Ейнджъл Пейн, Мередит Уайлд

Кръвта на Зевс

Кръвта на Зевс #1

И в дълбините му видях как всичко То съгражда, зачева го ведно, обвързано с Любов, в сравнение с която вселената е листопад, що сухи шумки ражда.

Данте Алигиери, „Рай“, Песен XXXIII

На Минди

Мередит

На Томас и Джесика.

Вие сте вълшебството в живота ми,

пулсът на сърцето ми,

кръвта във вените ми.

Ейнджъл

Първа глава

Кара

Само едно е по-лошо от това да си демон — да си родена Валари. Аз съм и двете едновременно, а това означава, че чувам всеки шепот, който съпровожда стъпките ми в аудиторията покрай групичките студенти.

— Това е Кара Валари.

— Защо изобщо си прави труда?

— Тия са от лоши по-лоши.

Крача спокойно и спирам поглед върху лицата им. Понякога единственият начин да им затвориш устата е като ги погледнеш в очите. Те извръщат глави един след друг.

Лесно е да се скриеш зад шепота. Същото важи и за похотливите подмятания, които чуваме само аз и смотолевящите ги младежи. Дори не е нужно да ги удостоявам с поглед, защото вече знам, че не проявявам интерес. Ако ги погледна, току-виж са си въобразили нещо.

В името на всеобщото образование изкачвам стъпалата чак до последния ред и сядам там. С малко късмет може и да забравят за мен. Една блондинка на предния ред уж си прави селфи. Със сигурност съм влязла в кадъра. Нямам търпение да прочета текста към снимката.

Вече три години уча в Университета на Аламида, но някои хора по принцип реагират бурно, щом се окаже, че посещават лекции в компанията на която и да било третокласна знаменитост. Най-зле е в началото на семестъра. Когато прекарвам доста време извън кампуса, нещата се влошават — търпението ми е почти изчерпано и има голям шанс жълтите медии да са забъркали името Валари в някоя прясна и мимолетна, но запомняща се холивудска клюка.

Разбира се, не съм единствената тук, родена в прочуто семейство. Дядо ми е бил сред най-известните сценаристи на своето поколение. Наградите му, наредени на полицата над камината, отдавна са забравени. Сега семейството ни се озовава в светлината на прожекторите в пъти по-често, но причините далеч не са толкова достойни. Фамилната репутация ме следва навсякъде, неизбежна като биологията ми.

Стисвам зъби и издишвам раздразнено, докато ровя за тетрадка и химикалка в скъпата си кожена чанта. Опитвам се да запазя самообладание, но не ми се получава и първичните емоции се мъчат да пробият хладнокръвната ми фасада.

Вдигам глава, щом вратата се затръшва и шушукането утихва.

Дори от мястото си на най-горния ред се изумявам от високия ръст на мъжа, който влиза в аудиторията. Върви с наведена глава и не виждам изражението му. Устата му е скрита от златиста брада, а също толкова златистата му коса е вързана на тила. Очаквам всеки миг да се представи, макар да знам, че е излишно.

Появи се едва преди една-две секунди, а ето че тишината отстъпва на приглушен шепот и името му измества моето от устните на студентите: Максим.

С няколко дълги крачки професор Максим Кейн стига до широкия дървен подиум в предната част на аудиторията.

Оставя внимателно купчината материали върху катедрата.

Обзема ме познатата тръпка на любопитство. Отложих този курс за последната си година — запазих най-хубавото и най-лошото за накрая. Най-хубавото е връхната точка в академичното ми приключение. Най-лошото е коренно различният живот, който ще водя, след като завърша — живот, който няма да има нищо общо с просветлението.

Професорът се извисява над катедрата, прокашля се силно и слага край на шепота. Все така обаче не вдига поглед от бележките си, сякаш за да предостави на публиката още един-два мига, през които тя да се наслади на внушителната му физика. Прехапвам долната си устна отвътре, защото не съм имунизирана. Единственото професорско нещо в професор Максим Кейн са очилата му с тъмни рамки и скучната, но ужасно привлекателна жилетка, която така се е опънала върху бялата му риза, че заплашва да се скъса по шевовете при първото по-рязко движение.

— Добре дошли в Курса по средновековна литература за напреднали — започва той с дълбок и сериозен глас. — Щом сте тук, значи сте покрили всички необходими изисквания и сте готови за задълбочено четене на Дантевата „Божествена комедия“, на която ще посветим по-голямата част от времето си. Ако сте се озовали в тази аудитория чрез четене на анализи, вместо на самите книги, по-добре сменете курса. Очаквам да положите усилия, съизмерими с всеки друг семинар за студенти последна година. Не губете моето време и аз няма да губя вашето.

Прехапвам устната си малко по-силно, така че болката да отвлече вниманието ми. Никога не съм страняла от строгите преподаватели. Тъкмо напротив, избирах именно техните курсове, водена от жажда за предизвикателства. Да завърша първа по успех и да вдигна летвата достатъчно високо, за да затрудня състудентите си, винаги е било допълнителен бонус.

Само дето записах този курс заради Данте. Очаквах професорът по английска литература, прочут с неземната си красота, да е някой кротък гигант — типичен завеян интелектуалец, който говори тихо и не притиска студентите си — чийто нрав е в ярък контраст със забележителното му физическо присъствие. Голяма грешка. Мазохистичната страна на характера ми отправя тъмна молитва професорът да е крайно придирчив и откъм оценки.

— Няма да бъда единственият ви преподавател в този курс — обяснява той. — Да, аз съм вашият професор, но предпочитам да мислите за мен като за водач, който насочва вниманието ви към важните теми. Ако обаче разчитате изцяло на моето тълкувание, ще се лишите от уроците, залегнали в самото произведение, от кръга послания, начертан от самия Данте. Поемата е пътуване в себепознанието. — Той прави кратка пауза и свива замислено устни. — „Пътуване“ е ключовата дума.

Професорът сключва вежди и побутва очилата на носа си.

— Да преминем нататък. Колко от вас вече са се запознали с „Божествена комедия“ в предишните курсове?

Почти всички студенти вдигат ръка. За разлика от мен.

Кожата ми пламва, щом погледът му се спира върху моя милост, макар и за миг.

— Понеже заниманията ни ще бъдат под формата на семинари, а не на лекции — продължава професорът след малко, — ще изисквам от вас да участвате активно в дискусиите. Нека започнем още сега. Питам се какво — без значение доколко сте запознати с текста — привлече вниманието ви към Данте.

Аудиторията съвсем утихва, сякаш студентите са спрели да дишат от страх, че всяко движение ще привлече вниманието му към тях. Подсмихвам се, защото, освен че чувам с лекота думи, които не би трябвало да бъдат чути, усещам и присъщото на човеците неудобство, като се започне с трудно доловимите тръпки на притеснение и се стигне до тоталната паника.

Професорът спира погледа си върху блондинката пред мен.

— Вие, например. Какво ви води тук?

Тя се засмива гърлено, прибира косата си зад ухото и свива закачливо рамене.

— Не знам. Сигурно добрите отзиви, които чух за курса ви.

— Оххх, професор Максим — пропява фалцет откъм групата и из залата се разнася приглушен смях.

Златистите крайчета на устните му се извиват едва забележимо. Няма съмнение, че външният му вид е достатъчен, за да напълни аудиторията със студенти, които пет пари не дават за литературните му размишления.

Професорът бързо възвръща самообладание, вдига глава и погледите ни се срещат.

Кръвта се разбушува под кожата ми.

— Вие не сте чели Данте. Защо решихте да посветите четири месеца на „Комедията“?

Сякаш самият въздух се сгъстява от напрежение. То не идва от мен, но аз лесно долавям промяната в общото настроение.

Мълчанието се проточва, става неловко, а професорът вдига вежда и накланя глава в очакване да кажа нещо. Каквото и да било.

— Намирам пътуването на Данте в Подземния свят за крайно интересно — отговарям аз и, както може да се предвиди, тук-там в залата се чува нисък смях.

Професорът плъзва разсеяно ръце в джобовете на тъмните си панталони и аз се заглеждам в напращелите му бедра. В страхотна форма е като за университетски преподавател.

— И коя част ви се струва толкова интересна? Пътуването през мрака или пътешествието към светлината?

Примигвам и отново срещам погледа му. Стисвам гръбчето на тетрадката си и размишлявам върху думите му. Въпросът е твърде личен, сякаш професорът знае нещо за мен — може би онова конкретно нещо — което не би трябвало да му е известно.

— Това е странен въпрос — казвам и не успявам да сдържа отбранителната нотка в гласа си.

Той присвива очи за миг.

— Нима? Просто ми се струва, че някои хора са привлечени от мрачните теми заради присъщата им грозота. Други се потапят в духовния екстаз, който се крие от другата страна на пътя.

