заліз на сидіння, обхопив руками тоненьку талію Менді, і ми рвонули до автостради 10, а звідти — на шлях Пасифік коуст хайвей. Ми мчали цією сліпучо-мальовничою й немов безконечною автострадою, й обличчя моє шмагали довгі пасма волосся Аманди.

Ліворуч унизу, попід нами, океан ставав дибки й наскакував на пляж. То тут, то там серед хвиль виднілися поодинокі серфінгісти. Раптом мене вразила думка: «А я ж ніколи не займався серфінгом, бо це надто небезпечно».

Менді з'їхала на інший ряд, різко додала газу — і я ще сильніше обхопив її руками. Вона крикнула мені:

— Зніми плечі з вух!

— Що?

— Розслабся!

Сказати легше, ніж зробити, але я зусиллям волі змусив себе розтиснути ноги й розслабити плечі, і Менді знов гукнула:

— А тепер уяви, що ти пес.

І, повернувши голову, Аманда висолопила язика й тицьнула в мене пальцем. Я теж висолопив язика. Вітер, що налітав зі швидкістю п'ятдесят миль на годину, вскочив мені у рот і розтягнув у посмішці губи. Ми розреготалися так, що аж на очах сльози виступили.

Коли ми проскочили крізь Малібу й перетнули кордон округу Вентура, я й досі радісно вишкірявся. Через кілька хвилин Менді зупинила мотик біля «Сітки Нептуна» — так називалася забігайлівка, що спеціалізувалася на морських харчах. На стоянці біля неї було повно мотоциклів.

Коли я йшов за Амандою всередину, двійко хлопців гукнули:

— Привіт, Менді!

Ми вибрали двох живих крабів у маленькому басейні! А через кілька хвилин забирали їх у вікні видачі — уже зварених і розламаних, на паперових тарілочках із маленькими чашечками розтопленого масла. Запивши крабів пепсі-колою, ми знову осідлали «Харлі Спортстер».

Цього разу я почувався на мотику вже не так скуто, і нарешті до мене дійшло: Аманда вчила мене розслаблятися й радіти життю. Швидкість та вітер видували з моєї голови всяку гидоту й повертали мої думки до радісного збудження та відчуття свободи, що його давала швидкісна їзда автострадою.

Ми їхали на північ, і траса поволі спустилася до рівня моря, ведучи нас крізь потрясаючі містечка Сі Кліф, Ла Кончита, Рнікон, Карпінтерія, Саммерленд і Монтесіто. А потім Менді сказала мені триматися міцніше — вона звернула зі швидкісної траси на дорогу Олів Мілл Роуд, що вела до Санта-Барбари.

Я побачив дорожні знаки — і збагнув, що ми робимо: шукаємо місце, щоб гарно провести вихідний. Ми про це багато говорили, але й досі не спромоглися зробити за браком часу.

Усе моє тіло й досі тремтіло від карколомної поїздки, коли я зліз із мотика перед легендарним готелем «Білтмор» із його дахом із червоної черепиці, пальмами та прекрасним видом на океан. Я зняв шолом, обійняв свою подругу й сказав:

— Люба, коли ти кажеш, що в тебе виникла ідея, то я знаю напевне, що це — серйозно.

Аманда усміхнулася.

— Я приберігала свою різдвяну премію на наші роковини, але знаєш, що я подумала сьогодні о четвертій ранку?

— Кажи.

— Зараз — найкраща нагода. І оцей готель — найкраще місце.

Розділ 93

Вестибюль готелю сяяв. Я не прихильник телеканалів на кшталт «Як облаштувати ваш будинок», але ціную розкіш та комфорт. Аманда, гордовито, як пава, увійшовши до вестибюля разом зі мною, стала розповідати мені про деталі

інтер'єру. Вона підкреслила середземноморський стиль приміщення, звернула мою увагу на аркові проходи та стелю з виступаючими балками, на пухкі дивани та на дрова, що жевріли в каміні, обкладеному кахлями. А внизу котилися океанські хвилі.

Потім Аманда попередила мене — і серйозно:

— Якщо ти хоч раз згадаєш отого — сам знаєш кого — рахунок за готель піде на твою кредитну картку, а не на мою. Ясно?

— Домовилися, — сказав я, притягнув Аманду до себе й поцілував.

У нашій кімнаті був камін, і коли Менді почала скидати свою одіж на крісло, я уявив, як ми борюкатимемося з нею решту дня на величезному ліжку.

Побачивши мій зголоднілий вираз, вона розсміялася і сказала:

— З тобою все ясно. Утім, зачекай. Я маю іншу ідею. Я ставав великим прихильником ідей Аманди.

Вона начепила бікіні з леопардовим візерунком, я вдягнув свої плавки, і ми подалися до басейну посередині головного парку. Я взяв приклад із Менді: пірнув і — о, диво! — почув, як під водою грала музика.

Коли ж ми повернулися до нашої кімнати, я розв'язав мотузки на купальнику Менді, стягнув із неї трусики-бікіні, і вона всілася на мене, обхопивши ногами за талію. Я пішов із нею в душ, а через кілька нечисленних хвилин ми з Амандою попадали на ліжко, де спочатку дуріли, а потім несамовито кохалися.

Згодом ми задрімали. Менді заснула, лежачи на моїх грудях й обхопивши мене колінами за боки. Уперше за багато тижнів я спав, не прокидаючись із широко розкритими очима від чергового кривавого кошмару.

Коли сідало сонце, Аманда втиснулася в коротку чорну сукенку, скрутила волосся у вузол на маківці — і мені пригадалася Одрі Хепберн. Гвинтовими сходами ми спустилися до корпусу «Белла віста», де нам запропонували столик біля каміна. Долівка там була мармурова, стіни вкриті червоним деревом, перед нами простирався потрясаючий океанський краєвид із пінистими баранчиками хвиль, а в заскленій стелі віддзеркалювалися кобальтово-сині сутінки.

Я продивився меню й поклав його на стіл, коли з'явився офіціант. Менді замовила для нас обох.

Я знову весело вишкірився. Аманда Діас знала, як на рівному місці зробити свято й оживити спогади, що повернуть нас обох у ностальгійне минуле.

Свою п'ятизіркову вечерю ми розпочали з гігантських пасерованих ескалопів, а продовжили першокласним морським окунем — глазурованим із кіндзою. Його подали з грибами та горохом у стручках. Після цього офіціант приніс десертне меню та охолоджене шампанське.

Я повернув пляшку, щоб прочитати етикетку: «Дон Періньйон».

— Ти ж не замовляла цього, Менді? Бо ціна йому десь доларів із триста.

— То не я. Мабуть, нам дісталася чужа шипучка.

Я простягнув руку за карткою, що її залишив офіціант на маленькій срібній таці. На ній було написано:

«"Дон Періньйон" — за мій рахунок. Це — дуже добре шампанське.

З найкращими побажаннями, А. Б.»

Анрі Бенуа.

Страх пронизав мій спинний мозок. Звідки ж цей довбаний вилупок дізнався, де ми зупинилися, якщо я сам не знав, куди ми їдемо?! Я скочив на ноги так різко, що звалив стілець. Спочатку я крутнувся на 360 градусів в один бік, потім у другий — щоб переконатися напевне. Я уважно придивився до кожного обличчя в кімнаті: до старого діда з вермішеллю, що застрягла у вусах, до лисого туриста з виделкою, занесеною над тарілкою, до молодят у проході й до кожного з обслуги.

Де ж він? Де?

Ставши так, щоб закрити своїм тілом Аманду, я почув, як з моєї горлянки вирвався несамовитий крик:

— Анрі, сучий ти сину! Ану виходь!

Розділ 94

Після неприємної сцени в ресторані я замкнув і закрив на ланцюжок двері нашого люксу, перевірив защіпки на вікнах і закрив штори. Я не взяв із собою пістолета. То була величезна помилка з мого боку, яку я присягся більше не повторювати. Коли я всадовив Менді біля себе на ліжко, вона була бліда як крейда і вся тремтіла.

— Хто знав, що ми сюди їдемо? — спитав я її.

— Я замовила номер, коли сьогодні вранці їздила додому, щоб зібратися. І все.

— Ти впевнена?

— А ти гадаєш, що я попередила Анрі по його приватній телефонній лінії?

— Я серйозно. Ти з ким-небудь розмовляла, коли сьогодні вранці їздила додому? Спробуй пригадати, Менді. Бо він звідкись дізнався, що ми сюди приїдемо.

— Я сказала тільки тобі — чесно, Бенджі. І більше нікому. Лише сказала агенту по бронюванню номерів, що платитиму карткою. І все.

— Добре, добре. Вибач.

Після повернення зі свого «творчого відрядження» я завжди був украй обачливим. Це точно. Мені пригадалася та ніч, коли я повернувся з Нью-Йорка й Анрі зателефонував мені на квартиру Аманди, як тільки я переступив через поріг. Я перевірив свій телефон і телефон Аманди, а також обидві наші квартири — чи немає в них «жучків».

Коли ми їхали сьогодні сюди, я не помітив на трасі нічого незвичного. Ніхто й ніяк не міг простежити за нами, коли ми звернули до Санта-Барбари. Упродовж багатьох миль ми були єдині на дорозі. Фактично ми були хазяями траси.

Десять хвилин тому головний офіціант вивів нас із залу й повідомив, що шампанське замовили по телефону на кредитну картку Анрі Бенуа. Та це нічого не пояснювало. Анрі міг зателефонувати з будь-якої точки земної кулі.

Але звідки ж він дізнався, що ми тут?

Якщо Анрі не прослуховував телефон Аманди і якщо він не висів у нас на хвості, то…

Раптом приголомшлива думка вдарила в мою свідомість, як блискавка в дерево. Я підвівся і сказав:

— Він причепив пристрій стеження до твого мотика.

— І не думай залишати мене наодинці в цій кімнаті, — попередила Аманда.

Я сів назад на ліжко, узяв її руку в долоні й поцілував. Я не міг захистити її в кімнаті, не міг також гарантувати їй безпеку на автостоянці.

— Як тільки завтра зійде сонце, я розгвинчуватиму твій байк доти, поки не знайду «жучка».

— І чому він до нас причепився?! — скрикнула Менді й заплакала.

Розділ 95

З широко розкритими очима ми лежали, притиснувшись одне до одного під ковдрою, і прислухалися до кожного кроку над нашим номером, до кожного скрипу в коридорі за нашими дверима, до кожного писку та стогону кондиціонера. Не знаю, поводився я раціонально чи як параноїк, але мені увесь час здавалося, що Анрі за нами стежить.

Міцно тримаючи мене у своїх обіймах, Менді раптом стала вигукувати:

— О Боже, о Боже мій!

Я спробував заспокоїти її.

— Люба моя, припини. Це не така вже й погана новина. Принаймні, ми дізнаємося, яким чином він висліджує нас.

— О Боже — ти лишень поглянь на це! — сказала Менді й сильно ткнула мене в праву сідницю. — Оця штука на твоїй сраці. Я вже казала тобі про неї. А ти завжди відповідав, що то — фігня.

— Оце? Це дійсно фігня. Нічого особливого.

— А ти придивися.

Я скинув із себе ковдру, увімкнув світло й підійшов до дзеркала у ванній; Менді від мене не відставала. Для того щоб побачити «оце», мені треба було сильно вигнутися, але я зрозумів, про що казала Аманда: то був рубець, що болів кілька днів після того, як Анрі огрів мене пістолетом по голові в моїй квартирі.

Тоді мені здалося, що то — синець від падіння або нарив від укусу якоїсь комахи, але через кілька днів біль минувся.

Менді кілька разів питала мене про цю ґульку, але я відповідав, що знаю і що то — дурниця, не варта уваги. Я простягнув руку й помацав гульку, яка мала розмір і форму двох зерняток рису, якщо їх з'єднати кінчиками.

Але тепер це не видалося мені дурницею.

Попорпавшись у своєму туалетному ящичку, я висипав його вміст на полицю і знайшов бритву. А потім надавив нею на мармурову раковину і зламав навпіл.

— Ти що, Бене! Не здумай! Давай я!

— Давай. Усе одно тобі буде не так боляче, як мені.

— Якийсь ти чудний.

— Я не чудний, я на смерть переляканий.

Менді взяла в мене лезо, полила його лістерином і протерла також гульку на моєму гузні. А потім відтягнула шкіру двома пальцями і швидко розрізала.

— Дістала, — сказала вона.

Аманда кинула мені в долоню скривавлену штучку зі скла та металу. То могло бути лише одне: датчик стеження GPS на кшталт тих, що імплантують у шию собакам. Напевне, Анрі засунув його мені під шкіру, поки я лежав непритомний на підлозі. І я носив оцього бісового «жучка» в собі кілька тижнів.

— Змий його в унітаз, — порадила Аманда. — Щоб цей вилупок думав, що ми й досі десь тут.

— Та отож. Утім — стривай. Ні. Відірви, будь ласка, трохи скотчу.

Я притиснув датчик до ноги, а Менді відірвала зубами шматок липучої стрічки. І я знову приліпив жучок до свого тіла.

— А який сенс носити його? — спитала Менді.

— Поки я його ношу, Анрі не знатиме, що я знаю, що він за мною стежить.

— Ну то й що?

— А те, що тепер м'яч покотиться в протилежному напрямку. Бо ми знаємо те, чого не знає Анрі.

Розділ 96

Франція.