Попадам в капана на собственото си мълчание и не желая да му споделя какво наистина мисля по въпроса. А именно, че нямам ни най-малка представа за какво говори. Че да разсъждаваш върху тази алегория е като да четеш детска приказка преди лягане и да я оприличаваш на реалността.

Поне така съм чувала. Този тип може и да прилича на бог, но моите източници относно Адовите въпроси несъмнено са далеч по-достоверни от неговите.

— Изплюй камъчето, Валари — провиква се някой.

Ноздрите ми се разширяват.

Професорът насочва смръщен поглед към едно момче, което се е отпуснало небрежно на втория ред.

— Моля?

— Тя явно провежда предварително проучване, професоре. Защото е Валари — изтъква момчето и се подсмихва нахално. — Както знаем, всички те ще отидат право в Ада.

Цялата аудитория избухва в смях. Кожата ми пламва свирепо и обмислям различни начини да го изпратя точно там.

— Напусни.

Рязката команда на професора пресича шума. Момчето се засмива смутено.

— Само се шегувам.

— Не ме интересува. Напусни.

Младежът отваря уста, за да спори, но професорът посочва непоколебимо вратата.

— Повече няма да обсъждаме въпроса. Веднага напусни семинара ми, по дяволите.

Страхът се завръща и изпълва броените минути, през които момчето събира вещите си и поема към изхода заедно с наранената си гордост. Професорът ме стрелва с поглед, който е твърде напрегнат, че да изразява обикновено извинение, и започвам да се питам дали коментарът на дръвника не го е изнервил повече, отколкото мен.

Вратата се затръшва след момчето и професорът минава безцеремонно нататък. Говори за живота и епохата на Данте, за историческия контекст на творбите му. Водя си бележки и полагам искрени усилия да се съсредоточа върху думите му за изгнаника от Флоренция, който в известен смисъл прилича на самия професор. По-задълбочен, отколкото изглежда на пръв поглед, и решен да се посвети на пътуването. Поне с такова впечатление оставям от внушителното излъчване на преподавателя.

Докато се опитвам да разтълкувам напрегнатите му погледи, започвам да се тревожа, че съм поредната четвъртокурсничка, която се е поддала на магията му.

Час по-късно, след като ни възлага задължителни четива и ни разпуска, едва не си отдъхвам от облекчение. Чакам редовете пред мен да се опразнят и чак тогава ставам от мястото си. Професорът трие бялата дъска с гръб към мен.

Почти съм стигнала до вратата, когато изрича името ми:

— Госпожице Валари.

Обръщам се.

— Ще ми отделите ли минутка?

Тръгвам към него, като стискам здраво дръжката на чантата си.

— Професор Кейн.

— Максим — поправя ме той. — Рано или късно всички започват да ми викат така.

Обляга се на катедрата. От незатворения преден джоб на чантата му виси пластмасов ключодържател на Тор.

Дрънкулката изобщо не напомня на мъжа пред мен, но оценявам по достойнство иронията — Кейн явно не може да избяга от приликата, която го преследва навсякъде. Защо да се съпротивлява?

Отговарям с лека усмивка:

— Добре.

— Участието в този семинар изисква предварително одобрение. Простете ми, но не помня да съм ви одобрявал.

Усмивката ми застива. Споменът как очаровам асистента му, за да подпише молбата ми, въпреки че не отговарям на условията, все още е твърде пресен.

— Матю ме одобри. Вие не бяхте в кабинета си. Той ме увери, че всичко е наред.

Професорът ме претегля със замислен поглед. От толкова близо мога да се насладя на очите му в пълната им прелест — толкова наситено небесносини, че като нищо може да пропуснеш сенките в тях. От опит знам, че сенките почти винаги са изтъкани от тайни. Не ме плашат, но не ме и привличат. Нещо обаче ме тласка да науча от какво са изтъкани неговите.

— Водя и други литературни курсове, не само за напреднали — споделя той и прекъсва разпилените ми мисли. — Как така не съм ви виждал там?

— Следвам класическа филология.

Той кимва мълчаливо и ме удостоява с още един поглед, преди бързо да извърне очи.

— Извинявайте, че привлякох вниманието към вас. Не съобразих коя сте.

— Е, все пак ви благодаря, че ме защитихте. Но ви уверявам, че специалното отношение е излишно. Няма опасност майка ми да се обади на декана или нещо подобно.

— Не затова го направих. Не търпя тормоз на лекциите си. Удивително е колко често се стига до намесата ми.

Вярвам му и го уважавам още повече заради казаното.

— Благодаря ви. Още веднъж.

Той се привежда и ми подава закрепени с телбод листове.

— Не забравяйте конспекта.

Посягам към листовете и пръстите ни се докосват за миг.

Бих се усъмнила, че изобщо се е случило, ако не беше пронизващото усещане, което пробяга нагоре по ръката ми.

Странна енергия, с каквато не съм се сблъсквала преди — не и при общуването ми с хора.

Очите ми се разширяват, отстъпвам крачка назад и притискам конспекта към гърдите си. Погледите ни се срещат и за секунда се питам ужасено дали и той не го е почувствал.

Преглъщам шумно и се чудя какво да кажа, обаче мълча, защото безмълвният му поглед ме оставя без думи.

— До сряда, госпожице Валари.

Втора глава

Максим

— Кейн!

Въпреки прибоя, врещящите чайки и възшумния рок, който залива Венис Бийч този следобед, гласът на най-добрия ми приятел се чува ясно в залата с тежестите на фитнеса „Плажен мускул“. Вдигам поглед от уреда, с който се мъча от пет минути, сключвам вежди, а Джеси маха приветливо на редовните клиенти, които се редуват да млатят боксовата круша.

— Господин Норт — провиквам се. — Закъсняваш.

— Намекваш ли нещо? — провлачва Джеси и се подсмихва самодоволно. Направлява с лекота инвалидната си количка, която се е превърнала в естествено продължение на тялото му. Поне така им изглежда на повечето хора тук. Не и на мен, защото го помня и без количката.

Количката, към която аз го приковах.

Поради тази причина — и още милион други — чувствам Джеси повече като брат, отколкото като приятел, и знам, че за него е същото.

— Пак ли си се отнесъл на друга планета, човече? — пита той и набива рязко спирачки.

— Нещо такова. — Отговорът е придружен от яркия спомен за една конкретна брюнетка. В мига, в който докоснах Кара Валари, железният ми самоконтрол избухна насред цветна заря.

Бегъл допир на пръстите ни. Кратък обмен на енергия. За частица от секундата. Оказа се достатъчен, за да помете преградите ми и да обсеби мислите ми в продължение на часове. Цели двайсет и четири, да му се не види.

Не че бих го признал пред Джеси. Не бих го признал дори пред себе си. Момичето е забранен плод. Млад съм като за щатен преподавател в университета, но фактите са си факти.

Аз съм неин учител. Дори да пренебрегнем крехката ѝ възраст, тя е проклета Валари. Отраснала е с копринени чаршафи, мраморни подове и лична камериерка. Моето детство се отличаваше с разтегателен диван, балатум в кухнята и евтина храна от някоя закусвалня, която претоплях, докато чаках мама да се прибере след дванайсетчасова смяна в болницата. Наемите в Лос Анджелис са високи, но тя настояваше да останем в града. Все ми повтаряше, че така било най-безопасно — аргумент, който така и не разбрах. Най-безопасно за кого? Не бях ли аз чудовището, което трябваше да бъде държано далеч от другите хора?

— Какво мислиш за онази? — пита той и кима към скамейките в дъното на залата. Тези импровизирани трибуни постепенно се превърнаха в постоянна част от интериора заради честите състезания по вдигане на тежести, които се провеждат тук, но през повечето дни са заети от любопитни туристи и разгонени местни. Джеси отмята глава назад и гъстите му черни къдрици се разлюляват безсрамно, за да привлекат вниманието на въпросните напористи местни. Погледът му е насочен към две едрогърди червенокоски, седнали на четвъртия ред. „Едрогърди“ не ги описва по достойнство, но Джеси харесва такива жени, а кой съм аз, че да съдя приятеля си за вкусовете му?

— Не проявявам интерес.

— Сигурен ли си? — настоява той. — Защото минаха поне десетина години, откакто за последно направи това. — Сочи с брадичка към лоста на гладиатора, от който току-що станах.

Лостът по принцип е хоризонтален и леко закривен в двата края, но сега прилича на гигантска подкова.

— Мамка му — промърморвам.

— Не че се оплаквам. Онези сладки ягодки горе гледат само нас. — Джеси присвива преценяващо очи към мен. — Но ако нашият местен Самсон изпитва нужда да се поразсее…

Изпуквам врата си и го стрелвам с яден поглед.

— Ако пак ме наречеш така, ще им кажа, че пееш парчета на „Никълбек“ под душа.

Той отново насочва вниманието си към скамейките.

— С малко късмет нимфата вдясно скоро ще го разбере от първа ръка.

— Струва ми се, че някой е в палаво настроение.

— А други избягват темата. — Джеси примижва срещу яркото следобедно слънце и ме поглежда в очите. — Други, които от адски много време не са огъвали стоманен лост, все едно е тел за почистване на канали.

Има предвид от години. Няколко. Години, през които бях доволен. Удовлетворен. На моменти дори и… щастлив.

Но никога в покой със себе си. Отдавна съм се отказал от тази амбиция. От покоя, който ще доведе до вътрешен мир.

Обяснението защо съм толкова… различен. Защото съм такъв.

Неслучайно съм се окопал в свят от пергамент, страници и предсказуемост, както отвътре, така и отвън. Стабилността гарантира контрол. А контролът ми пречи да огъвам лостове във фитнеса.

Ако не беше лост, а човешки крайник… например на Джеси…

Потръпвам вътрешно. Как, по дяволите, допуснах да изгубя контрол толкова бързо и драстично?

Прогонвам спомените и пак поглеждам към лоста, който прилича на зле изпълнен занаятчийски проект.

— Машината е амортизирана — промърморвам и успешно заобикалям темата за новата ми студентка. — На четирийсет и пет метра от Тихия океан… сигурно цялата е ръждясала.

Нищо чудно, че не се изпотих.

— Ти никога не се потиш. — Джеки се муси една-две секунди, след което наперената усмивка се връща на лицето му, точно когато днешната версия на червенокоската на мечтите му се понася към нас.

— Май сме дошли точно навреме — отбелязва тя. Пищната мацка и приятелката ѝ изглеждат доволни и от себе си, и от нас. Тънките им роклички и дизайнерските слънчеви очила подсказват, че вероятно са свикнали да бъдат плячката, а не ловците. По всичко обаче личи, че промяната в ролите им харесва. Много.

Аз игнорирам всячески авансите им. Не мога да си позволя още една изцепка. Когато изгубя контрол, се случват лоши неща, а понастоящем имам пред себе си цели две напомняния.

Огънатият като подкова лост и инвалидната количка на най-добрия ми приятел.

Джеси ги удостоява с приветлива усмивка и момичетата се облягат на яркосинята греда, опасваща ринга за вдигане на тежести.

— Мен ако питате, винаги сте добре дошли.

Тази реплика, примамлива като бита сметана, явно грабва червенокоската. Момичето облизва устни, сякаш част от въображаемата сметана е попаднала върху тях.

— Леле, колко сладкодумно. Говориш като агент или поет.

— Всъщност съм учен. За разлика от Йейтс или Хюз, мога да ви разкажа всичко за свръхновата Бетелгейзе и разлома Каскадия, и да ви разясня подробно защо Вселената се разширява.

Поглеждам го изпод вежди.

— Нов подход.

— Нов, но изпитан, мамка му — отвръща той и отразява погледа ми.

Червенокоската вдига лъскавите очила на главата си.

— Убеди ме още с Бетелгейзе, сладурче. Та… къде ще ходите после? — пита тя.

— И искате ли компания? — вметва приятелката ѝ.

Гръбнакът ми се сковава и бързам да избърша с кърпа несъществуващата пот от врата си. Новата приятелка на Джеси несъмнено е симпатична, както и другото момиче, обаче е изключено да се мъча с насилени разговори в продължение на часове, а после да отклоня неловко поканата да прекарам вечерта в дома ѝ.

Нямам нищо против кавалерския подход на Джеси към секса, просто не го споделям. Сигурно ще се стори странно на мнозина, но не го възприемам като кой знае каква саможертва. Въртележката от свалки и безразборен секс не е за мен. Много по-привлекателно е да ухажваш една жена. Да научиш тайните ѝ. Да спечелиш съкровищата ѝ.

Какво пък, може би Джеси е прав. Може би наистина съм от друга планета. Или най-малкото от друго време.

— Амиии — разтеглям устни с надеждата, че усмивката ми намеква за разкаяние, а не за стомашно разстройство. — Съжалявам. Имаме друг ангажимент. Частно събиране в центъра след два часа.

Не заеквам, защото е истина. Тази вечер е важна за Сара и Редж, които на практика са мое семейство. Няма начин да я пропуснем. Очаквам Джеси да реагира с раздразнение, но разочарованата му гримаса така и не се появява.

— А, да. — Заслепява ни с мегаватите на лъчезарната си усмивка. — Партито на Мелора Хол за филми по книги в „Ректо Версо“.

Двете жени сякаш са готови да му скочат още тук и сега, а на мен ми иде да го убия.

— Ще ходите на партито на Мелора Хол? — писва обожателката на Джеси.

— Сериозно? — писва на свой ред другото момиче.

— И то в „Ректо Версо“! Обичам това място!

— Нали? Толкова е сладко!

Докато жените обменят възклицания, двамата с Джеси също си разменяме реплики — мълчаливи, но ефикасни.

„Сладко?“ — оформя с устни той.

„Какви ги вършиш, мамка му?“ — отправям му кръвнишки поглед.

Поне по този въпрос сме на едно мнение. И двамата се гордеем с книжарницата, която нашите приятелки изградиха на Спринг и Пето, както и с непрестанните добри отзиви, които начинанието им получава вече трийсет години — макар че „сладко“ едва ли е най-подходящият епитет. Студиото избра „Ректо Версо“ за провеждане на събитието с идеята то да се хареса на литературните и филмовите сноби, които си падат по модерната, но и интелектуална атмосфера на книжарницата.

— Така че… имаме предложение за вас, дами. — Джеси прави кратка пауза, за да нагнети още повече напрегнатото очакване. — Едва ли ще приемат Венера и Афродита като допустими имена в списъка с гостите…

— Аз съм Мисти! — възкликва първата.

— А аз съм Кристи! — добавя втората.

— Че как иначе — мърморя тихичко, колкото да ме чуе Джеси.

— Идеално — продължава преспокойно той. Вече е извадил телефона си от джоба на долнището на анцуга си и го подава на Мисти. — За всеки случай въведете имената си в указателя.

Заедно с фамилиите и телефонните номера. Ако се наложи да ви пиша за някаква промяна или друго.

— Или друго — повтарям, този път малко по-силно, и не успявам да сдържа насмешката си.

— Между другото — вметва той, докато момичетата вкарват данните си в контактите на телефона. — Аз съм Джеси, а това е Максим.

— О, познавам Максим — пърха Кристи с ресници към мен. — Преди три години завърших „Аламеда“. Курсът ти по френска литература беше рано сутринта, но нито веднъж не съжалих за недоспиването.

Прокашлям се. Съумявам да си надяна още една напрегната усмивка.

— Е… радвам се, че обучението ти в „Аламеда“ е било ползотворно.

— Както аз съм сигурен, че тазвечершното парти ще е ползотворно за всички ни — намесва се съобразително Джеси.

Поглеждам го с благодарност. Превърнах се в полуотшелник по принуда. Той усъвършенства социалните си умения поради същата причина.

— В седем и половина, да речем? — добавя. — Партито започна в седем, но кой иска да бъде точен?

— Седем и половина тогава — усмихва се широко Мисти. — Ние ще тръгваме. Така де, все пак трябва да се накиприм.

— Ооо, да — кима Кристи като онези играчки на пружина, които някои шофьори закрепват на таблата на колите си. — Определено трябва да се накиприм. — Намига ми. — От глава до пети.

Три часа по-късно Кристи носи още по-широка усмивка и значително по-малко дрехи. Двете с Мисти си пробиват път през навалицата в „Ректо Версо“. С Джеси вече сме окупирали едно от кътчетата в задната част на книжарницата — участък с лосанджелиски привкус, който Сара и Редж са подредили като ода за родината си. Поставили са две разностилни ниски диванчета пред мраморната камина, която никога не палят, и са обсипали един висок шкаф с британски декоративни дреболийки, смесени с кичозни холивудски сувенири.

Радваме се да заемем позиция пред каменните колони на камината и зяпаме множеството, което се стича право към отсрещния ъгъл на книжарницата. Другите гости се събират на групички около читателските ниши, тематичните книжни скулптури и тунелите, изградени от книжни „тухли“, които водят към мястото, където Мелора Хол позира за снимки.

Кожените гръбчета на колекционерските издания осигуряват изискан фон на писателката — красива жена с големи зелени очи и смугла кожа, която приветства гостите с неизменна топла усмивка и чар.

— Здрасти! — поздравява ни тихичко Мисти, което е добре, защото тази нощ не е препоръчително да вдишва прекалено дълбоко. Досущ като Кристи, и тя прилича на жена, която буквално са излели в калъпа на черната коктейлна рокля.