Анрі гладив живіт і пах Джини Працці, і його дихання поволі заспокоювалося. Ця жінка мала потрясаючі сідниці у формі персика, і кожна з них закінчувалася малесенькою ямкою в нижній частині талії.

Йому знову захотілося вжарити її. Дуже захотілося. І він її вжарив.

— Тепер можеш мене розв'язати, — сказала вона.

Він поплескав її по сідниці, встав, простягнув руку й понишпорив у своїй торбі, а потім пішов до камери, причепленої до складок товстих штор.

— Що ти робиш? Повертайся в ліжко, Анрі. Не будь таким жорстоким.

Він увімкнув торшер, усміхнувся в об'єктив, а потім повернувся до ліжка під балдахіном і мовив:

— Здається, у мене погано вийшла на відео ота частина, де ти взиваєш до Бога. Шкода.

— Що ти збираєшся робити з цим відео? Ти ж не пошлеш його «Альянсу»?! Якщо ти гадаєш, що вони за нього заплатять, то ти просто божевільний.

— Невже не заплатять?

— Запевняю, що ні.

— Ну, тоді нехай залишається для моєї приватної колекції.

Так навіть краще.

— Розв'яжи мене, Анрі. У мене вже руки заніміли. Я хочу нової гри. Я вимагаю.

— Ти завжди думаєш тільки про власне задоволення.

— Кажи, що хочеш, — сказала Джина. — Але за це доведеться заплатити.

Анрі усміхнувся.

— За все доводиться платити.

Він узяв пульт із красивого нічного столика й увімкнув телевізор. Він клацнув, прибираючи з екрана готельну рекламну заставку, знайшов путівник каналів і натиснув кнопку BBC.

Спочатку там були спортивні новини, потім — бізнесові, а згодом на екрані з'явилися обличчя останніх убитих дівчат — Венді та Сари.

— Я кохав Capy до самозабуття, — сказав він Джині, поки та намагалася розв'язати руки, прикріплені мотузкою до бильця ліжка. — Вона так і не стала благати, щоб я її не вбивав. Не ставила дурних запитань.

— Якби в мене були вільні руки, то я могла б зробити тобі приємне, — сказала Джина.

— Я подумаю.

Анрі вимкнув пульт, перекотився й знову осідлав фантастичну дупу Джини. Поклавши руки їй на плечі, він почав круговими рухами великих пальців масажувати їй шию. І знову збудився. Та так, що аж прутень заболів.

— Це вже стає нецікавим, — сказала Джина. — Можливо, нам не треба було знову зустрічатися. Це була помилка.

Анрі ніжно зімкнув пальці на її шиї — просто граючись. І відчув, як її тіло напружилося, а шкіра вкрилася тоненьким шаром поту.

От і добре. Йому подобалося, коли вона боялася.

— А отак — теж нецікаво? — спитав Анрі і стиснув руки так, що Джина закашляла, засіпалася й просичала його ім'я, відчайдушно борючись за ковток повітря.

Він відпустив її, а потім, коли вона судомно хапала ротом повітря, розв'язав її. Джина струснула занімілими руками, перекотилася на спину і сказала, відсапуючись:

— Я знала, що ти цього не зробиш.

— Маєш рацію. Я не міг цього зробити.

Джина встала з ліжка і шмигнула до туалету, на мить зупинившись, щоб посміхнутися в камеру. Анрі прослідкував за нею поглядом, потім підвівся, витягнув щось зі своєї торби й пішов слідком за Джиною.

— А зараз що тобі треба? — спитала вона, зустрівшись із ним поглядом у дзеркалі.

— Час скінчився.

Анрі приставив їй до потилиці пістолет і вистрелив. Поглянувши на її широко розкриті очі у дзеркалі, він провів поглядом тіло Джини, коли вона упала на підлогу. Потім іще двічі вистрелив їй у спину, перевірив пульс, витер пістолет та глушник і поклав зброю побіля вбитої.

Помившись під душем, Анрі вдягнувся. Потім завантажив відео на свій портативний комп'ютер, прибрав у кімнаті, зібрав свою торбу і перевірив — чи все так, як має бути.

Він на мить затримав погляд на трьох діамантових браслетах із годинником, що лежали на нічному столику, і пригадав той день, коли вони з нею зустрілися.

«…І я маю час для вас».

Разом узяті, ці браслети коштували сто тисяч євро. Утім, не варто ризикувати. Й Анрі залишив їх на столику. Гарні чайові для прибиральниці, еге ж?

Джина заплатила за номер із власної кредитної картки, тому Анрі тихцем вийшов із кімнати й обережно зачинив за собою двері. Безперешкодно перетнувши внутрішнє подвір'я, він увібрався у своє орендоване авто й вирушив до аеропорту.

Розділ 97

У суботу надвечір я вже знову був у своєму бункері, знову засів за книгу. Я мав місячний запас консервованої їжі й твердий намір закінчити детальний опис кожного частини книги для Загамі, який очікував отримати матеріал до ранку по електронці.

О сьомій вечора я увімкнув телеящик: щойно почалася програма «60 хвилин», і в ній на першому місці були новини про вбивства на Барбадосі.

Ведуча Морлі Сейфер повідомляла:

— Слідчі стверджують, що коли поєднати смерть Венді Емерсон та Сари Руссо з п'ятьма убивствами на Мауї, то вимальовується схема жорстоких і садистських убивств, яким не видно кінця.

Наразі детективи в усьому світі знову вивчають справи з нерозкритими вбивствами, шукаючи зачіпок, що можуть вивести на невідомого серійного кілера, який не залишив по собі ані жодного свідка, ані жодної постраждалої, але живої особи, ані жодного сліду. Кореспондент CBS Боб Саймон узяв інтерв'ю у декого з цих детективів.

На екрані замелькали короткі сюжети.

Дивлячись на екс-поліцейських, у яких брали інтерв'ю в їхніх помешканнях, я був вражений похмурими виразами їхніх облич та тремтливими голосами. Зокрема, один колишній детектив ледь не плакав, демонструючи фото вбитої дванадцятирічної дівчини, убивцю якої так і не знайшли.

Я вимкнув ящик, закрив обличчя руками й закричав.

Анрі жив у моїй свідомості — у минулому, сьогоденні та майбутньому. Я знав його методи, його жертви, а тепер займався тим, що підлаштовував свій стиль під модуляції його голосу.

Інколи — і це не на жарт лякало мене — інколи мені починало здаватися, що я — це він.

Я відкрив бляшанку з пивом і випив її залпом, стоячи перед відкритим холодильником. А потім поплентався до свого лептопа. Увійшовши в Інтернет, я перевірив електронну пошту й надибав матеріал під назвою «Сподіваюся, усі задоволені?». Це повідомлення мало додаток.

Пальці мої завмерли над клавішами. Адресу відправника я не впізнав, але довго кліпав очима, поки не наважився відкрити повідомлення: «Бене, я й досі працюю, як скажений. А ти?»

Лист було підписано ініціалами «А. Б.».

Я торкнувся липучки на своїй лівій нозі й намацав крихітний пристрій, що передавав мої координати на комп'ютер Анрі.

А потім завантажив додаток.

Розділ 98

Відео відкрилося спалахом світла та надзвичайно крупним планом обличчя Анрі, розмитого цифровим способом. Він обернувся й підійшов до ліжка під балдахіном у номері, вочевидь, дуже дорогого готелю. Я звернув увагу на витончені меблі й на традиційні європейські візерунки з королівськими лілеями; цей візерунок повторювався на оббивці, килимі та завісах.

Мій погляд притягнуло ліжко, де я побачив голу жінку, що лежала долілиць із простягнутими вперед руками. Вона посмикувала мотузки, якими її кисті були прив'язані до бильця.

«О ні, тільки не це!» — подумав я.

Анрі ліг поруч із жінкою, і вони про щось невимушено заговорили. Я не міг розібрати, про що саме, аж поки жінка різко не підвищила голос, вимагаючи розв'язати її.

Цього разу щось було не так, як на попередніх відео.

Мене здивувала відсутність страху в її голосі. Може, вона просто дуже добра акторка? Чи, може, іще не второпала, чим усе це скінчиться?

Я натиснув кнопку «Пауза» й зупинив відео.

Півторахвилинний ролик зі стратою Кім Макденіелс спалахнув у моїй пам'яті в найменших деталях. Мені ніколи не забути посмертного виразу обличчя Кім: наче вона й досі кривилася від болю, хоча голова її вже була відрізана від тіла.

Я не хотів додавати ще один витвір Анрі Бенуа до репертуару своєї пам'яті.

Мені не хотілося це дивитися.

Унизу, на Трекшн-авеню, ішов своїм звичайним ходом звичайний недільний вечір. Я почув, як вуличний гітарист грає «Доміно», а туристи йому аплодують, як шипіли шинами авто, проносячись під моїм вікном. Кілька тижнів тому я міг запросто спуститися й випити пару пляшок пива в ресторані «Моуз».

Мені й зараз дуже хотілося це зробити. Але я не міг вийти.

Я натиснув кнопку — і відео на екрані мого комп'ютера знову ожило: Анрі сказав жінці, що та дбає лише про власне задоволення і, сміючись, додав: «Усе має свою ціну». Потім він узяв пульт й увімкнув телевізор.

Спочатку на екрані мелькнула реклама готелю, а потім ведучий Бі-бі-сі розповів останні спортивні новини, головним чином футбольні. Потім з'явився інший ведучий із новинами з царини міжнародних фінансових ринків, після чого пішли екстрені новини про двох дівчат, нещодавно вбитих на Барбадосі.

Тим часом на комп'ютерному екрані Анрі вимкнув екран телевізійний. Усівшись верхи на оголену жінку, він обхопив руками її шию, і я вже не сумнівався, що він збирається задушити жінку, — але потім Анрі чомусь передумав.

Псих розв'язав їй руки, і я полегшено зітхнув, протерши кулаками очі. Він відпустив її — але ж чому?

На екрані жінка сказала Анрі: «Я знала, що ти цього не зробиш», її англійська була з акцентом. Схоже було, що ця жінка — італійка.

Може, то Джина?

Вставши з ліжка, вона підійшла до камери, посміхнулася в об'єктив і підморгнула. То була красива брюнетка років тридцяти з гаком, може — сорока. Вона пішла до сусідньої кімнати, мабуть, ванни.

Анрі теж встав із ліжка, простягнув руку й дістав із торби пістолет, схожий на 9-міліметровий «Рюгер» із глушником на стволі.

А потім пішов слідком за жінкою і випав із кадру.

Почулася приглушена розмова, а потім характерне «пуф-ф-ф», «пуф-ф-ф». Так стріляє через глушник пістолет. Поріг ванної на мить перетнула тінь, і почувся глухий звук важкого падіння. Пролунали ще два постріли, а потім зашуміла вода.

Окрім порожнього ліжка, це було все, що я почув та побачив наостанок. Екран згас.

Тремтячими руками я знову увімкнув відео. Цього разу я уважно придивлявся до найменших деталей, намагаючись вирахувати, де був Анрі, коли вбив цю жінку. А те, що він її вбив, не викликало в мене жодного сумніву.

І під час третього перегляду я таки угледів те, чого не помітив спочатку. Коли Анрі увімкнув телевізор, я зупинив зображення, збільшив картинку й прочитав рекламу з назвою готелю.

Телевізор був знятий під гострим кутом, і мені було до біса важко розібрати літери, але я таки примудрився їх записати, після чого зайшов в Інтернет, щоб подивитися, чи існує таке місце.

Виявилося, що існує.

Я дізнався, що «Шато де Мірамбо» — це у Франції, у виноробній місцевості поблизу Бордо. Цей готель було збудовано на підвалинах середньовічної фортеці, заснованої ще в XI сторіччі. Фортецю реконструювали на початку XIX століття й перетворили на престижний та дорогий будинок відпочинку. На веб-сайті готелю виднілися соняшникові поля, виноградники й сам палац — вишукана, майже казкова споруда з кам'яними склепіннями, башточками над внутрішнім подвір'ям та садом у класичному стилі.

Я знову понишпорив в Інтернеті й знайшов рахунки футбольних матчів та завершальні показники фондових бірж, які я бачив на екрані телевізора в номері Анрі.

Виявилося, що те відео було знято в п'ятницю, того ж вечора, коли Аманда принесла додому диких курчат і коли я дізнався про смерть Сари та Венді.

Я помацав датчик, приліплений до моїх ребер, і відчув, як калатає серце. Тепер мені все стало ясно.

Два дні тому Анрі був у Франції, приблизно за п'ять годин їзди від Парижа. Наступного тижня починався вересень. Анрі якось сказав мені, що у вересні він завжди їздив до Парижа.

Тепер я досить добре уявляв собі, де він міг бути зараз.

Розділ 99

Я з ляскотом закрив кришку свого комп'ютера, наче це могло так само закрити ті жахливі картини, які залишив Анрі в моїй уяві.

А потім зателефонував Аманді і все швидко пояснив, кидаючи речі у свою валізу.

— Анрі прислав мені відео, — сказав я. — Схоже, він убив Джину Працці. Можливо, він робить зачистку. Позбувається людей, які знають, хто він і чим займається. Тому, Менді, виникає запитання: коли книгу буде закінчено, що він зробить із нами?

І я поділився з нею своїм планом. Менді заперечувала, але останнє слово залишилося за мною.

— Я не можу сидіти тут просто так. Я маю щось робити.

Я викликав таксі, а коли ми поїхали, я віддер стрічку з грудної клітки і засунув датчик стеження під заднє сидіння.

Розділ 100

Я встиг узяти квитки на безпересадковий рейс до Парижа. Місця були посеред салону, поруч із вікном. Як тільки я опустив спинку крісла, мої очі міцно заплющилися. Я пропустив кіно, готову їжу та дешеве шампанське, зате поспав аж дев'ять годин і прокинувся лише тоді, коли літак пішов на посадку.

Моя торба ковзнула до мене багажним жолобом так, наче страшенно за мною скучила, і за двадцять хвилин після посадки я вже їхав на задньому сидінні таксі.

Звернувшись до водія своєю ламаною французькою, я пояснив, куди мене відвезти: до готелю «Сінґ Верт», що французькою означало «Зелена мавпа». Я вже там бував раніше, тому знав, що то — двох-із-половиною-зірковий заклад, популярний серед журналістів, що довго працювали в Місті Вогнів.

Увійшовши крізь вестибюльні двері, де не було швейцара, я проминув вхід до бару під назвою «Жак-Амерікен» й опинився в темному внутрішньому вестибюлі з потертими зеленими кушетками, стосами газет всіма мовами світу та великою вицвілою аквареллю з африканськими зеленими мавпами, що висіла за реєстраційним столом.

«Жорж» — було написано на причіпній бирці консьєржа. То був кволий п'ятдесятирічний тип, явно невдоволений тим, що через мене йому довелося перервати телефонну розмову. Після того як Жорж зняв гроші з моєї кредитної картки й замкнув мій паспорт у сейфі, я піднявся сходами на третій поверх і знайшов свій номер у кінці коридору з потертою килимовою доріжкою. Номер розташовувався в тильній частині готелю.

Кімната була прикрашена столистими трояндами та дощенту напхана столітніми меблями, що тягнулися по всьому периметру. Але ліжко було заслане свіжими простирадлами, на столику стояв телевізор, а поруч знаходилося гніздо для підключення до швидкісного Інтернету.

Я кинув свою торбу на стьобану ковдру і взяв телефонний довідник. У Парижі я пробув уже годину і, перш ніж щось робити, я мав роздобути пістолет.

Розділ 101

У французів ставлення до пістолетів дуже серйозне. Дозволи на них видаються обмеженому колу осіб: поліцейським, військовим та нечисленним співробітникам служби безпеки. І вони мусять тягати їх із собою в кобурах, та ще й так, щоб їх усім було видно.

Однак у Парижі, як і у всякому великому місті, ви можете роздобути пістолет, якщо це вам вкрай необхідно. Цілий день я вештався в Золотій Краплині — місцині навколо Базиліки Сакре-Кьор, де зазвичай збиралися наркоділки.

І врешті-решт за двісті євро придбав старий тупоносий револьвер 38-го калібру — дамський пістолет із дводюймовим стволом та барабаном на шість набоїв.

Коли я повернувся до «Зеленої мавпи», Жорж зняв мені ключ із гачка на дошці й кивнув підборіддям на якусь маленьку купку на одному з диванів.

— У вас гість.

Я далеко не відразу збагнув, що перед собою бачу. Второпавши нарешті, що то жінка, я підійшов до неї, посіпав за плече й погукав.

То була Аманда. Вона розплющила очі й потягнулася, поки я вмощувався поруч із нею. Оповивши руками мою шию, вона поцілувала мене, але в мене якось не виникло бажання поцілувати її у відповідь. Бо вона мусила зараз бути вдома, у Лос-Анджелесі, щоб не наражатися на небезпеку.

— Ти ба! Хоча б придурився, що радий мене бачити! Ясна річ, Париж — для коханців, — сказала Аманда й обережно посміхнулася.

— Менді, що ти собі думаєш, скажи заради Бога?

— Знаю, це дещо необачно з мого боку, але ось послухай. Я маю дещо тобі сказати, Бене. Бо це може вплинути на геть усе.

— Говори по суті, Менді. Що ти маєш на увазі?

— Я хотіла б поговорити тет-а-тет.

— І через це взяла й прилетіла сюди? Ідеться про Анрі?

— Ні…

— Тоді вибач, Менді. Тобі доведеться повернутися додому. І не заперечуй мені. Ти — слабка ланка, невже не розумієш?

— Дякую на добрім слові.

Й Аманда надула губи. Це траплялося нечасто, але я знав, що чим далі я на неї наїжджатиму, тим упертішою вона ставатиме. Вона тупнула ногою, і я відчув, що запахло смаленим.

— Ти вже поїв? — спитала вона мене.

— Я не голодний.

— Зате я голодна. Ми — у Парижі, а я, до речі, спеціалізуюся на французькій кухні.

— Ми тут не у відпустці, — заперечив я.

Але з годину ми з Менді вже сиділи у надвірному кафе на вулиці Ру де Пірамід. Був теплий вечір. Сутінки вже здолали сонячне світло, але нам було добре видно Святу Жанну на коні в тому місці, де наша бокова вулиця перетиналася з вулицею Ру де Ріволі.

Настрій Менді радикально помінявся на піднесено-оптимістичний. Принаймні, мені так здалося. Вона замовляла французькою, уминала страву за стравою, описуючи й оцінюючи салати, паштети та морепродукти.

Я ж задовольнився крекерами із сиром і чашкою міцної кави. Мій розум напружено працював над тим, що я надумав зробити, і я фізично відчував, як блискавично спливає дорогоцінний час.

— Ти лишень попробуй, — сказала Аманда, простягаючи мені ложку з кремом-брюле.

— Чесне слово, Амандо, — сказав я зі щирим відчаєм у голосі. — Тобі не слід тут бути. Не знаю, що ще тобі сказати.

— А ти просто скажи, що кохаєш мене, Бенджі. Я ж буду матір'ю твоєї дитини.

Розділ 102

Я витріщився на Аманду — тридцятичотирирічну жінку, що виглядала на двадцять п'ять, у лазуровій жакетці з гофрованими манжетами та комірцем, і з посмішкою, точнісінько як у Мони Лізи. Вона була на диво гарною, особливо зараз, у цю мить.

— Будь ласка, скажи, що ти радий, — попросила Аманда.

Я взяв ложку в неї з руки й поклав на її тарілку. Підвівшись, обхопив її обличчя долонями й поцілував. А потім знову поцілував.

— Ти — найшаленіша дівчина, яку я тільки знав. Просто потрясаюча. Як там французькою — trèsétonnante.

— Ти теж не абихто, — сказала Менді, сяючи від щастя.

— Як же ж я тебе люблю!

— Moi aussi. І я теж. Я кохаю кожну часточку тебе. А ти, Бенджі? Ти щасливий?

Я повернувся до офіціантки й сказав:

— У нас із цією красунею буде дитина.

— Первісток?

— Так. І я кохаю цю жінку так сильно, я такий радий, що в нас буде дитина, що готовий злетіти до Місяця й кружляти навколо нього.

Офіціантка сліпуче посміхнулася, цьомкнула в щоку мене та Аманду, а потім зробила загальну заяву для відвідувачів у кафе, яку я спочатку не зовсім зрозумів. Та коли офіціантка стала робити махальні рухи руками й гості за сусіднім столиком розсміялися, до мене дійшло. Інші відвідувачі теж стали сміятися й плескати в долоні, вигукуючи поздоровлення та «браво!».

Посміхаючись незнайомим людям, я вклонився обожнюваній Аманді й відчув несподіваний приплив нестримної радості. Ще недавно я дякував Господу, що в нас немає дітей, а тепер світився від радості, що та скляна піраміда Йо Мінь Пея в Луврі.

Я сам не вірив своєму щастю.

Менді народить нам дитя!

Розділ 103

Та не встигло щодалі сильніше кохання до Менді запустити моє серце на Місяць, як мою радість затьмарив іще сильніший страх за її безпеку.

Поки ми йшли з Амандою до нашого маленького готелю, я пояснив їй, чому їй слід покинути Париж наступного ж ранку.

— Поки ініціатива на боці Анрі, нам постійно загрожуватиме небезпека. Я мушу стати розумнішим за нього, а це не так просто, Менді. Наша єдина надія в тім, що я зможу випередити його. Будь ласка, довірся мені в цьому й не заперечуй.

Я розповів Аманді, що Анрі описав мені, як вони з Джиною гуляли Вандомською площею.

— Це все одно, що шукати голку в декількох копицях сіна, але внутрішній голос підказує мені, що він десь тут, — пояснив я.

— Навіть якщо це так, то що ж ти тоді робитимеш, Бенджі? Ти й справді хочеш убити його?

— А ти маєш кращу ідею?

— Та десь близько сотні, не менше.

Коли ми піднялися сходами до нашого номера, я сказав Аманді, щоб вона трималася позаду, а сам витягнув револьвер і відчинив двері. Я перевірив усі шафи та ванну, повідхиляв усі штори й визирнув у провулок — мені ввижалися потвори, що вистрибують звідусіль.

Пересвідчившись, що кімната безпечна, я сказав:

— Повернуся через годину. Щонайбільше — за дві. Сиди й нікуди не рипайся, гаразд? Дивися телеящик. Дай слово, що не вийдеш із номера.

— Облиш, Бенджі. Краще тоді виклич поліцію.

— Люба, скільки можна повторювати. Вони нас не захистять. Нас не можна захистити. Від Анрі — не можна. А тепер пообіцяй мені.

Менді неохоче підняла руку з трьома стиснутими пальцями — мовляв, присягаюся. А потім замкнула за мною двері.

Я встиг зробити деякі приготування. У Парижі була лише якась жменька першокласних готелів. Анрі міг зупинитися в «Жорж V» або «Плаза Атене». Але я зробив ставку на інший.

До готелю «Рітц» на Вандомській площі було зовсім недалеко. Кільканадцять хвилин пішки.

Розділ 104

Анрі вперся кулаками в заднє сидіння таксі «мерседес», яким він їхав з аеропорту Орлі до Ру де Ріволі, і звідти — до Вандомської площі. Він був голодний і злий, а тут, як навмисне, потік машин повз, як черепаха, повільно вибираючись із мосту Пон Рояль на Ру де Пірамід.

Поки таксі стояло на світлофорі, Анрі, скрушно похитуючи головою, міркував про помилку, яку він зробив. Це ж просто аматорський промах: приїхати сьогодні вранці до Амстердама й не знати, що Ван дер Хойфеля в той момент не буде в місті! І замість негайно вшитися, Анрі прийняв на ходу непродумане рішення.

Він знав, що Ван дер Хойфель наймає секретарку. Одного разу він бачив її і знав, що наприкінці робочого дня вона замикатиме офіс Ван дер Хойфеля.

Тому Анрі став стежити, чекаючи, коли Міке Гельслоот, гарненька мініатюрна дівчина в шнурованих черевичках, стане рівно о п'ятій замикати великі парадні двері контори Ван дер Хойфеля. А потім він пішов слідком за нею крізь порізаний водними каналами район. Стояла напружена тиша, яку порушували тільки церковні дзвони та крики чайок.

Анрі тихо крався за якихось кілька ярдів позаду Міке. Перетнувши канал, дівчина звернула у звивисту вуличку. У цей момент Анрі вигукнув:

— Перепрошую, можна вас на хвилинку? — Міке різко обернулася й поглянула на нього.

Він вибачився і, пішовши крок у крок поруч із нею, пояснив, що бачив, як вона вийшла з офісу Ван дер Хойфеля й цілі два квартали намагався наздогнати її.

— Я працюю над секретним проектом для пана Ван дер Хойфеля, — пояснив Анрі. — Та ви ж мусите пам'ятати мене, Міке. Я — мсьє Бенуа. Одного разу ми з вами бачилися в офісі.

— Можливо, — мовила дівчина із сумнівом у голосі. — Але нічим не можу вам допомогти. Пан Ван дер Хойфель приїде лише завтра.

Анрі сказав, що загубив номер стільникового телефону пана Ван дер Хойфеля й був би дуже вдячний, якби йому пояснили, чому той переплутав дату їхньої зустрічі. Й Анрі продовжив у такому ж дусі, аж поки Міке не зупинилася перед парадними дверима своєї квартири.

Він задумливо поглянув на неї. Дівчина витягнула ключ, і на її обличчі відбилося легке роздратування, але через чемність та бажання допомогти своєму босу вона впустила Анрі до своєї квартири, щоб він подзвонив від неї Ван дер Хойфелю.

Анрі подякував за сприяння, всівся в м'яке крісло у двокімнатній квартирі Міке, розташованій під сходами, і став вичікувати слушної нагоди вбити її.

Поки дівчина промивала два келихи, Анрі окинув поглядом спадисті книжкові полиці, журнали мод та дзеркало над каміном, майже повністю вкрите фотографіями симпатичного кавалера Міке.

Згодом, зрозумівши, що він збирається робити, вона стала голосити:

— Ні, ні, ні! — благала вона. — Будь ласка, не треба! — Вона ж не зробила йому нічого поганого, вона ніколи нікому не скаже, слово честі, ані слова.

— Вибач. Ідеться не про тебе, Міке, — відказав Анрі. — А про твого боса, пана Ван дер Хойфеля. Він — дуже зла й лиха людина.

— Тоді при чім тут я? — спитала вона.

— При тім, що сьогодні — щасливий день для Яна. Бо він не приїхав до міста.