— Здрасти и на теб — отвръща Джеси с известна изненада, която вероятно се дължи на факта, че Мисти току-що го млясна по устните. — Изглеждаш великолепно.

— Благодаря ви, сър — киска се тя, но изражението ѝ застива, веднага щом няколко светкавици блясват и привличат вниманието ѝ към знаменитостта в другия край на стаята. — Боже господи! — Награбва ръката на Джеси и започва да я извива в различни посоки. — Мелора Хол наистина е тук!

Джеси се разсмива. Аз също. Въпреки че броя секундите и с нетърпение чакам да се оттегля в кабинета на Сара и да прекарам там остатъка от вечерта, трябва да призная, че вълнението във въздуха е заразно.

Сякаш призована от мислите ми, една жена — истинска наслада за окото — се материализира от навалицата.

— Почакайте да видите кой друг е тук — изрича тя със силен лондонски акцент.

Дори той е достатъчен, за да отпусне нервите ми. Сара — която върти любимата ми книжарница, откакто се помня — е облечена в пастелнорозов пуловер и сиви панталони, и носи шарени маратонки. В бретона на иначе сребристата ѝ коса има розов кичур. Тя е единствената жена на планетата, която прилича както на английска училищна директорка, така и на бивша пънкарка.

— Мисти и Кристи, за мен е удоволствие да ви представя госпожа Сара Райц-Никиан — обявява Джеси. — Едната половина на страхотната двойка, която притежава това място.

Кристи се усмихва.

— Радвам се да се запознаем, мадам.

— И аз, скъпа — отговаря Сара.

Човек би си помислил, че Мисти също ще я поздрави, но не би. Всички я наблюдаваме озадачено, когато челюстта ѝ едва не се удря в пода.

— Из-з-звинете — заеква накрая тя. — Аз… много съжалявам.

Обаче бяхте права за гостите, да му се не види!

— Какво? — Кристи се привежда и се възползва от шанса да плъзне ръка по корема ми. — За какво говориш, слънце?

— Не за какво — натъртва Мисти — За кого. Ох, мамка му. Май наистина е тя.

— Кой? — Кристи притиска ребрата ми, уж за да запази равновесие, понеже се е повдигнала на токчетата си с цел да огледа по-добре. — Къде?

— Ей там!

— Къде? О, почакай. Виждам я! Мили боже!

Воден от чисто любопитство, проследявам ококорените им погледи до секцията с класическа литература, която познавам като петте си пръста.

Веднага я различавам, и как иначе — мислите за нея не са спрели да тормозят въображението ми през последните двайсет и четири часа. Не за сладкото ѝ лице. Нито за дребничкото ѝ тяло, което изобщо нямах право да оглеждам преценяващо, когато двамата останахме насаме в аудиторията.

— Не мога да повярвам — ахва Кристи. — Това е Кара Валари.

Не помня кога за последно се е появявала на публично място.

Вдишвам рязко през носа и се чудя как да отвлека вниманието на двете жени, които би трябвало да се дивят на главната знаменитост тази вечер, а не да точат лиги по красивата отшелничка, щерка на една от най-печално известните холивудски династии. Защото, ако съдя по скромния ѝ тоалет, госпожица Валари не е дошла за фотосесия.

— Какво мислиш, че прави тук? — прошепва Мисти със страхопочитание.

Сара скръства ръце и поглежда през рамо.

— Сестра ѝ Кел е добра приятелка на повечето ни гости тази вечер и най-вече на госпожа Хол. И тя трябва да е някъде наоколо.

Опасявам се, че Кристи като нищо ще получи удар. Отлепва се от мен и отново се прикачва за Мисти. Двете протягат вратове в синхрон, твърдо решени да открият и другата Валари в навалицата.

Ами… какво пък!

Възникналият обрат ми предоставя идеалната възможност да избягам — само дето бягството вече не влиза в плановете ми. Не и сега, когато Кара Валари е попаднала в полезрението ми.

Прегръщам Сара, поздравявам я от сърце за партито и давам знак на Джеси, че след малко се връщам. Което може и да е вярно, а може и да не е.

Използвам телосложението си като предимство и разбутвам целеустремено тълпата, докато между мен и Кара не остават едва няколко души. Тя е прехапала устни, свъсила е съсредоточено вежди и е насочила поглед към най-високата лавица пред себе си.

Сякаш е забравила напълно за хората около себе си, когато се повдига на пръсти, но пак не успява да достигне книгата, която е привлякла вниманието ѝ.

Продължавам с маневрите и след миг се озовавам на сантиметри от нея. Уви, твърде късно си давам сметка за значимостта на постъпката си.

Трета глава

Кара

Отдръпвам рязко ръка, когато неговата бръсва моята.

Отначало горещата вълна поражда тревога, а после се превръща в нещо далеч по-притеснително, щом осъзнавам кой стои до мен. Професор Кейн… добре де, Максим.

Любезният му жест не е придружен от приятелска усмивка.

Сякаш и той е доловил обмена на пареща енергия. Което, разбира се, е невъзможно. Нормалните хора не притежават моя усет… само дето той изглежда така, както се чувствам аз — зашеметен и очарован.

Свежда поглед към книгата, все едно томчето го е обидило с нещо, и ми я подава. Вземам я и внимавам ръцете ни да не се докоснат.

— Благодаря.

Той мълчи, а синият му поглед ме пробожда, като че ли съм задача, която не може да реши. Проблемът е, че книжарницата е претъпкана и нямаме друг избор, освен да стоим на педя един от друг — близост, която ми се струва твърде интимна. Тя ми дава възможност да забележа детайли, които са ми убягнали преди. Наситеният тъмносин пръстен около ирисите на очите му. Релефните мускули на ръцете му под навитите ръкави на ризата. И най-вече косата, която се спуска на рошави медни вълни под раменете и му придава дивашки вид — нищо общо със спретнатия професор, с когото се запознах вчера.

Откъм далечния край на книжарницата писва развълнуван фен на Пайпър Блу и прорязва всеобщата суматоха. Максим поглежда натам за миг, след което отново насочва вниманието си към мен и книгата в ръката ми.

— Задължителна литература?

Примигвам няколко пъти, докато осъзная какво ме пита.

— О. — Пъхвам тежкото томче с твърди корици под мишница. — Не точно. Просто ми се стори интересна.

Крайчето на устата му се извива нагоре.

— Гръцките ритуали са интересни?

— Следвам класическа…

— Да, знам. Класическа филология. Вече ми го каза. — Подпира лакът на ръба на рафта, посветен на Римската империя. — Прави ми впечатление, че всички тук са дошли да позяпат знаменитостите, а ти витаеш в собствения си малък свят.

— И го намираш за интригуващо?

Кобалтовосините пръстени стават още по-наситени.

— Да.

Плъзвам пръст по гръбчето на книгата и се мъча да запазя самообладание.

— Затова ли си тук? Да зяпаш знаменитости?

Усмивката му се разширява.

— Не. Собственичките са ми приятелки. Израснах малко по-надолу по улицата. Близки сме си като семейство.

— Както и Пайпър. Двете със сестра ми са неразделни от години.

— Много мило от твоя страна да дойдеш и да я подкрепиш.

Не се сдържам и врътвам очи.

Той се засмива.

— Какво?

— Пайпър си има достатъчно фенки. Не се нуждае от морална подкрепа. А сестра ми държи да ме влачи по разни събития при всяка изникнала възможност. Уж обеща да ме закара у дома след лекциите, а виж къде се озовахме.

— Леко сте се отклонили.

Бърча нос.

— Съвсем леко.

— Би могла да си тръгнеш.

Свивам рамене.

— Обичам книгите.

— Личи си. Как ти се отразява Данте?

Усещам как бузите ми поруменяват, макар че не би трябвало. Въпросът му е най-обикновен.

— Харесва ми — успявам да изрека накрая.

Следващите му думи прозвучават по-ниско. Почти… интимно.

— Не е необходимо да го казваш само защото съм ти преподавател.

— Не бих излъгала за подобно нещо.

Максим свежда поглед от очите ми към книгата, а после и към други части от мен. Поемам си дъх на пресекулки, защото цялата тази история опасно наподобява флирт. С моя преподавател. Не че имам бог знае какви морални скрупули по въпроса, но истината е, че не мога да се забърквам с никого. Особено с Максим и ласкавите му очи, наелектризиращото му докосване и устата му, която изглежда толкова мека…

Ужас.

Внезапно някой ме блъсва в гръб и аз политам към масивната му снага. Максим мигновено ме обгръща с ръце, преди да съм политнала встрани към заобикалящите ни хора.

— О, боже, много съжалявам! — възкликва някой.