Анрі зв'язав їй руки за спиною одним із її ж шнурків і став розстібати свій пасок.

— Ні, тільки не це, — благально мовила Міке. — Я ж збираюся заміж виходити.

Та Анрі не став її ґвалтувати. Після сексу з Джиною він не мав на неї настрою. Тому він сказав Міке, щоб та думала про щось приємне. Важливо, щоб останні миті свого життя людина мала приємні думки.

Він накинув другий шнурок їй на шию і став затягувати його, упершись коліном у вигин талії. І затягував доти, поки Міке не припинила дихати. Провощений шнурок був міцний, як металевий дріт, і він прорізався крізь її тонку шию. І дівчина, вмираючи, стекла кров'ю.

Опісля Анрі примостив тіло гарненької Міке під ковдру й поплескав по щоці.

І подумав, що був такий злий із того, що не застав Яна, що навіть забув зняти убивство на відео.

Утім — Ян зрозуміє сенс цього повідомлення.

Й Анрі втішився цією думкою.

Розділ 105

І досі сидячи в таксі, що застрягло в безконечному потоці машин, що повз зі швидкістю слимака, Анрі подумки повернувся до Джини Працці. Йому пригадалися її очі, що ледь на лоба не вилізли, коли він встрелив її. «Цікаво, чи встигла вона второпати, що насправді сталося?» — подумав він. Це було по-справжньому важливо, бо Джина стала першою людиною, яку він убив просто для власного задоволення відтоді, як він задушив оту дівчину в причепі майже двадцять років тому.

А тепер він убив із тієї ж самої причини й Міке. Зовсім не заради грошей, ні.

У його свідомості щось мінялося.

То було як світло, що просочується попід дверима. І він міг або відчинити їх та постати перед сліпучо-яскравим блиском, або хряснути дверима й кинутися навтьоки.

Забібікали автомобільні сигнали, й Анрі побачив, що їхнє таксі нарешті виповзло на перехрестя Ру де Пірамід та Ру де Ріволі — і знову застрягло. Щоб зекономити пальне, водій вимкнув кондиціонер і відкрив вікна.

Розлючений Анрі нахилився й постукав у перегородку.

Водій відірвався від свого мобільного й пояснив Анрі, що вулиця забита через те, що кортеж французького президента якраз виїжджає з Єлисейського палацу й вирушає до Національної Асамблеї.

— Нічим не можу зарадити, мсьє. Ми зв'язані по руках і ногах. Заспокойтеся.

— А скільки доведеться чекати?

— Може, іще хвилин п'ятнадцять. Звідки мені знати?

Давно Анрі не був такий розлючений на самого себе. То була дурість — поїздка до Парижа як іронічна післямова до вбивства Джини. Не тільки дурість, а й самовдоволене потурання власним примхам, ба навіть самовбивче потурання. «Невже це дійсно так? Невже мені справді хочеться, щоб мене спіймали саме зараз?» — подумав він.

Анрі споглядав вулицю крізь вікно з опущеним склом, з нетерпінням чекаючи, поки проїде кортеж оцього сміховинного політичного блазня — як зненацька почув вигуки та вибухи сміху, що донеслися з ресторанчику на розі.

Він поглянув у той бік.

Якийсь чоловік у блакитній спортивній куртці, рожевій футболці та штанях хакі, явно американець, нарочито комічно вклонився молодій жінці в блакитній жакетці. Люди в надвірному ресторанчику заплескали в долоні, а коли Анрі придивився пильніше — то аж похолов. Цей чоловік здався йому знайомим.

Він не повірив своїм очам. Йому захотілося спитати водія: «Вам видно отой ресторан? Скажіть, а то дійсно Бен Гокінс та Аманда Діас? Бо мені здається, що в мене поїхала стріха».

У цей момент Гокінс підняв догори металевий стільчик, крутнув його в повітрі, поставив униз і всівся на нього обличчям до вулиці. В Анрі відпали останні сумніви. То був Бен. Коли Анрі перевіряв востаннє, Гокінс та його краля були в Лос-Анджелесі.

Анрі моментально повернувся подумки до того суботнього вечора, коли він убив Джину. Він відіслав відео Вену, але не перевірив GPS-датчик. І зробив це лише через два дні.

«Невже Бен здогадався й викинув мікрочіп?»

На якусь мить свідомість Анрі пронизало щось абсолютно для нього нове. То був страх. Він перелякався, що стає незграбним та вайлуватим, втрачає свою важко набуту дисципліну, втрачає таку необхідну хватку. А цього не можна було допускати.

І він цього більше ніколи не допустить.

Анрі гаркнув на водія і сказав, що чекати більше не може. Всунувши йому в руку пачку купюр, він схопив свою торбу, валізу й вийшов прямо на вулицю.

Пройшовши поміж автомобілями, він зробив крюк і повернувся, але вже на тротуар. А потім швидко пірнув під альков між вітринами двох магазинів за якихось десять ярдів від вуличного ресторанчику.

З калатаючим серцем спостерігав Анрі, як Вен та Аманда вийшли з-за столика і, взявшись за руки, рушили на схід по Ру де Ріволі.

Коли вони відійшли достатньо далеко, Анрі прилаштувався позаду, намагаючись не випускати їх із виду, аж поки парочка не дійшла до «Зеленої мавпи» — невеличкого готелю на Пляс Андре Мальро.

Коли Аманда й Вен зникли всередині, Анрі увійшов до готельного бару «Жак Амерікен», прилеглого до вестибюля. І замовив віскі бармену, який активно підбивав клинці до якоїсь брюнетки з довгастим, як у коняки, обличчям.

Посьорбуючи віскі, Анрі спостерігав за вестибюлем через заднє дзеркало бару. Побачивши, що Вен зійшов униз, Анрі крутнувся на стільчику і став дивитися, як він віддає ключ консьєржу.

А потім занотував у своїй пам'яті номер під гачком, на якому повис ключ.

Розділ 106

Було вже пів на дев'яту, коли я добрався до Вандомської площі, величезного майдану з чотирма смугами руху й високим бронзовим пам'ятником Наполеонові Бонапарту в центрі. На західному боці майдану розташована вулиця Ру Сен-Оноре — купівельний рай для багатіїв, а на протилежному боці — фантастична («впасти й не встати») споруда готелю «Рітц» у стилі французької готики: уся із золотаво-жовтого каменю та зi світними серпуватими навісами над вхідними дверима.

Увійшовши крізь обертальні двері до вестибюля, я став на червоний килим і витріщився на багато забарвлені дивани, на люстри, що кидали м'яке світло на масляні полотна, та на радісні обличчя відвідувачів.

Знайшовши в алькові внутрішній телефон, я попросив оператора з'єднати мене з Анрі Бенуа. Моє серце почало відбивати секунди. Невдовзі оператор озвався і сказав, що мсьє Бенуа має прибути, але ще не зареєструвався. Може, я хочу залишити якесь повідомлення?

— Я передзвоню, дякую, — відповів я.

Я мав рацію. Я вгадав.

Анрі був у Парижі. Принаймні невдовзі прибуде. І зупиниться в готелі «Рітц».

Коли я поклав слухавку, на мене хвилею накотилася лють — я подумав про всіх тих невинних людей, що їх убив Анрі Бенуа. Я подумав про Левона й Барбару і про ті задушливі дні й ночі, які я провів на ланцюгу в причепі, сидячи лицем до лиця із психом-убивцею.

А потім я пригадав про погрозу Анрі вбити Аманду.

Сівши в кутку так, щоб мені було видно двері, я сховав обличчя за розворотом старого примірника «Інтернешнл геральд триб'юн» і подумав — це те саме, що сидіти в засідці в патрульній машині, за винятком кави та необхідності вислуховувати всілякі бздури від свого напарника.

Я міг сидіти тут хоч цілу вічність, бо я нарешті випередив Анрі, цього схибленого вилупка. Він не знав, що я тут, але я знав, що він має прибути.

Я просидів дві безконечні години, уявляючи, як Анрі увійде до готелю з валізою, як він зареєструється в адміністратора, і хоч як би він не маскувався, я все одно розпізнаю його негайно. А потім увійду слідком за ним до ліфта, а там влаштую йому такий самий негостинний і несподіваний прийом, який він влаштував колись мені.

Але я ще не до кінця вирішив, що робитиму потім.

Може, подумав я, затримати його й здати поліції на підставі підозри у вбивстві Джини Працці?

Утім, це непевний варіант. Мабуть, краще просто всадити йому кулю в голову, а потім здатися постфактум в американське посольство.

Спочатку я обміркував варіант номер один — копи спитають мене: «А хто така Джина Працці? Звідки ви знаєте, що її вбили?» Я уявив, що показую їм відео, на якому труп Джини зовсім не фігурує. І якщо Анрі позбувся тіла, то його навіть не заарештують.

Зате підозра впаде на мене. Фактично, я стану підозрюваним номер один.

Потім я переглянув другий варіант: уявив, як наставляю револьвер на Анрі, обкручую його обличчям спиною до себе й командую: «Руки на стіну! Ані руш!» Ця ідея мені дуже сподобалася.

Отаким міркуванням я віддавався, коли раптом серед кільканадцяти людей, що йшли через вестибюль, побачив двох красивих жінок та чоловіка. Вони пройшли повз мене й рушили до парадного входу. Жінки були молоді та стильні. Вони розмовляли англійською й сміялися, зосереджуючи всю свою увагу на чоловікові, затиснутому межи ними.

Вони трималися за руки, наче шкільні друзі, і розімкнули їх лише тоді, коли дійшли до обертальних дверей. Чоловік призупинився, пропускаючи надзвичайно вродливих жінок поперед себе.

Емоційний імпульс, який я відчув, набагато випередив мою раціональну думку. Але моя пам'ять уже зафіксувала м'які риси обличчя того чоловіка, його статуру та манеру вдягатися.

Зараз його волосся було дуже білявим, на ньому були великі окуляри з чорною оправою, а постава — злегка сутулою.

Так ось як тепер замаскував себе Анрі! Колись він сказав мені, що його маски працювали тому, що були надзвичайно простими.

Він набував чіткої та виразної манери ходити й розмовляти, а потім додавав до неї кілька відволікаючих, але пам'ятних візуальних рис. Він ставав своєю новою маскою. Тепер, коли я все це добре знав, я міг упізнати його під будь-якою машкарою.

Чоловік з отими двома жінками був не хто інший, як Анрі Бенуа.

Розділ 107

Я впустив газету на підлогу й прослідкував поглядом за трійцею: обертальні двері пропустили їх на вулицю — одне за одним.

Я рушив до парадного входу, щоб поглянути, куди попрямував Анрі, і тим часом придумати якийсь план дій. Та перш ніж я встиг добратися до обертальних дверей, поперед мене набігла юрма туристів. Вони хихотіли, штовхалися — і забили собою прохід, а я розпачливо стояв, і мені хотілося загорлати: «Ви, ідіоти безмозкі, геть із дороги!»

Поки я спромігся вибратися з готелю, Анрі з двома жінками вже був далеко попереду. Він ішов повз аркаду, що тягнулася вздовж західного боку вулиці.

Потім трійця пішла вулицею Ру де Кастільйон до Ру де Ріволі. Добігши до рогу, я ледь встиг помітити, як вони звернули ліворуч.

Наступне, що я побачив, — це двоє красивих жінок, які, стоячи одна побіля одної, витріщилися на вітрину крамниці з дизайнерським взуттям, а біляве волосся Анрі виднілося далеко попереду.

Поки я намагався втримати його в полі зору, він пірнув у станцію метро «Тюїльрі» наприкінці вулиці.

Я кинувся через потік машин, збіг сходами на платформу, але ця станція — одна з найбільш пожвавлених, й Анрі вже ніде не було видно.

Я намагався охопити поглядом відразу всю платформу, мої очі пронизували натовпи пасажирів, що хвилями прокочувалися крізь станцію.

І я нарешті помітив його — на дальньому кінці платформи. Раптом він повернувся до мене, і я закляк на місці. Упродовж хвилини, яка здалася мені вічністю, я почувався абсолютно беззахисним, наче стояв на сцені під сліпучим світлом прожекторів.

Він не міг мене не побачити.

Я був якраз у полі його зору.

Але Анрі ніяк не відреагував, і я продовжував витріщатися на нього, а мої ноги поводилися так, наче їх приклеїли до бетонної поверхні.

Та раптом його образ наче змінився й набув чіткості. Тепер, коли я дивився прямо на нього, я побачив його довгий ніс, високий лоб та впале підборіддя.

Невже ж я дійсно такий дурний?

Спочатку в мене виникла стопроцентна впевненість. І зараз я також був на сто процентів упевнений — що все переплутав. Що повівся як останній ідіот, повний маразматик, бовдур і йолоп. Хто ж цей чоловік, за яким я стежив від готелю «Рітц»? Хто завгодно, але ніяк не Анрі.

Розділ 108

Я вибрався з метро й пригадав, як сказав Менді, що повернуся щонайбільше за дві години, а минуло вже три.

До готелю «Зелена мавпа» я повертався з порожніми руками — без шоколадки, без квітів та без коштовностей. Мені нічим було похвалитися, незважаючи на ескападу від готелю «Рітц» до метро. Нічим, окрім крихти інформації, яка могла виявитися критично важливою.

Анрі замовив номер у готелі «Рітц».

Вестибюль нашого маленького готелю був безлюдний, проте з бару пливли хмари сигаретного диму й лунала гучна розмова.

Реєстратура консьєржа була закрита.

Я зайшов за стіл, зняв ключ із гачка і став підійматися сходами до мого номера. Більше за все на світі мені хотілося спати.

Я постукав у двері, погукав Аманду, а коли ніхто не відповів, повернув ручку і вже було приготувався відчитати Менді й пояснити їй, що вона більше не має права пустувати й поводитися безвідповідально. Що мусить тепер бути подвійно обачливою: за себе й за дитину.

Я відчинив двері й відразу ж відчув: щось не так. Аманди в ліжку не було. Може, вона у ванній? Може, їй стало зле?

Увійшовши до кімнати, я гукнув:

— Менді?

І раптом двері за моєю спиною з хряскотом зачинилися. Я різко обернувся — і спробував збагнути незбагненне. Те, чого не мусило бути.

Якийсь чорний чоловік тримав Аманду, обхопивши її лівою рукою поперек грудей, а правою приставивши до скроні пістолет. На ньому були гумові рукавички. Сині рукавички. Такі самі, які я вже десь бачив. Я кинув блискавичний погляд на обличчя Менді. З її рота стирчав кляп. У її очах застиг вираз дикого жаху; крізь кляп пробивався безсловесний крик.

Чорний чоловік вишкірився мені, міцніше вхопив Аманду й націлив на мене пістолет.

— Ой, Амандо, — сказав він. — Ти лишень поглянь, хто до нас прийшов! А ми вже чекати втомилися, правда, крихітко? Утім, ми славно повеселилися, еге ж?

Усі фрагменти інформації зійшлися докупи: сині рукавички, знайома інтонація, блідо-сірі очі й театральний грим. Ні, я не помилився. Бо годинами слухав цей голос вживу й на магнітофоні. Це був Анрі. Але ж як йому вдалося нас знайти?

Мої думки розбіглися в сотні напрямків одночасно.

Мене привів до Парижа страх. Але тепер, коли Анрі опинився в мене на порозі, я більше не боявся. Я сказився від люті, і в моїх венах запульсував чистий адреналін. То був шалений емоційний порив, із тих, що дозволяють людині підняти й відсунути авто, що наїхало на дитячий візок, або кинутися всередину палаючого будинку, начхавши на небезпеку.

Я висмикнув револьвер із-за поясу, звів курок і крикнув:

— Відпусти її!

Здається, Анрі не повірив, що я вистрелю. Криво посміхнувшись, він відказав:

— Опусти пістолет, Бене. Я просто хочу поговорити.

Я підійшов до маніяка й приставив дуло йому до лоба. Він знову криво всміхнувся й блиснув золотим зубом, який, вочевидь, був частиною його нової маски. Точнісінько в той момент, коли я натиснув на гачок, Анрі зацідив мені ногою в стегно. Я гепнувся на столик, його ніжки зламалися, і я полетів на підлогу.

Спершу я подумав: «Невже я поцілив у Менді?» Але відразу ж побачив кров на руці Анрі й почув, як стукнувся й ковзнув по підлозі його пістолет.

Він сильно відштовхнув від себе Менді, і вона впала прямо на мене. Я скотив її з грудей і спробував підвестися, та Анрі пришпилив мене до підлоги, наступивши важким черевиком мені на руку.

Презирливо глянувши на мене, він сказав:

— Сидів би ти вдома та роботою займався, Бене! Якби ти просто робив свою роботу, то ми не мали б зараз оцієї невеличкої проблеми, але тепер я не можу тобі довіряти. Шкода лише, що я не взяв із собою відеокамеру.

Нагнувшись, він відігнув мої пальці, витягнув пістолет із моєї руки й націлив його спочатку на мене, а потім — на Менді.

— Ну, хто бажає померти першим? — спитав він. — Ти чи ти?

Розділ 109

В очах у мене потемніло. Невже це відбувається насправді? Ми з Амандою зараз помремо. Я відчув дихання Анрі на своєму обличчі — то він всвердлив ствол револьвера мені в праве око. Менді спробувала закричати, але крізь кляп прорвався тільки комариний писк.

— Заткни пельку! — гаркнув на неї Анрі.

Аманда так і зробила.

У мене на очах виступили сльози. Може, від болю, а може — від пекучого жалю, що я більше ніколи не побачу Аманду. Що вона теж помре. І що наша дитина так і не народиться.

И Анрі вистрелив — прямо в килим біля мого вуха. Я на мить оглух. Потім він смикнув мене за петельки, підняв мою голову й загорлав прямо у вухо:

— Пиши свою трикляту книгу, Бене! їдь додому й роби свою роботу. Я телефонуватиму тобі в Лос-Анджелес кожного вечора, і якщо ти не братимеш слухавку, я знайду тебе. Ти ж знаєш, що я це неодмінно зроблю. Обіцяю тут вам обом: другого шансу я вам не дам.

Прибравши пістолет від моєї голови, Анрі схопив свою торбу та валізу неушкодженою рукою й вийшов, хряснувши дверима. Я почув, як у коридорі затихають його кроки.

Я повернувся до Менді. Кляп являв собою наволочку з подушки, запхану до рота Менді й зав'язану на потилиці. Тремтячими руками я взявся за вузол, а коли розв'язав його, то обійняв Аманду і став колисати її туди-сюди, туди-сюди — як малу дитину.

— З тобою все гаразд, мила? Він не заподіяв тобі шкоди?

Аманда крізь сльози відповіла, що все нормально.

— Ти впевнена?

— Іди, — сказала вона. — Я знаю, що ти хочеш за ним погнатися.

Повзаючи навколішках по підлозі й мацаючи під тонкими веретеноподібними ніжками та потрісканими краями антикварних меблів, я відповів:

— Ти ж знаєш, що я мушу піти за ним. Бо він не дасть нам спокою, Менді.

Нарешті я знайшов «Рюгер» Анрі під комодом і міцно обхопив пальцями руків'я. А потім крутнув слизьку від крові дверну ручку й гукнув Менді, що скоро повернуся.

Важко спираючись на перила, я закульгав униз сходами! і біль у стегні трохи попустив. Я намагався поспішати, знаючи, що — так чи інакше — мушу вбити Анрі.

Розділ 110

Було поночі, але вуличні ліхтарі й великий та безперервно забитий відвідувачами «Отель дю Лувр», розташований поруч, перетворювали ніч на день. Два готелі знаходилися за якихось кілька сотень ярдів від Тюїльрі — величезного громадського парку поруч із Лувром.

Зараз там відбувався якийсь карнавал: ігри, катання на конях, дискотеки та феєрверки. Навіть у цей пізній час тротуари заполонили купи батьків із дітлахами та легковажних і підпилих туристів, чий розкотистий сміх посилював гармидер, створюваний хлопками феєрверку та гудінням автомобільних сигналів. Це нагадало мені один французький фільм, який я колись бачив.

Орієнтуючись по тоненькій цівочці крові, я вийшов на вулицю, але цей слід обірвався за кілька ярдів від парадного входу. Анрі знову утнув свій трюк зі зниканням. Може, він сховався в готелі «Отель дю Лувр»? Чи йому пощастило швидко спіймати таксі?

Коли я вдивлявся в натовп, почувся звук сирени. То до Пляс Андре Мальро наближалася поліція.

Ясна річ, про постріли в готелі вже встигли доповісти. До того ж хтось, мабуть, помітив, як я вискочив із пістолетом на вулицю.

Швидко запхавши «Рюгер» у великий бетонний кошик для квітів біля «Отель дю Лувр», я хоробро закульгав до вестибюля, всівся там у надзвичайно м'яке крісло й став мізкувати, що скажу «ажанам», коли вони стануть мене допитувати.

Бо ж треба було придумати, звідки взявся Анрі й чому пролунали постріли.

Що ж мені, в біса, сказати їм?

Розділ 111

Сирени гуділи дедалі гучніше, мої шия та плечі напружувалися — і раптом пульсуюче виття проминуло готель і рушило далі — до парку Тюїльрі. Пересвідчившись, що небезпека минула, я знову витягнув із горщика пістолет, пробрався до готелю «Зелена мавпа» і важко, по-старечому видерся сходами до свого номера. Постукавши у двері, я сказав:

— Менді, це я. Зі мною більше нікого немає. Можеш відчинити двері.

Через секунду вона відчинила. її обличчя було заплакане, а в куточках рота виднілися синці від кляпа. Я розкрив обійми, і Менді впала мені на груди, безутішно ридаючи, як мала дитина.

Я довго тримав її, заспокійливо чукикаючи. А потім скинув із себе та з неї одіж і допоміг Аманді лягти в ліжко. Вимкнувши світильник на стелі, я залишив тільки маленький нічник на туалетному столику. Прослизнувши під ковдру, я обійняв Аманду. Вона притиснулася обличчям до моїх грудей і міцно вчепилася в мене руками й ногами.

— Поговори зі мною, люба, — сказав я. — Розкажи мені все.

— Він постукав у двері, — нарешті сказала вона після довгого мовчання. — Сказав, що приніс квіти. Такий нехитрий трюк, але я купилася на нього, Бене.

— Сказав, що то квіти від мене?

— Та начебто. Ага, точно сказав.

— Звідки ж він дізнався, що ми тут? Що наштовхнуло його на цю думку? Не розумію.

— Коли я відімкнула двері, він висадив їх ударом ноги і схопив мене.

— Я вб'ю його, Менді.

— Спочатку я не збагнула, хто це. Якийсь негр. Він заламав мені руки за спину так, що я й поворухнутися не могла. Він сказав… о, ні, мене зараз знудить… — Й Аманда знову розплакалася.

— Що він сказав?

— «Я кохаю тебе, Амандо».

Я слухав Менді й водночас до мене долітало відлуння почутого раніше. Анрі раніше казав мені, що кохав Джину. Що кохав Джулію. Довго ж йому довелося чекати можливості зґвалтувати Аманду й задушити її руками в синіх рукавичках!

— Вибач, мені так жаль, так жаль. Це я винуватий, що так трапилося.

— Це я дурепа, що сюди приїхала, Бенджі. Господи, скільки ж він тут був? Три години? Це ти вибач мені. Бо я тільки зараз зрозуміла, як «весело» тобі було з цим виродком три дні в пустелі.

Аманда знову заплакала, а я став заспокоювати її, раз по раз повторюючи, що все буде добре.

— Зрозумій мене правильно, — мовила вона тремтливим і напруженим голосом, — але чому ти такий упевнений, що все буде добре?

Я встав із ліжка, розкрив свій портативний комп'ютер і замовив два квитки на ранковий рейс до Сполучених Штатів.

Розділ 112

Уже було давно за північ, але я й досі походжав кімнатою. Потім випив тайленолу й прослизнув під ковдру до Аманди, але заснути не зміг. Я навіть на секунду не міг очей заплющити.

Телевізор був старий та маленький, але я увімкнув його й знайшов канал CNN. Почалися останні новини — і я різко підскочив, коли «балакуча голова» повідомила: «Поліція наразі не має підозрюваних у справі вбивства Джини Працці — спадкоємиці величезної судновласницької компанії, якою володіє родина Працці. її знайшли вбитою в номері ексклюзивного французького будинку відпочинку «Шато де Мірамбо».

Коли на екрані з'явилося обличчя Джини Працці, мені здалося, наче я — її близький друг. Я бачив, як вона пройшла повз камеру в готельному номері, не знаючи, що невдовзі її життя скінчиться.

Я тихенько погукав:

— Менді, Менді, — і посіпав її за руку.

Але вона відвернулася, іще глибше занурившись у м'яку подушку та в сон. А в телевізорі капітан поліції стисло поінформував представників преси. Його повідомлення переклали англійською, а потім знову коротко виклали суть справи для тих, хто щойно увімкнувся й був не в курсі. Міс Працці зареєструвалася в «Шато де Мірамбо» сама. Прибиральниці стверджували, що в номері було двоє, але другого гостя ніхто не бачив. Це була вся інформація, котру на цей час повідомила поліція.

Але мені вистачило й цього. Бо я й так уже знав усю історію, але не знав того, що Джина Працці — то було справжнє, а не вигадане ім'я.

У чому ще Анрі збрехав мені? І з якої причини? Навіщо він збрехав мені — щоб розповісти правду?

Я невідривно дивився на екран, де знову з'явився ведучий.

— Сьогодні вранці в Нідерландах, в Амстердамі, знайшли вбитою молоду жінку. Увагу міжнародних криміналістів до цього інциденту привертає та обставина, що подробиці смерті цієї дівчини збігаються з подробицями смерті двох дівчат на Барбадосі, а також зі смертю відомих американських фотомоделей, убитих цієї весни на Гаваях.

Я збільшив звук, коли на екрані з'явилися обличчя: Capa Руссо, Венді Емерсон, Кім Макденіелс, Джулія Вінклер, а також іще одне обличчя — молодої жінки на ім'я Міке Гельслоот.

Ведучий вів далі:

— Міс Гельслоот, дівчина двадцяти років, була секретаркою відомого архітектора Яна Ван дер Хойфеля з Амстердама, який на час убивства перебував на нараді в Копенгагені. Кілька хвилин тому містер Ван дер Хойфель дав інтерв'ю в готелі, де він зупинився.

Господи, та я ж знаю й це ім'я! І воно теж справжнє!