Чувам извинението като от километри, защото слухът ми улавя единствено неговото дишане и затаения му дъх, когато ме притиска към себе си. Голямата му и топла ръка е поставена на кръста ми. Уханието му ме облива като летен дъжд. Сетне задъханият му, нисък глас прозвучава в ухото ми:

— Мамка му.

Едва доловим шепот. Дума, която по-скоро усещам, отколкото чувам, докато се мъча някак да обработя сетивната експлозия от близкия контакт. Сърцето ми бие развълнувано, сякаш в отклик на нова лека дрога, създадена с цел да ме държи будна и във върхова форма през цялата нощ. Опирам длан в широката му гръд и призовавам самообладанието си.

Успокой се. Съсредоточи се.

Ала не са просто пеперуди в стомаха. Не, това е феникс, разперил криле. Мълниеносно привличане, което не мога да отхвърля с лека ръка. Оголена жица, която не искам да пусна, а трябва, непременно трябва да я пусна, преди да си е въобразил нещо.

Стъпвам здраво на пода и отстъпвам крачка назад.

Разделяме се и вдигам глава с печален поглед. Редно е да му благодаря за бързите рефлекси, но думите така и не стигат до устните ми. Изведнъж кожата ми пламва и се разгаря ярко, като жарта в очите му. Тогава си давам сметка, че псувнята отпреди миг не е била насочена към смотаняка, който се блъсна в мен. Мисля, че всъщност я изрече неволно.

— Добре ли си? — пита той и дрезгавият му глас се разлива по кожата ми. И по други места.

— Добре съм.

Твърде добре. Направо в еуфория. На крачка да му разкъсам дрехите.

Би трябвало да му благодаря, задето ме хвана, преди да падна. А после би трябвало да си тръгна и да положа всички необходими усилия никога повече да не се приближавам толкова до него.

— Кара. Ето те. Най-сетне.

Драматичният тон на сестра ми разваля магията. Максим прокарва пръсти през косата си, а Кел спира до нас, облечена от глава до пети в „Гучи“.

— Цяло чудо е, че папараците успяват да те снимат от време на време. Вечно се криеш на странни места. Далеч от всичко интересно — не спира да бърбори тя.

Преди да съм ги запознала, Максим казва нещо, което не разбирам, обръща ни гръб и се отдалечава в тълпата.

Увеличаващото се разстояние помежду ни ме изпълва със смесени чувства. Едно тънко гласче ми напомня, че утре ще го видя на семинара, което не би трябвало да ме вълнува до такава степен. Не и при положение че едва не припаднах от удоволствие след няколко секунди телесен контакт.

Напразно се опитвам да откъсна очи от него — добира се чак до другия край на книжарницата и застава там, възможно най-далече от мен. Мъдро. Трябва да си го напомням постоянно, поне още хиляда пъти.

Обещавам си, че и занапред ще сядам на последния ред в аудиторията. Това не бива да се случва отново. Той е твърде опасен за самоконтрола ми.

— Хайде. Да отидем да ни сни… — Дълбоките кафяви очи на Кел се разширяват съвсем леко. — Леле. Надушваш ли го?

Обръщам глава към нея.

— Кое?

Тя разширява ноздри и души настървено въздуха.

— Сласт и… — Смръщва вежди. — Тревожност?

Облизвам нервно устни.

— От мен е. Разтревожена съм.

— Знам как миришеш, Кей-демонче. Не беше от теб.

— Не ми викай така.

Тя изящно отмята през рамо лъскавата си черна коса.

— Кара, ти си единствената сред нас, на която трябва ѝ да се напомня редовно какво представлява.

— Хубаво, но все пак сме на обществено място.

Дори не мога да размахам ръка в демонстративен жест, без да перна някого.

— Нима обществото не ни е наричало с по-лоши имена?

Врътвам очи и въздъхвам.

— Все едно.

— Е… — Кел плъзва поглед по навалицата. — Кой беше прелъстителният господин? Не е в стила ти да въртиш мъжете на малкото си пръстче.

— Никой. Един мой преподавател. Не е каквото си мислиш.

Сочните ѝ червени устни се разтварят потресено, щом очите ѝ откриват Максим в тълпата.

— Шегуваш се. Този ти е преподавател?

— Да — изсъсквам тихо и му обръщам гръб с горестната надежда, че няма да забележи как най-поносимата от братята и сестрите ми го сочи и зяпа като някое невъзпитано дете.

— Я почакай — изрича сподавено тя. — Това ли е секси професорът по литература? Мамка му. И аз направих опит да се намърдам в курса му. Вместо това ме сложиха при някаква дърта вещица, дето си пада по Уитман.

— Кел, професор Фъргюсън е лауреатка на множество награди за поезия.

Тя махва пренебрежително с ръка.

— Хич не ми пука. Другата тема ми е много по-интересна… — Оглежда ме преценяващо, сякаш търси улики по мен. — Да не би да го сваляш? Честно казано, не вярвах, че някога ще те видя да флиртуваш за оценка. Не е в стила ти.

Шумната навалица поглъща ръмженето, което клокочи дълбоко в гърдите ми, но не и безразсъдните думи на сестра ми. Тях би могло да ги чуе всяко любопитно ухо. А тази вечер, когато репортерите и фотографите са се смесили с тълпата като пчели в кошер, книжарницата гъмжи от хора, потриващи ръце за някоя нова клюка по адрес на семейство Валари.

— Досега съм имала една-единствена лекция при него, така че — не. Да не споменавам, че… сещаш се. — Описвам малки кръгове с ръка и вдигам поглед към книжните рафтове до мен.

Де да можех да се скрия между томчетата. Или да намеря тайна врата в тази омагьосана книжарница, която да ме отведе далеч от Лос Анджелис, в някое друго измерение на реалността, където животът ми не е предначертан.

— За какво говориш, по дяволите? — Съвършеното лице на Кел се е свъсило в недоумение.

— Обещана съм. Както и ти, впрочем. Или си забравила тази дребна подробност?

Тя скръства ръце и отклонява поглед. Не е забравила. Точно Кел никога не би подценила клетвата, с която сме обвързани още при раждането си.

— Междувременно обаче можеш да правиш други неща — мърмори тя под нос, колкото да каже нещо. Не звучи убедена.

— Какъв е смисълът?

Емоциите ми, както и всички основни импулси, са твърде раними и незащитени. Не мога да правя секс с когото и да било. Колкото и да мразя факта, че съм Валари, не мога да се преструвам, че не съм такава.

Когато хората нарушават клетвите си, нечии чувства биват наранени. Нечии сърца биват разбити. Когато демон наруши клетвата си, някой понася наказание.

Кел почуква по зъбите си с лакирания си нокът.

— Аха. — След миг очите ѝ грейват. — Е, когато срещнеш когото трябва и си изпълниш дълга, можеш да се хванеш с когото си пожелаеш. Трябва само да си завършиш глупавото образование и да продължиш по план.

— А ти защо не продължиш по план? — питам я раздразнено.

Тя сумти.

— Ще. След време. Все някога ще улегна, но преди това ще си дам възможно най-много време. Все пак не съм стара мома като теб.

— По-малка си от мен с година.

Тя свива леко пораженчески рамене.

— Мразя хората да ми казват какво да правя. Може би след няколко години няма да ми пука толкова.

Едва ли.

Ако трябва да бъда честна, тревогите на Кел са огледално отражение на моите. Нямаме представа с кого ще ни съчетаят, когато настъпи моментът.

Обаче всички пълнокръвни демони, които познавам, са като излети по калъп. Нахални, харизматични и сериозни противници.

Талантливи лъжци с избухлив нрав, изпратени, за да подсилят кръвната линия, която моите човешки предци са отслабили.

През по-голямата част от съзнателния си живот се мъча да не мисля за това.

— Хайде — побутва ме нежно Кел, а чертите ѝ са изопнати от същата неизбежност, която е обзела и мен. — Да се махаме оттук.

Четвърта глава

Максим

— По дяволите.

Не за пръв път тази вечер изругавам през стиснати зъби.

Нито откакто се измъкнах през прозореца на кабинета на Сара, изкачих пожарната стълба и се озовах на покрива. Няма да е и за последен.

Къде ми беше умът, мамка му?

Сигурен съм, че и тази реплика едва ли прекосява главата ми за последен път. Не разполагам с отговор, защото умът ми нямаше нищо общо със силата, която ме накара да прекося книжарницата и да навляза в личното ѝ пространство насред суматохата — и то след като цял ден се опитвах да прогоня всяка мисъл за момичето от главата си.

Освен една.

Студентка. Ръцете долу.

Което не ми помага особено в момента. Чувствам се като разбъркан пъзел и нито едно парченце не е на мястото си.

За разлика от по-рано, когато я държах в прегръдките си и всичко беше наред.

От много отдавна не се бях чувствал толкова уравновесен.