На екрані з'явився новий кадр: Ван дер Хойфель із валізою в руці виходить із готелю в Копенгагені, і біля підніжжя округлих сходів його оточує натовп журналістів. Йому було трохи за сорок, він мав сиве волосся та кутасті риси обличчя. Ван дер Хойфель здавався по-справжньому шокованим та переляканим.

— Я тільки зараз дізнався про цю жахливу трагедію, — сказав він перед цілим букетом мікрофонів. — Я шокований і спустошений цією новиною. Міке Гельслоот була чемною й скромною молодою жінкою, і я жодного поняття не маю, навіщо комусь знадобилося вбивати її. Який страшний день! Міке мала невдовзі одружитися.

Раніше Анрі сказав мені, що Ян Ван дер Хойфель — то псевдонім одного з учасників «Альянсу», чоловіка, якого Анрі називав «голландець». Ван дер Хойфель був третім учасником походеньок Анрі та Джини в місцевості, що називалася Французька Рів'єра.

І ось, невдовзі після того, як Анрі убив Джину, убили й секретарку «голландця».

Якби я не був колись копом, то міг би подумати про ці два вбивства як не пов'язані одне з одним. Це були різні жінки. І вбиті вони були за сотні миль одна від одної. Але для мене вони стали ще двома червоними прапорцями-позначками на мапі, частиною схеми.

Анрі кохав Джину Працці й убив її. Ван дер Хойфеля він ненавидів. Можливо, він хотів і його вбити. І якщо добре подумати — то чому б не сталося так, що Анрі просто не знав, що того дня Ван дер Хойфель був у Данії?

А що, як він вирішив натомість убити його секретарку?

Розділ 113

Я прокинувся з першими променями сонця, що просочилися в маленьке віконце. Аманда лежала на боці, спиною до мене, і її довге чорне волосся віялом розсипалося по подушці. І мене відразу ж охопила лють, коли я пригадав як Анрі — з чорним гримом на обличчі — приставляв пістолет до скроні Аманди, коли пригадав її очі, широко розкриті від жаху.

І тоді, у той момент, мені було начхати, чому Анрі убивав, що він збирався робити, чому книга була такою важливою для нього або чому він, судячи з усього, поступово втрачав над собою контроль.

Для мене було важливе одне: я мусив забезпечити безпеку Менді. І дитини.

Я схопив годинник і побачив, що вже сьома тридцять. Я тихенько посмикав Менді за плече, і її очі вмить широко розплющилися. Вона охнула й підскочила, судомно вхопивши ротом повітря, але потім побачила моє обличчя — й обважніло опустилася на ліжко.

— Мені на мить здалося, що…

— То був сон.

— Еге ж.

Я тихенько поклав голову їй на живіт, і вона погладила моє волосся.

— То дитина? — спитав я.

— То в мене в животі бурчить, дурнику. Я зголодніла.

Я уявив, що то не вона говорить, а дитина. Склавши рупором долоні, я гукнув:

— Гей, там, усередині! Слухай, жевжику! Це я, твій татко. — Неначе малесенький зародок, утворений нашими ДНК, міг мене чути.

Менді розсміялася, і я зрадів, що розвеселив її, але в душі, де вона мене не бачила, я розплакався від досади. І чому я не вбив Анрі, коли взяв його на мушку? Чому ж я цього не зробив? Усе б давно вже скінчилося.

Коли я розплачувався за номер, то не відпускав Менді від себе. Потім гукнув таксі і сказав водієві відвезти нас до аеропорту Орлі.

Менді спитала мене:

— Хіба ж ми можемо зараз повертатися до Лос-Анджелеса?

— Ні, не можемо.

Аманда повернула голову й запитально поглянула на мене.

— І що ж ми будемо робити?

Я розповів Аманді про своє рішення, дав їй короткий список телефонів та імен на звороті моєї візитки і сказав, що її зустрінуть, коли літак приземлиться. Вона спокійно й без заперечень вислухала мене, коли я сказав їй не телефонувати мені, не посилати імейлів і взагалі не контактувати зі мною. Що вона має відпочивати й добре харчуватися.

— Якщо тобі стане нудно, то подумай про нову сукню.

— Ти ж знаєш, що я не ношу суконь.

— Може, цього разу зробиш виняток.

Я дістав кулькову ручку зі своєї комп'ютерної валізи й на малому пальці Аманди намалював обручку з великим іскристим діамантом у центрі, а лініями зобразив сяйво, що він випромінював.

— Амандо Діас, я люблю кожну часточку твого тіла. Ти вийдеш за мене заміж?

— Бене…

— Ти й Малий Жевжик.

По її щоках покотилися сльози. Цього разу — щасливі. Вона рвучко обійняла мене.

— Так, так, так! — і поклялася не змивати намальований перстень доти, поки на його місці не з'явиться справжній.

В аеропорту я купив нам поснідати: шоколадні пончики та каву з молоком, а коли настав час сідати на борт, провів Аманду якомога далі. А потім оповив її руками, і вона почала плакати. І плакала доти, доки і я не став рюмсати. Що може бути страшніше за втрату того, кого ти кохаєш сильно-сильно? Ніщо.

Знову й знову цілував я напухлий від синців рот бідолашної Аманди. Якщо кохання й справді щось значить у цьому світі, то з нею не трапиться нічого лихого. З дитиною теж нічого не трапиться. І я невдовзі знову зустріну їх обох.

Та протилежна думка пронизала мене, мов спис. Я можу більше ніколи не побачити Аманду. Можливо, ми бачимося востаннє.

Я витер кулаками очі й побачив, що Менді проходить крізь пропускний пункт. Вона озирнулася, помахала рукою, послала мені повітряний поцілунок, а потім відвернулася й пішла далі.

Коли Менді вже не було видно, я пішов з аеропорту, узяв таксі до вокзалу «Гар дю Hop» і сів на швидкісний поїзд до Амстердама.

Розділ 114

Через чотири години після посадки в Парижі я вийшов із потяга на Центральній станції в Амстердамі, де зателефонував Ван дер Хойфелю з громадського телефону. Перед тим, як виїхати з Парижа, я зідзвонився з ним і домовився зустрітися якомога швидше. Цього разу він спитав мене, чому така поспішність, і тепер я розповів йому:

— Анрі Бенуа прислав мені відео, яке, на мою думку, вам слід переглянути.

Запанувала довга тиша, а потім Ван дер Хойфель дав мені вказівки, як добратися до мосту через Кайзерграхт Канал за якихось кілька кварталів від залізничної станції.

Я зустрів Ван дер Хойфеля під вуличним ліхтарем. Він стояв і дивився у воду каналу. Я упізнав його з того відеосюжету з Копенгагена, де журналюги накинулися на нього, щоб він прокоментував убивство Міке Гельслоот.

Сьогодні на ньому був чепурний костюм із сірого габардину, святкова біла сорочка й чорна, як смола, краватка з шовковистим відблиском. Пробор на його зачісці був такий чіткий, наче його прорізали ножем, і це лише підкреслювало його й без того кутасті риси обличчя.

Я представився йому письменником із Лос-Анджелеса.

— А звідки ви знаєте Анрі? — поцікавився Ван дер Хойфель після довгої паузи.

— Я пишу історію його життя. Його автобіографію. Це Анрі замовив її написати.

— Ви зустрічалися з ним?

— Так, зустрічався.

— Дивно все це. Це він сказав вам, як мене звати?

— У видавничих колах така книга зветься «відверта розповідь». От Анрі й розповів мені все.

Видно було, що на вулиці Ван дер Хойфель почувається надзвичайно некомфортно. Він довго придивлявся до мене оцінюючим поглядом, явно вирішуючи, продовжувати цю зустріч чи ні, а потім сказав:

— Я зможу приділити вам п'ять хвилин. Мій офіс тут неподалік. Ходімо.

Я пройшов за ним через місток до красивого п'ятиповерхового будинку в районі для заможних мешканців. Він відчинив парадні двері й сказав, щоб я йшов першим, і я піднявся чотирма прольотами сходів на горішній поверх. Поки я піднімався, мої надії посилювалися з кожною сходинкою.

Цей Ван дер Хойфель був слизький, як вуж. Будучи учасником «Альянсу», він, безумовно, ніс повну відповідальність за численні вбивства, наче вбив усіх цих людей власними руками. Та хоч яким огидним не був цей архітектор, я потребував його сприяння, і тому мав стримувати свій гнів, приховувати його від нього.

Якщо Ван дер Хойфель зможе вивести мене на Анрі Бенуа, то я отримаю ще один шанс завалити цього психа.

І цього разу я не схиблю.

Голландець провів мене крізь дизайнерську студію — просторе, позбавлене претензійності приміщення, що світилося нефарбованим деревом, склом та сонячними променями. Він запропонував мені незручне на вигляд крісло навпроти себе біля довгого креслярського столу коло високого панорамного вікна.

— Химерно, що Анрі розповідає вам історію свого життя, — мовив Ван дер Хойфель. — Уявляю, що він вам набрехав. Сміхота та й годі.

— А наскільки смішним вам здасться ось це? — спитав я, завантажуючи свій переносний комп'ютер. Повернувши його екраном до голландця, я натиснув кнопку «Play», щоб він побачив останні хвилини життя Джини Працці.

Не думаю, що голландець уже встиг побачити це відео, але поки воно йшло, вираз його обличчя жодного разу не змінився. Коли кліп скінчився, він сказав:

— Смішно те, що він… мені здається… що він кохав її.

Я натиснув кнопку «Стоп», і Ван дер Хойфель запитально зазирнув мені у вічі.

— До того як стати письменником, я був копом, — сказав йому я. — Наскільки я розумію, Анрі робить зачистку. Тобто вбиває людей, які знають, хто він такий. Допоможіть мені знайти його, пане Ван дер Хойфель. Я — ваш найкращий шанс залишитися живим.

Розділ 115

Ван дер Хойфель стояв спиною до високого вікна. Його довгаста тінь упала на жовтувато-білий стіл, а над його головою вечірні промені утворили німб.

Узявши пачку цигарок із шухляди, він запропонував мені одну, а потім закурив сам. І сказав:

— Якби я знав, де його знайти, то проблема давно уже відпала б. Але Анрі має геніальний талант безслідно щезати. Я не знаю, де він зараз. І ніколи не знав.

— Попрацюймо над цим разом, — запропонував я. — Обміркуємо якісь ідеї. Мусить бути щось таке, що ви знаєте і що здатне вивести мене на нього. Я знаю про його ув'язнення в Іраку, але «Брюстер-норт» — це приватна компанія, щільно замкнена й непроникна, як підвал. Мені відомо про його знайомого в Бейруті, який займається підробкою документів. Але не знаючи імені цього чоловіка…

— О, та це вже не абищо — для початку, — розсміявся Ван дер Хойфель. То був поганий сміх, бо йому й справді стало смішно: я здався йому несерйозним. — Він — психопат. Невже ви його так і не розкусили? Він схильний до самообману. Це — нарцис, який любить брехати й перш за все — самому собі. Анрі ніколи не був в Іраку. Немає в нього знайомого підроблювача. Він сам — підроблювач. Зрозумійте ось що, містере Гокінс. Анрі вихваляє себе перед вами й розповідає вигадану історію свого життя. Ви — як той маленький песик, якого приманюють шматочками…

— Слухайте! — гримнув я і, ляснувши по столу, скочив на ноги. — Не робіть із мене дурня. Я прийшов сюди, щоб знайти Анрі. Мені начхати на вас, на Хорста Вернера, на Рафаеля дос Сантоса і решту вашої компанії хворих на голову вилупків. Якщо ви мені не допоможете, то я не матиму іншого вибору, як піти до поліції й усе їм розповісти.

Ван дер Хойфель знову розсміявся і сказав мені заспокоїтися й сісти. Я був шокований до мозку кісток: невже голландець щойно пояснив мені, навіщо Анрі ця книжка? Щоби прославити себе і своє життя?

Ван дер Хойфель розкрив свій лептоп і сказав:

— Два дні тому мені прийшло електронкою повідомлення від Анрі. Це вперше, коли він зв'язався зі мною напряму.

Хотів продати мені відео. Але ви показали мені його безплатно. Так кажете, ми вас не цікавимо?

— Ви всі мені й на фіг не потрібні. Мені потрібен лише Анрі. Він загрожує моєму життю й життю моєї родини.

— Можливо, ось це допоможе вам.

Швидко пробігаючи пальцями по клавішах свого комп'ютера, Ван дер Хойфель сказав:

— Анрі Бенуа, як він себе називає, є недорозвиненою кримінальною потворою. Тридцять років тому, коли йому було шість, він задушив у колисці свою маленьку сестру. — Вочевидь, на моєму обличчі відобразилося потрясіння, бо Ван дер Хойфель ствердно кивнув, струсив попіл у попільницю й підтвердив, що це правда.

— Такий собі маленький гарненький хлопчик. З пухкенькими щічками. З великими оченятами. І вбив немовля. Йому поставили діагноз: психопатичний розлад особистості. Дуже рідко буває, коли мала дитина має всі ознаки захворювання. Його послали до психіатричної лікарні — «Клінік дю Лак» у Женеві.

— А це зареєстровано документально?

— Звісно. Я зробив розвідку, коли вперше з ним зустрівся. Як свідчить головний психіатр, доктор Карл Обст, ця дитина багато чому навчилася за дванадцять років перебування в психушці. Навчилася, як мавпувати поведінку нормальних людей, ясна річ. Хлопець вивчив там кілька мов і здобув фах. Став друкарем.