Ругая под нос и сядам на бетонния корниз около големия външен климатик на сградата. Ръмжа гърлено и отмятам ядно косата от лицето си.

— Стегни се, Кейн.

Нощта моментално поглъща думите ми. Дори във вторник вечер центърът на Лос Анджелис чак сега се събужда. Хората се смеят. Ресторантите посрещат клиенти. Автомобилните клаксони врещят. Местна рокбанда загрява в един бар три врати по-надолу. Репетират парчето „Не стой толкова близо до мен“.

Че как иначе.

Точно когато си мисля, че положението не може да се влоши повече, вратата откъм вътрешната стълбищна клетка на сградата се отваря. По покрива се разлива ярка светлина и от нея изплува силует. Дребна жена с дълга коса, сплетена на множество плитчици.

— Ето къде си бил.

Редж прекосява разстоянието помежду ни и се тръшва до мен.

— Знаех си, че ще те намеря тук.

Подръпва крачолите на широките черни панталони, които най-вероятно Сара я е принудила да облече. Гримасата ѝ издава отвращение, все едно е сложила нещо, оплетено от паяци. Потничето и късото сако също стават жертва на негодуванието ѝ — не ги оставя на мира и се чеше, сякаш няма търпение да ги съблече. Наблюдавам мълчаливо как се гърчи в тоалета си. Не съм свикнал да я виждам така — тези дрехи рязко се различават от удобните работни панталони и тениските с книжни щампи, които Редж носи като униформа още от онзи далечен ден преди деветнайсет години, когато за пръв път влязох в книжарницата.

По онова време бях уплашено хлапе без приятели. Тя зареждаше секцията с бестселърите и когато ми каза, че ако ѝ помогна, мога да си взема безплатна книга по мой избор, се роди едно приятелство.

Оставям я да се мъчи с дрехите си още минута, преди най-сетне да наруша мълчанието:

— Какво правиш тук? Не трябва ли да си долу при гостите?

Тя сумти изнервено.

— Май не съм единственият, който се е уморил от тълпата — подхвърлям.

— Не си — признава тя и се засмива горчиво. — Най-странното е, че Мелора Хол изглежда най-нормалната от всички.

Изненадвам се, но все пак съм добре запознат с предразсъдъците.

— Може би най-мощните гласове в джунглата не изпитват нужда да се доказват.

Тя откъсва поглед от светлините на града и обръща поглед към мен.

— Или тъкмо обратното.

Застивам.

Втренчила се е в мен. Разбира. Знам, че разбира. Знае, че мисля почти ежедневно за това. Да съм гигантът в стаята е крайно ограничаващо в много отношения и ме лишава от свободата да правя каквото си поискам. Налага се постоянно да доказвам на света, че съм по-силен от инстинктите си. И постоянно да внимавам да не изпочупя порцелана.

Или стените.

Или хората.

— Наистина ли искаш да научиш защо съм тук? — пита Редж.

Ето пак. Спокойният ѝ, съсредоточен поглед ме смущава и ме кара да се гърча в дрехите по-лошо и от нея.

— И да не искам, пак ще ми обясниш.

Тя се подсмихва и ме побутва с рамо.

— Тук съм заради теб.

Свивам рамене с надеждата да си придам небрежен вид.

— Исках да подишам малко чист въздух. Това е. Добре съм.

Честно.

Изобщо не съм добре, но се надявам Редж да се върже на думите ми. Вътре в мен цари пълна бъркотия. Раздира ме противоречивият хаос, който не бих могъл да обясня на тази мила и безрезервно вярна жена.

— Не си добре — отговаря равно тя. — Не съм сляпа. Видях те с онова момиче, Валари.

Казва го така, сякаш е напълно наясно, че мислите за Кара обстрелват фронталния ми лоб вече от час.

Поредното цунами от спомени връхлита либидото ми.

Гъстата навалица долу. Меката кожа в тънка лятна рокля на сантиметри от мен. Ароматът на тази кожа — упойващ коктейл от рози, канела и пушек. Същата жар, разгоряла се в големите ѝ кафяви очи, които ме поглъщат, сякаш двамата сме единствените оцелели дървета в обхваната от пламъци гора.

Да си играеш с огъня обаче е опасно. В повечето случаи някой изгаря.

Обръщам глава настрани.

— Не е каквото изглежда.

— Искаш ли да го напишем на надгробната ти плоча?

— Беше шумно и пълно с хора. — Пъхам ръце в джобовете на панталона си, което не е лесно, когато седиш. — Грешно си разтълкувала видяното, Реджина.

Тя вдишва толкова рязко, че прозвучава като подсвиркване.

— Сериозно ли ме нарече Реджина? Много смело от твоя страна. Дори великият Максим не е застрахован от течен сапун вместо сметана в следващата си чаша кафе.

Опитвам се да не се разсмея. Редж обикновено поема първата смяна в книжарницата и именно тя ми приготвя латето, за което се отбивам всяка сутрин напът за кампуса.

Иначе казано, знам, че е в състояние — и не би се поколебала — да изпълни заканата си.

— С цялото ми уважение, госпожо Никиан, но нищо не сте видели.

Тя извива тъмна вежда.

— Както никога не виждам как крадеш курабийки от витрината?

Този път се разсмивам искрено.

— Нещо такова.

Затварям очи и впрягам всичките си сили, за да скрия истината, преди отново да срещна пронизващия ѝ поглед.

— За последен път, каквото и да си видяла…

— Преди да ме излъжеш, си спомни, че те познавам открай време. А сега ми кажи защо флиртуваш с момиче от семейство Валари.

Набляга особено на името и аз стискам отбранително челюст.

— Защо фамилията ѝ те дразни толкова?

Тя присвива едва доловимо очи.

— Да приемем, че съм любопитна. Нищо повече — посяга и ме потупва нежно по бузата. — От друга страна, момичето очевидно не е достойно за теб.

Редж свива устни в полуусмивка и гръмотевицата в гърдите ми се превръща в топла мека буца. По дяволите.

— Наистина заслужаваш някоя по-добра от нея. — Изведнъж самодоволната ѝ усмивка изчезва, пометена от някаква нова емоция. Нещо, което се стоварва безмилостно върху сетивата ми. Дори насилствено. — Много по-добра.

Последните ѝ думи отново ме напрягат.

— Това ми е последната грижа, Редж.

— Какво тогава те притеснява?

Мислите ми пак препускат, устремени към хубавото момиче долу — онова, което не бива да докосвам при никакви обстоятелства. Отдавна разбрах, че не мога да разчитам на самообладанието си, стане ли въпрос за хора. Въпреки нарастващия ми копнеж за контакт… и повече.

— Тя е добро момиче. Въпреки репутацията си. — Присвивам очи и млъквам, преди да съм задълбал в темата. — В момента не ми е до връзки — завършвам пораженчески.

— Заради Джеси е, нали? — пита Редж и освен обичайното раздразнение в гласа ѝ отеква нещо ново. Предизвикателна нотка.

Отговарям с мълчание. Взирам се в градския пейзаж и плъзвам поглед по покривите към простиращия се отвъд океана мрак. Този течен хоризонт обикновено ми вдъхва странно чувство за увереност и покой. В момента обаче символизира всичко, което не знам за света. И за себе си.

— Минаха толкова години, а още не си си простил — отронва Редж.

Събирам смелост да я погледна и се готвя да ѝ обясня, че няма да има прошка. Тихата ожесточеност и отдаденост в очите ѝ обаче ме спират.

Парализирах най-добрия си приятел. Едва не го убих.

Непростимо е.

Поемам си предпазливо дъх. После още веднъж. Мъча се да сдържа вътрешната тирада, която напира да се излее на свобода, и да я заменя с нещо, което Редж да приеме. Тя го заслужава, но така и не успявам да изрека нужните думи.

Двете със Сара никога не са ме разочаровали, още от първия ден, когато влязох в книжарницата, питайки се дали някой ще ме възприеме отново като нормален човек. Не и след онова, което сторих на Джеси.

Няма значение, че беше неволно. Че само си играехме с грубоватата енергия на осемгодишни деца. Той пострада, а аз вече не бях същият.

— Прости и забрави — отсичам накрая — Ами ако не можеш да забравиш? — Потърквам челото си с два пръста и ги забивам до болка в кожата. — Никога няма да забравя случилото се. Дори да не виждах постоянно Джеси, пак не бих могъл да залича онзи ден от спомените си.

Онзи ден.

Същият, който обитава кошмарите ми и до днес.

До най-малката подробност.

Пчелите, които жужат над детската площадка. Топлият вятър, носещ уханието на ранното лято. Шеметният вкус на свободата. Лятната ваканция беше започнала и с Джеси имахме големи планове.

Планове, на които сложих край. Завинаги. За един миг. През онзи ден.

Последваха го още по-ужасни дни. Объркване. Вина. Страх.