Невже Ван дер Хойфель розповідав мені правду? Якщо так, то тепер ясно, чому Анрі так легко перевтілювався, підробляв документи і, здавалося, міг при бажанні прослизнути в будь-яку щілину.

— Вийшовши з психлікарні у віці вісімнадцяти років, наш хлопчик зайнявся тим, що убивав або грабував. Навіть якось поцупив «феррарі». Про інші його «звитяги» мені невідомо. Та коли чотири роки тому він зустрів Джину, йому більше не довелося перебиватися з хліба на воду.

Ван дер Хойфель розповів мені, що Джина «зачарувала» Анрі, що він відкрився їй і розповів, що любить секс і що встиг накоїти багато лиха. А ще він зізнався їй, що хоче мати купу грошей.

— То Джина придумала — щоб Анрі розважав нашу маленьку компанію, Хорст підтримав цю ідею, і так Анрі став нашим секс-працівником.

— І тут на сцені з'являєтеся ви.

— Так. Нас познайомила Джина.

— Анрі сказав, що ви сиділи в кутку й спостерігали.

Ван дер Хойфель поглянув на мене так, наче я був якоюсь екзотичною комахою й він іще не вирішив — чи то розчавити мене, чи то помістити під скло.

— Це ще одна брехня, Гокінсе. Я жарив його в дупу, а він скиглив, як цуценя. Але я хочу наголосити ось на чому, і це правда. Не ми зробили Анрі таким, як він є. Ми лише годували його.

Розділ 116

Ван дер Хойфель знову пробігся пальцями по клавіатурі. А потім сказав:

— Спеціально для вас: швидкий перегляд еволюції нашого парубка.

Він повернув до мене екран, і його обличчя засвітилося задоволенням.

То була колекція одиночних кадрів, узятих із відео. На них були жінки — зв'язані, замордовані, обезголовлені. їхні зображення мелькали на екрані, змінюючи одне одного.

Я ледве усвідомлював те, що бачив, а Ван дер Хойфель прокручував фото, курив і супроводжував пожвавленими коментарями це слайд-шоу. То був абсолютний і неймовірний жах, який мені донині не доводилося бачити.

У мене запаморочилося в голові. Мені почало здаватися, що Анрі та Ван дер Хойфель — це одна й та сама особа. Я ненавидів їх однаково сильно. Мені захотілося вбити голландця, це мерзотне лайно, і я подумав, що мені навіть вдасться уникнути покарання.

Але він був мені потрібен, бо мав вивести мене на Анрі.

— Спочатку я не знав, що ці вбивства — справжні, — тим часом розповідав голландець. — Та коли Анрі почав відтинати голови, тоді, звісно, я повірив… Упродовж останнього року він писав власні сценарії. У нього виникло запаморочення від надміру уваги до його персони. Він став аж надто пожадливим. Небезпечним. До того ж він знав мене та Джину, тому не так то й легко було покласти цьому край.

Ван дер Хойфель видихнув кільце диму й продовжив:

— Минулого тижня Джина збиралася або відкупитися від Анрі, або «зникнути» його. Вочевидь, вона недооцінила цього психа. Вона ніколи не казала мені, яким чином виходить із ним на контакт, і це теж правда, містере Гокінс. Я поняття не мав, де знаходиться Анрі в конкретний момент. Ані найменшого поняття.

— Хорст Вернер виписує чеки Анрі, еге ж? — спитав я. — Розкажіть, як мені знайти Вернера.

Ван дер Хойфель загасив недопалок цигарки. Його радісний настрій як вітром здуло. І він заговорив зі мною з моторошною серйозністю, роблячи наголос на кожному слові й ретельно його зважуючи.

— Містере Гокінс, от із ким вам би не варто було бачитися, так це з Хорстом Вернером. Особливо стосовно вашої проблеми. Йому не сподобається книга Анрі. Ось що я вам пораджу. Ні з ким не діліться інформацією, яку ви маєте. Почистіть ваш комп'ютер. Спаліть касети. І нікому нічого не розказуйте про «Альянс» та його членів. Ціна моїй пораді — ваше життя.

Але чистити мій жорсткий диск було запізно. Я вже відіслав роздруківку інтерв'ю Анрі та загальний план книги до Нью-Йорка, Леонарду Загамі. З роздруківок були зняті копії та розіслані редакторам правничої фірми, яку наймало видавництво «Рейвен-Воффорд». Рукопис буквально ряснів іменами членів «Альянсу». У кінцевому варіанті я планував змінити прізвища, як і пообіцяв Анрі.

І я продовжував напосідати на Ван дер Хойфеля:

— Якщо Вернер допоможе мені, то я допоможу йому.

— У вас замість мозку — тирса, містере Гокінс. Слухайте, що я вам кажу. Хорст Вернер — надзвичайно впливовий чоловік із довгими руками та сталевими кулаками. Де б ви не були, він вас дістане. Ви мене чуєте, Гокінсе? Боятися треба не Анрі — нашу заводну іграшку. Боятися треба Хорста Вернера.

Розділ 117

Ван дер Хойфель зненацька перервав нашу зустріч і сказав, що йому треба поспішати на літак.

Голова моя була як каструля-скороварка, що мала ось-ось вибухнути, бо в ній накопичився надмірний тиск. Небезпека для мене зросла вдвічі, і я тепер мав війну на два фронти: якщо я не напишу книгу, мене вб'є Анрі. Якщо ж я напишу книгу, то мене вб'є Вернер.

Я витягнув з-за пояса «Рюгер» і націлив його на голландця. Голосом, хрипким від невимовленого страху та гніву, я сказав:

— Пам'ятаєте, я сказав, що мені байдуже до вас та до «Альянсу»? Я передумав. Тепер мені не байдуже. Аж ніяк не байдуже.

Ван дер Хойфель зневажливо зміряв мене поглядом.

— Знімайте піджак, — наказав я, змахнувши пістолетом. — І решту одягу.

— Що це за коники, Гокінсе?

— Та я просто люблю спостерігати — як і ти. А тепер стули пельку. Знімай усю одіж! Сорочку, туфлі, труси — усе, що на тобі є.

— Ти й справді дурень, — сказав він, але став слухняно роздягатися. — Що ти проти мене маєш? Якусь порнографію в мене на комп'ютері? Це ж Амстердам. Ми — не такі цнотливі целки, як ви, громадяни США. Ти не зможеш начепити на мене цю справу. Ти бачив мене хоч в одному з цих відео? Навряд чи.

Я стояв, тримаючи пістолет обома руками й націливши його на Ван дер Хойфеля. Коли він роздягнувся догола, я наказав йому повернутися й спертися руками об стіну. А потім гепнув його руків'ям пістолета по голові — так само, як колись обійшовся зі мною Анрі.

Залишивши Ван дер Хойфеля непритомним на підлозі, я витягнув із купи його шмаття чорну краватку й міцно зв'язав йому руки за спиною. Його комп'ютер був підключений до Інтернету, і я швидко переслав електронною поштою всі відео Анрі Бенуа собі на комп'ютер. Що ще?

На столі у Ван дер Хойфеля був коробок із маркерами, тож я кинув один із них собі в кишеню.

А потім обдивився бездоганно чисту квартиру архітектора, яка займала увесь поверх. Цей чоловік явно пишався своїм помешканням та був естетом. Він мав багато красивих речей. Коштовні книги. Картини. Фотографії. Його стінна шафа являла собою музей одягу. Мені стало гидко від думки, що цей лихий мерзотник жив так розкішно й невимушено.

Я пішов до прекрасної, як на фото в журналі, кухні й відкрив газові горілки на газовій плиті.

А потім підпалив кухонні рушники та дорогезні скатертини. Коли полум'я сягнуло стелі, спрацювала розташована вгорі розбризкувальна система гасіння пожежі.

У сходовому колодязі задзвонив сигнал тривоги, і я не сумнівався, що такий самий сигнал пролунав і в місцевому пожежному відділенні.

Коли вода вже заливала чудову дерев'яну підлогу, я повернувся до головної кімнати, зібрав обидва комп'ютери — мій та Ван дер Хойфеля — і перекинув їх через плече.

А потім ляснув голландця по пиці, прокричав йому у вухо його ім'я й рвучко поставив на ноги.

— Вставай! Нумо, вставай! — заволав я.

Не звертаючи уваги на його запитання, я вивів його сходами на вулицю. З вікон валив дим, і, як я й сподівався, біля будинку вже встигнув зібратися чималенький натовп свідків: чоловіки та жінки в діловому одязі, старі люди та дітлахи на велосипедах, якими міська влада безплатно забезпечувала місцевих мешканців.

Посадивши Ван дер Хойфеля на бордюр, я витягнув із кишені маркер і написав голландцю на лобі: «Убивця».

Він щось верещав людям у натовпі пронизливим неприємним голосом, про щось їх благаючи, але я зрозумів лише одне слово: «Поліція». З'явилися стільникові телефони, й охочі почали натискати кнопки.

Невдовзі завили сирени, і коли вони наблизилися, то мені захотілося вити разом із ними. Але я все одно тримав Ван дер Хойфеля під прицілом і чекав, поки не приїде поліція.

Коли ж вона нарешті приїхала, я поклав «Рюгер» на тротуар і показав на лоб голландця.

Розділ 118

Швейцарія.

Двоє поліцейських сиділи спереду, я — ззаду, і авто мчало до Венгена — крихітного альпійського містечка, що приліпилося біля підніжжя гори Айгер. Попри заборону на автомобільну їзду в цьому ідилічному лижному курорті, наш броньовик зміївся вузькими звивистими дорогами, вкритими шаром ожеледі. Вхопившись за ручку, я нахилився, вдивляючись уперед. Я не боявся, що авто може перекинутися через бар'єр безпеки й полетіти вниз. Я боявся, що ми не доберемося вчасно до Хорста Вернера.

На додачу до повної збірки відео, що їх зняв Анрі Бенуа, у комп'ютері Ван дер Хойфеля знайшовся його контактний список. Роздруківки зізнань Анрі, які він начитав на касети, я передав поліції. І пояснив зв'язок між Анрі Бенуа — серійним найманим убивцею — та тими, хто йому платив.

У копів відразу ж поліпшився настрій.

Тільки після недавнього вбивства двох молодих жінок на Барбадосі вся низка недавніх жертв Анрі та десятки жахливих убивств, скоєних раніше в Європі, Азії та Америці, вишикувалися в один ланцюжок. І тепер швейцарська поліція була налаштована оптимістично: якщо на Хорста Вернера правильно натиснути, то він неодмінно видасть маніяка. Поки ми мчали до вілли Вернера, правоохоронці брали за сраку членів «Альянсу» в інших країнах. Ці години мали б стати моїм тріумфом, але я перебував у стані непереборної паніки.

Я міг би зателефонувати друзям, але там, де зараз переховувалася Аманда, телефонів не було. Тому я й гадки не мав, скільки годин чи навіть днів пройде, перш ніж я дізнаюся, чи все з нею гаразд. І хоча Ван дер Хойфель й обізвав Анрі заводною іграшкою, кому, як не мені, краще було знати — а останніми днями я дізнався ще більше — про його безжальність, його винахідливість та його нестримну жагу помсти. Анрі хотів, щоб членів «Альянсу», його ляльководів, спіймали, а він би в такий спосіб спекався їх і отримав би можливість жити так, як йому заманеться.

Авто, у якому я їхав, загальмувало, ковзнуло по льоду вперемішку з гравієм і зупинилося під високою кам'яною стіною. Ця стіна огороджувала схожий на фортецю маєток, збудований біля підніжжя пагорба.

Відчинилися й хряснули двері автомобіля, заквакали й затріщали поліцейські рації. Обабіч нас згрупувалися спецназівці в бронежилетах, озброєні автоматами, гранатометами та якимось навороченим причандаллям, назви якого я навіть не знав.

За п'ятдесят ярдів, потойбіч засніженого поля, тріснуло й розбилося скло. То вибили вікно в кутовій кімнаті вілли. Полетіли кулі, і загриміли гранати, вибухаючи в районі нанесення удару.

Під вогнем прикриття десяток спецназівців кинулися на штурм вілли, і я почув тріск і гуркіт — то зірвалися й покотилися вниз купи снігу з крутого схилу за фортецею Вернера. Хтось закричав по-німецьки, знову вибухнула стрілянина, і я уявив, як зараз на ношах винесуть труп Хорста Вернера.

Якщо його вб'ють, то як же ми потім вийдемо на Анрі?

Масивні двері розчинилися. Спецназівці, що притиснулися до стін, націлили на одвірок свої автомати й гвинтівки. І тут я побачив його.

Зі свого кам'яного будинку вийшов Хорст Вернер — утілення зла, особа, яку Ван дер Хойфель схарактеризував як чоловіка з «довгими руками та сталевими кулаками», як того, з ким би він мені не радив зустрічатися. То був широкогрудий тип із козячою борідкою та в окулярах у золотій оправі, вдягнений у синє пальто. Незважаючи на те, що він тримав руки за головою, у ньому вгадувалася військова виправка.

Це був схиблений виродок, який стояв за всім цим страшним бізнесом, головний Підглядач, убивця убивць, Чарівник якоїсь страшної й мерзенної країни Оз, де живуть самі збоченці.

Він був живий — і заарештований.

Розділ 119

Хорста Вернера запхали до броньовика, і позаду нього набилася купа швейцарських копів. Зі слідчими з Інтерполу я сів у другий автомобіль. За годину після захоплення ми прибули до поліційного відділка в Берні, де й почався допит Хорста Вернера.