Никой не ни казваше какво ще стане с Джеси. Доста по-късно научих, че няма шанс гръбначният му стълб да се възстанови.

Че до края на живота си ще се придвижва с количка. Че ще го избутат от болницата, а той ще ме засипе с глупави шегички, за да не доловя буцата в гърлото му и невъзвратимата тъга в очите му…

— Било е злополука, Макс. Бил си на осем!

— Няма значение — процеждам през зъби.

— Разбира се, че има зна…

— Не, няма! — Извръщам глава и се засилвам, за да фрасна бетона. Той се пропуква и моментално ме обзема съжаление.

Уж се заклех да овладея импулсите си, а ето че бетонът се рони като пясък под юмрука ми. — И с нищо не променя резултата.

Редж издиша шумно и с раздразнение.

— Всички допускаме грешки, Максим. Животът е пълен с грешки. Всички сме правили неща, от които се срамуваме.

— Не е толкова просто.

Не беше обикновено недоразумение или неловък момент, който да не ми дава мира нощем. На света не съществуват достатъчно добронамерени думи или усмихнати погледи, за да смекчат ненавистта, която изпитам към себе си, що се отнася до Джеси.

— Сериозно? Или категорично си решил да се правиш на мъченик и отказваш да се примириш с нещо, което Джеси отдавна е приел?

— Откъде си толкова сигурна, че го е приел?

Тя ме поглежда многозначително и дръзко. И двамата знаем, че е права. Джеси обича живота. Направи този съзнателен избор, защото не иска да бъде жертва или обект на нечие съжаление. Повече от всеки друг се опитва да тласне и мен към него. Приел е състоянието си и очаква аз да постъпя по същия начин.

Осъзнавам го, но дълбоко в себе си не мога да го приема.

Ако забравя за случилото се, сякаш ще изкуша съдбата отново да ме постави в същата ситуация. Не бих могъл да живея с това.

Умълчаваме се, а Редж отпуска глава назад и затваря очи.

Мънистата в плитчиците ѝ улавят сиянието на уличните лампи и блещукат по главата ѝ като лилави и сини звезди.

Побутвам я приятелски с рамо, колкото да се разсея от мрачните мисли.

— Ако Сара разбере, че и двамата сме се скрили на покрива, много ще се ядоса.

Редж се усмихва.

— Така е. Освен това съм сигурна, че ако не се върнеш долу в най-скоро време, ще трябва да отдели Джеси с лост от малката му обожателка.

Ставам и се протягам, за да разкърша схванатите си мускули.

— Едва ли ще се наложи. Но за всеки случай ще му хвърля едно око.

Протягам ръка и ѝ помагам да се изправи. Тя обаче не я пуска веднага. Вместо това ме приковава с поредния поглед, който изразява много повече от обичта и загрижеността ѝ. В него се чете непоколебимост, която ме изнервя. Нямам търпение да сложим край на този разговор.

— А момичето?

— Тя ми е студентка, Редж. Отидох да я поздравя. Зарежи, става ли? — Моля те, моля те, зарежи темата.

— Харесваш ли я?

Изпъшквам и сериозно се замислям дали да не хукна към вратата. Уви, невъзможно е да надбягам Редж, камо ли да избягам от разговор, който е решила да проведе докрай.

— Разбира се. Като студентка. — Въздишам тежко. — Мамка му, не знам. — Прокарвам трескаво пръсти през косата си и си напомням да млъкна, преди да съм връчил още муниции на Редж.

— Затова ли се качи на покрива?

— Не, просто…

Каня се да ѝ замажа очите с оправданието, че съм искал да се отделя за малко от тълпата, също като нея, но имам чувството, че няма да ми повярва. Стискам леко ръката ѝ и отдръпвам моята.

— Просто съм различен, Редж — казвам накрая. — И двамата го знаем.

— Няма нищо лошо да си различен.

— Има, ако си като мен.

— Дълбоко грешиш. — Редж се залюлява на пети, хвърля ми суров поглед и скръства ръце. — Един ден някой ще ти докаже по най-добрия начин, че грешиш, независимо дали си готов, или не. Вероятно няма да е това момиче, но рано или късно ще се случи. Ето защо искрено те съветвам да се подготвиш психически, Максим Кейн.

Усмихвам се насила, за да прикрия силния страх, който пропълзява във вътрешностите ми. Страх, че може и да е права. Че въпреки всичките ми усилия, някой ще скъси опасно дистанцията. Страх, че може и да му позволя.

Защото тези страхове — проклети да са — вече са добили образ. Красив и незабравим образ.

И той принадлежи на Кара Валари.

Пета глава

Кара

Гъста утринна мъгла е погълнала долината между къщата и големите букви, кацнали на планинския склон от другата страна. Не е нужно да виждам надписа. Знам, че е там, и постоянно ми напомня, че Холивуд е моят дом. Избраната от семейството ми щабквартира, далече от царството, на което сме обречени да служим до края на вечността.

Намятам дебело одеяло на раменете си, за да прогоня студения влажен въздух на верандата, и се взирам във водохранилището. Дори през септември утрините в Южна Калифорния са твърде студени за вкуса ми.

Вратата зад мен плъзва — сигурен знак, че кроткото ми утро ей сегичка ще приключи. Плетеното кресло изскърцва жално, щом съквартирантката ми се тръшва отгоре му с висока чаша кафе в ръка.

— Рано си станала — отбелязвам. Леко се впечатлявам, че Кел изобщо не се излежава след снощното парти. Косата ѝ вече е изправена с пресата, гримът ѝ е съвършен, а дрехите ѝ са чисти, нови и прилепнали. Сякаш с папараците са сключили сделка, че тя ще им даде каквото поискат, ако те ѝ дадат каквото желае — изкусни снимки, на които изглежда възможно най-добре.

Кел плъзва палец по екрана на телефона си и потъва в социалните мрежи.

— Имам лекция в осем.

— Сериозно ли си се записала на толкова ранен курс?

Кел не отговаря веднага, понеже е заета да пише коментар.

— Въведение в астрономията — отвръща накрая. — Поне няма да вися в задръстването.

И това е вярно. Пътуването от къщата ни в Холивуд Хилс до кампуса крие изненади. Придърпвам тежкото томче на „Божествена комедия“ в скута си.

— Добре. Ще се приготвя набързо и ще дойда с теб. След последната ми лекция можем да се отбием при дядо. Днес е рожденият му ден.

Тя вдига рязко глава и чертите ѝ се изострят от тревога.

— Кара. Не го наричай така.

Вътрешно настръхвам, но се мъча да не го показвам.

Топлите ми чувства към нашия дядо винаги са били деликатен въпрос. Потискам ги заради него. Не е лесно да си единственият злополучен човек в семейство на черни души.

Дядо ми се намира в неизгодна позиция и без да предизвиквам подозрение, че държа на него повече от допустимото.

— Ще се отбием при Джио — поправям се, като наблягам на името, с което ни принуждават да го наричаме. Защо трябва да е така? Сякаш е непознат, който заема излишно пространство в къщата за гости на семейното имение. Не бих се изненадала, ако мама му взема наем.

Кел отново свежда поглед към телефона си, а иначе съвършеното ѝ лице е загрозено от гримаса.

— На мама няма да ѝ хареса. Отложи го с няколко дни.

— Няма да отида с торта и балони. Искам просто да намина и да му честитя рождения ден. Знаеш, че никой друг няма да го направи. А ти можеш да я разсееш. Несъмнено си има други грижи на главата и дори не се е сетила, че датата е по-специална. За нея това е поредният ден.

Кел врътва очи с тиха въздишка.

— Добре. Само не ме забърквай, става ли?

След това посвещава цялото си внимание на телефона. С Кел може и да споделяме къща и съдба, но изобщо не си приличаме. Също като човешките сестри, двете сме се родили различни. Проблемът е, че аз съм прекалено различна.

Парите, дрехите и излишествата би трябвало да са ми достатъчни. Никой в семейството ми не разбира защо гледам на тях като на обикновено удобство. Бих се задоволила и с по-малко, но стилът на живот, поддържан от трупащото се богатство на Валари, е чекът, който се очаква да осребря в замяна на покорството ми. Отказът не е вариант. Няма друг начин.

Гушвам книгата и се изправям, решена да не развалям спокойната сутрин, като споделя съмненията си с малката ми, посветена в тъмните тайнства сестричка. Просветлението ѝ по пътя, който води право към Ада, е откачената, макар и тъжна ирония на деня.

— Дай ми десет минути — казвам. — Най-много петнайсет.

Няма смисъл да отричам, че ще обърна специално внимание на подготовката си за днешните лекции. Все пак съм демон, а не зомби.