Я занепокоєно спостерігав за процесом зі спеціальної комірчини з вікном, яке виходило в кімнату допитів.

Поки Вернер чекав на свого адвоката, його обличчя вкрилося рясними краплями поту. Я знав, що в кімнаті навмисне підвищили температуру, що передні ніжки стільця, на якому сидів Вернер, були коротшими за задні і що капітану Фолькеру, який вів допит, наразі не вдалося витягнути із затриманого хоч якусь важливу інформацію.

За моїм стільцем стояв молодий полісмен і перекладав для мене:

— Пан Вернер каже: «Я не знаю Анрі Бенуа. Я нікого не вбивав! Я тільки дивлюся фільми, але не роблю нічого лихого».

Капітан Фолькер вийшов ненадовго з кімнати й повернувся з чимось схожим на CD y руці. Потім він поговорив із Вернером, і перекладач пояснив мені, що цей диск знайшли в DVD-програвачі; у бібліотеці затриманого в спеціальній схованці було знайдено ще кілька дисків. Коли капітан Фолькер вставив диск у програвач, обличчя Вернера напружилося.

Що ж то було за відео? Убивство Джини Працці? Чи якісь досі не відомі вбивства, які скоїв Анрі?

Я повернув стілець так, щоб можна було бачити екран, і глибоко вдихнув.

На екрані з'явилася нахилена голова якогось чоловіка. Мені було видно його від маківки до середини футболки, у яку він був вдягнений. Коли він підняв своє опухле й скривавлене лице, то відвернувся від камери — і від мене.

З того, що я встиг побачити, було видно, що йому — за тридцять і риси його обличчя є звичайними й непоказними.

Допит явно був у розпалі. Я напружено дивився в екран. Поза камерою чийсь голос сказав — нарочито в ніс: «Анннрііі, скажи правду».

Моє серце підскочило. Невже це — він? Невже Анрі спіймали?

Скривавлений полонений відповів своєму допитувачу:

— Я — не Анрі. Мене звуть Антуан Паскаль. Ви не того схопили.

— Це ж неважко сказати, Анрі, — мовив голос за кадром. — Тільки скажи потрібні слова, і ми, можливо, відпустимо тебе.

— Кажу вам, я — не Анрі. Моє посвідчення — у моїй кишені. Принесіть мій гаманець.

Нарешті в кадрі з'явився допитувач. На вигляд йому було двадцять із гаком, він мав темне волосся, татуювання павутиння на шиї, яке тягнулося аж до лівої щоки. Він повернув об'єктив так, що стало видно всю голу, глуху кімнату. То явно було підвальне приміщення, освітлене лише однією лампочкою. Допитуваний був прив'язаний «по-свинячому» до спинки стільця.

Татуйований сказав:

— Гаразд, «Антуане». Ми проглянули твої документи, і ми просто в захваті від твоєї здатності перевтілюватися. Але мені вже набридла ця гра. Скажеш ти чи не скажеш, а я рахую до трьох.

Татуйований чоловік узяв довгий зубчастий ніж і, стукаючи лезом по своєму стегну, почав рахувати. А потім сказав:

— Час скінчився. Здається, ти завжди цього хотів, Анрі. Пізнати отой момент між життям та смертю. Я правильно кажу?

Голос, що я почув від полоненого, видався мені знайомим. Як і вираз блідо-сірих очей. То дійсно був Анрі. Тепер я в цьому не сумнівався.

Раптом на мене накотився страх — я збагнув, що зараз має статися. Мені захотілося гукнути до Анрі, висловити почуття, яке я й сам до пуття не розумів.

Я вже давно був внутрішньо готовий убити його, але до такого способу вбивства я був явно неготовий. Неспроможний. Мені було моторошно дивитися на екран.

Анрі плюнув в об'єктив, і татуйований міцно вхопив його за каштанове волосся. І смикнув так, що шия Анрі вигнулася й напружилася.

— Кажи, що від тебе вимагають! — загорлав він.

А потім чотирма потужними помахами розрізав шию. Фонтаном бризнула кров і заляпала все довкола. Й Анрі. І його вбивцю. Й об'єктив камери.

Я мимоволі позадкував, але не міг відірвати очей від екрана. Мені здалося, що Анрі дивиться з монітора крізь скло прямо мені у вічі. Його очі й досі були розкриті. І раптом він кліпнув. Так-так, він справді кліпнув.

Кат нахилився до об'єктива. З його підборіддя стікали краплі поту й крові. Самовдоволено посміхаючись, він спитав:

— Ну як — усі задоволені?

Розділ 120

У кімнаті для допитів, де панувала тиша, байдужий вираз обличчя Хорста Вернера так і не змінився, але він підняв очі й лагідно посміхнувся, коли розчинилися двері, увійшов чоловік у темному костюмі й поклав руку йому на плече.

Перекладач підтвердив мою здогадку: прибув адвокат Вернера.

Розмова між адвокатом та капітаном Фолькером нагадувала обмін короткими автоматними чергами з наростаючою інтенсивністю, які звелися до одного факту: поліції бракувало доказів, щоб тримати Вернера під вартою.

Шокований, я мовчки спостерігав, як Вернер вийшов із кімнати допитів у супроводі свого адвоката. Вийшов вільною людиною.

Через якусь хвилину капітан Фолькер зайшов до мене в спостережну кімнату й категорично пояснив, що це ще зовсім не кінець. Що отримано ордери на перевірку банківських рахунків та записів телефонних розмов Вернера. Сказав, що на решту членів «Альянсу» в усьому світі буде вчинено тиск. Вони обов'язково розколються, і тому повторний арешт Вернера є лише питанням часу. До того ж цією справою вже займаються Інтерпол та ФБР.

Я виходив із поліційного відділка, заточуючись, та все одно був радий опинитися на свіжому повітрі й денному світлі. Поблизу вже чекав лімузин, щоб відвезти мене до аеропорту. Я попросив водія поквапитися. Він завів двигун і підняв скляну перегородку. Авто рушило, але все одно з помірною швидкістю.

Десь у глибині моєї свідомості Ван дер Хойфель безперервно повторював: «Бійтеся Хорста Вернера». І я боявся. Невдовзі Вернер дізнається про мої роздруківки зізнань Анрі. їх можна було використати в суді як неспростовне звинувачення проти нього та Підглядачів. Тепер замість Анрі свідком став я, і мої свідчення могли спричинитися до винесення звинувачувального вироку Вернеру та решті членів «Альянсу» за вбивство кільканадцятьох осіб за обтяжливих обставин.

Я перенісся подумки через континенти. Ляснувши перегородку, я гукнув водієві:

— Поспішайте, додайте газу!

Я мав дістатися до Аманди — хоч літаком, хоч гелікоптером, хоч в'ючним мулом. Я мав дістатися до неї першим. Ми мали звести навколо нас мури й зачаїтися. Чи надовго — я не знав і не хотів знати.

Я знав лише, що Хорст Вернер здатен із нами зробити, якщо знайде нас.

Добре знав.

А ще мене не покидала думка: «А чи справді Анрі вже мертвий?»

Що то я недавно бачив там, у відділку?

Оте кліпання очима — може, то Анрі підморгнув? Може, той фільм — лише вправний відеомонтаж?

— Швидше, швидше! — знову гукнув я водієві.

Епілог

Бенджамін Гокінс

Лист до читачів

Коли ця книга вийшла, то її продаж набагато перевищив сподівання видавців. Та все одно я ніколи не міг собі уявити, що моя книга з'явиться в тисячах книжкових магазинів в усьому світі, а мені доведеться жити в халупі на схилі гори в чужій країні.

Дехто скаже: «Бійся свого бажання, бо воно може справдитися». І я відповім: «Воно справдилося так, що я й уявити собі не міг».

Зі мною — Аманда, моя любов. Вона швидко пристосувалася до захоплюючої краси тутешньої природи й самотності нашого нового життя. Вона двомовна й навчила мене говорити іншою мовою та куховарити. Ми відразу ж засадили овочами огород і раз на тиждень спускаємося пішки до гарненького села по хліб, сир та інші припаси.

У цьому селі ми з Амандою й побралися — у маленькій церкві, збудованій руками відданих парафіян. Нас благословили там священик і парафіяни, для яких ми з Амандою стали як рідні. «Жевжика» похрестять, коли він з'явиться на цей світ, і я жду не діждуся, коли він народиться. Наш син.

Але що належатиме йому по праву народження? Що я зможу йому дати?

Коли я вперше побачив джип, що піднімався до нас із долини зміїстою колією, я озброїв свою наречену й розклав на столі біля вікна заряджені гвинтівки.

Виявилося, що то був приватний перевізник, якого найняв мій видавець, щоб привезти мені пошту та новини з Великого світу. Ретельно обшукавши й відпустивши водія, я перечитав усе, що прислав мені Загамі. Я дізнався, що Підглядачів вистежили й заарештували, що всі з них постануть перед судом за вбивство та змову з метою убивства, а також за дрібніші злочини, що гарантовано забезпечить їхнє довічне перебування за ґратами.

Часом мене невідступно переслідують думки про Хорста Вернера, його довгі руки та сталеві кулаки. І поки йде суд над ним та його поплічниками, я заспокоюю себе: «Принаймні я знаю, де він зараз».

А потім переключаюся на Анрі.

Інколи я прокручую в голові сцену його вбивства, як фільм на старому кінопроекторі. Спостерігаючи цю жахливу страту, я переконую себе, що він і дійсно мертвий.

Та час від часу я майже не сумніваюся, що він усіх нас обдурив. Що живе собі спокійнісінько під новим вигаданим ім'ям — як і я. І що одного дня він нас знайде.

Я дякую вам, мої віддані читачі, за листи, за висловлену вами турботу й за молитви про нашу безпеку. Нам добре тут жити. Інколи я буваю дуже щасливим, та все одно ніяк не можу позбутися страху перед отим виродком-психопатом, якого знаю аж надто добре, щоб заспокоюватися. І ніколи в житті не забуду родину Макденіелсів — Левона, Барбару та Кім.

Висловлення подяки

Автори висловлюють свою вдячність нижчезазначеним фахівцям за те, що вони щедро поділилися з нами своїми знаннями й не пошкодували на нас свого часу: доктору Хамфрі Германюку, капітану Ричарду Конкліну, Клінту Ван Заняту, доктору Девіду Сміту, доктору Марії Пейдж та Елісон Адато.

Ми також вдячні нашим прекрасним дослідникам: Ребецці Діліберто, Еллі Шуртлеффу, Кей Макбрайд, Сейдж Гайман, Алану Грейсону, Ніку Драгешу та Лінн Коломелло.

Особлива наша подяка — Майклу Гемптону, Джиму та Доріан Морлі, Сью та Вену Емденам та Мері Джордано. Саме завдяки їм і стала можливою поява цієї книги.

Примечания

1

«Vanity Fair» — «Ярмарок марнославства». — Прим. пер.

2

У рулетці. — Прим. пер.

3

Папараці — множина. — Прим. пер.

Content

Джеймс Паттерсон, Максин Паетро
Бікіні

Пролог Просто факти

Частина перша Улюблениця фоторепортерів

Розділ І

Розділ 2

Розділ 3

Розділ 4

Розділ 5

Розділ 6

Частина друга Небезпечний тип

Розділ 7

Розділ 8

Розділ 9

Розділ 10

Розділ 11

Розділ 12

Розділ 13

Розділ 14

Розділ 15

Розділ 16

Розділ 17

Розділ 18

Розділ 19

Розділ 20

Розділ 21

Розділ 22

Розділ 23

Розділ 24

Розділ 25

Розділ 26

Розділ 27

Розділ 28

Розділ 29

Розділ 30

Розділ 31

Розділ 32

Розділ 33

Розділ 34

Розділ 35

Розділ 36

Розділ 37

Розділ 38

Розділ 39

Розділ 40

Розділ 41

Розділ 42

Розділ 43

Розділ 44

Розділ 45

Розділ 46

Розділ 47

Розділ 48

Розділ 49

Розділ 50

Розділ 51

Розділ 52

Розділ 53

Розділ 54

Розділ 55

Розділ 56

Частина третя Кількість трупів зростає

Розділ 57

Розділ 58

Розділ 59

Розділ 60

Розділ 61

Розділ 62

Розділ 63

Розділ 64

Розділ 65

Розділ 66

Розділ 67

Розділ 68

Розділ 69

Розділ 70

Розділ 71

Розділ 72

Розділ 73

Розділ 74

Розділ 75

Розділ 76

Розділ 77

Розділ 78

Розділ 79

Розділ 80

Розділ 81

Розділ 82

Розділ 83

Розділ 84

Розділ 85

Розділ 86

Розділ 87

Розділ 88

Частина четверта Полювання на великого хижака

Розділ 89

Розділ 90

Розділ 91

Розділ 92

Розділ 93

Розділ 94

Розділ 95

Розділ 96

Розділ 97

Розділ 98

Розділ 99

Розділ 100

Розділ 101

Розділ 102

Розділ 103

Розділ 104

Розділ 105

Розділ 106

Розділ 107

Розділ 108

Розділ 109

Розділ 110

Розділ 112

Розділ 113

Розділ 114

Розділ 115

Розділ 116

Розділ 117

Розділ 118

Розділ 119

Розділ 120

Епілог

Висловлення подяки

Примечания