Максим не поглежда към мен вече близо час. Въпреки това професорът неизменно привлича вниманието ми. Особено сега, докато чете последните строфи от песен трета. Гласът му е по-плътен и напрегнат от обикновено. В интерес на истината, тази сутрин целият излъчва напрежение.

Все едно не си е доспал, не е пил кафе или просто има гаден ден. Като се има предвид с каква мъка откъсна очите си от мен, щом влязох в аудиторията, започвам да се чудя какво ли всъщност се случва зад невидимите му защитни стени.

Сутрешният ми разговор с Кел и мисълта за предстоящото вечерно посещение при дядо все още занимават бегло ума ми, но цялото ми внимание е съсредоточено другаде — върху Максим, който бърчи чело и жестикулира така, сякаш текстът, който чете, е симфония, нуждаеща се от опитен диригент. Дори от това разстояние пулсиращата в него страст е осезаема — едва доловима, стаена, но опасна енергия, като разместването на тектоничните пластове, които тресат земята под краката ни по десетина пъти дневно.

… но те не искат тука да се спират,

а бързат да преминат от отвъд:

тъй греховете им духа раздират,

че става в тях желание страхът.[1]

Изрича последните стихове с апломб и съвършена мелодичност. Смисълът им се забива като огнена стрела в сърцето ми, чиито копнежи и целеустременост никога не следват предначертаната пътека.

Максим затваря рязко книгата и залата потъва в напрегната тишина. Студентите са притеснени, понеже очакват въпроси, чиито отговори вероятно не знаят. Той тръгва мълчаливо покрай първия ред — не знам дали защото е потънал в мисли, или защото иска да подсили атмосферата. Накрая спира, прочиства гърло и казва:

— Вергилий и Данте са при портите на Ада. Харон е готов да пренесе душите на прокълнатите през реката. Според Вергилий обаче, те нямат търпение да преминат. Защо?

Кривя трескаво пръсти, докато кръвта не се отцежда от тях.

Стремежът да вдигна ръка и да привлека вниманието му води непосилна борба с нежеланието ми да привлека вниманието на всички останали. А и вече съм решила, че всяко общуване с професора, дори от последния ред, е по-опасно от страстта му към текста. Бездруго съм твърде заинтригувана от него.

Той сякаш чува неизречените ми мисли и среща очите ми сред множеството в аудиторията. Май нарочно се обърна към мен и задържа погледа си толкова дълго, че кръвта ми да заври. Нервните ми окончания танцуват. Сетивата ми препуснат в галоп.

— Кара?

Начинът, по който произнася името ми, не би трябвало да ми се отразява така след прочетения откъс. Сърцето ми обаче ще изскочи. Блъска лудо в гърдите и напразно се мъча да открия гласа си в пресъхналото гърло.

— Ами… — успявам да изрека накрая. — Вергилий обяснява, че Адът не е наказание, а нещо, за което душите на прокълнатите копнеят. Този копнеж е съзнателен избор. — Преглъщам шумно, преди да продължа: — Точно заради това прокълнатите не заслужават съчувствието на Данте.

Преди няколко дни прочетох същия откъс и оттогава често се сещам за него. От устните на Максим — устни, за които напоследък мисля прекалено често — посланието се превръща в обвинение. Макар че той не би могъл да знае колко близка ми е тази тема. Дори да оставим настрана злобните подмятания на състудентите ми, Максим никога не би разбрал терзанията ми относно решенията, които трябва да взема. Решенията, които се очаква да взема.

Професорът кимва леко.

— Много добре казано.

Изпускам една удовлетворена въздишка, а той приключва лекцията и възлага материала за следващата лекция.

— Ако някой от вас има въпроси или идеи за първата курсова работа, която ще трябва да предадете след няколко седмици, приемните ми часове са след лекциите в понеделник и сряда, както и във вторник следобед. Кабинетът ми е на четвъртия етаж в сградата „Арчър“.

Освобождава студентите и въпреки че ми се иска да изчезна по най-бързия начин, не мога да пробия навалицата. Чакам нетърпеливо всеки един топлокръвен човек да се изниже от залата. Накрая ставам от мястото си и в същия миг гласът на Максим ме достига през аудиторията.

— Кара. Изчакай една минутка. Моля.

Обръщам се. Невъзможно е да не го направя — в последната му дума се съдържа такава сила. Забелязвам разсеяно, че вратата се затваря след последния студент. Мъча се да не зяпам глуповато Максим, който се е облегнал на катедрата си.

Дългите му крака опъват плата на кафеникавия панталон.

Няколко кичура коса са се измъкнали от опашката на тила му.

Изглежда едновременно небрежен и властен, ако изключим ръцете му, които стискат ръба на бюрото така, сякаш се страхува да не падне.

Слизам бавно по стъпалата и се наслаждавам на гледката.

— Какво има? — питам задъхано.

— Защо винаги сядаш отзад? — Гласът му е напрегнат, сякаш зад този банален въпрос дебнат още стотина.

Замислям се коя версия на истината да му поднеса. Или коя лъжа.

— Хората обичат да ме снимат. Сам се убеди, че присъствието ми на лекции разсейва останалите. Сядам най-отзад, за да не преча. Не мога да променя самоличността си, но предпочитам тя да не пречи на обучението ми.

Максим потропва два пъти с върха на кожената си обувка.

— Определено разсейваш.

Присвивам очи.

— Какво точно се опитваш да кажеш?

Той поклаща леко глава.

— Имам предвид… разбирам, че може да е и по-лошо. Колко жалко. През моята призма ти си сред малкото студенти, които наистина се интересуват от материала, но е трудно да водя интелигентен разговор с теб, когато останалите се вълнуват повече от…

— Селфита? Да ме обиждат на висок глас?

— Да. Виждал съм как те гледат хората.

Взираме се продължително един в друг. Моментът се проточва толкова дълго, че всяка въздушна молекула в залата се превръща в атом с ядрен заряд. Очите му и жежките сини пламъци в тях подсилват това впечатление. Внезапно си давам сметка, че Максим не говори единствено за недоброжелателите. Вниманието, което привличам, невинаги е негативно.

— Както ме гледаш ти?

Не знам защо го изричам — може би защото трябва да знам как да тълкувам странните ни разговори. Наистина ли му влияя така, както тайничко се надявам?

— Извинявай. Друго имах предвид — бърза да добави с дрезгав глас.

— Като за професор, имаш сериозен проблем с изразяването.

Максим скръства ръце, все едно иска да се защити от моето присъствие, въпреки че именно той ме повика.

Изведнъж погледът ми попада на леките вдлъбнатини в металното бюро, там, където допреди малко се намираха ръцете му. Пристъпвам озадачено напред — любопитството ми е твърде силно, че да отмина тази чудатост. Той обаче връща припряно длани на бюрото и те скриват браздите, останали от пръстите му.

Вглеждам се в очите му — изтерзани и помръкнали, пълни с отговори, които той не иска да ми даде. Онази необяснима тревога, която ме кара да направя още една крачка напред. Не съм сигурна кое ме тегли толкова близо към него.

Непокорство? Безразсъдство? Делят ни едва няколко сантиметра. Затаявам дъх, протягам ръка и докосвам с пръсти плетената му жилетка.

Дишането му се учестява, но той не ме отблъсква.

Кокалчетата на ръцете му побеляват, а металът се огъва под хватката му с ясно доловим звук. Звук, който разваля магията на зашеметяващото физическо привличане. Звук, който ме разсейва достатъчно, за да се запитам дали и той не изпитва същото. Дали и той не е различен като мен.

Шеста глава

Максим

— Кара.

Дори не съм сигурен дали изрекох името ѝ на глас. Усещам го повече като инстинктивен подтик. Като вълничка в кръвообращението ми. Сякаш първобитното в мен отдавна е чакало появата ѝ…

Тук. Толкова близо.

Още по-близо, щом полага длан върху мен. Топлината, която излъчва, е осезаема, като пламъци, които лумват в гърдите ми и обхващат пулсиращия в тях орган. Сърцето ми жадува за красивия ѝ огън. Алчно е за буйната ѝ, забранена жар…

— Кара.

Този път ме чува. Личи си по това, как трепва и застива, но не се отдръпва. Изведнъж се отъждествявам с Данте повече от всякога. Да прекося ли охотно реката, за да се отдам на пламъците, или да остана на моя бряг? Да се отдалеча ли от греховете, които ме чакат на отсрещния?

— Максим.

Името ми е тих шепот. Обгърнато е от несравнимото ѝ ухание, канелата и подправките, които ме карат да оближа устните си отвътре. А после и отвън.

По дяволите. В беда съм.

— Моля те… недей… — промълвява тя.

Изръмжавам, докато пръстите ми превръщат ръба на бюрото в произведение на модерното изкуство, а краката ми дълбаят бразди в пода.

— Шегуваш се, нали? Защото в момента полагам неистови усилия да не те докосна.

— Имах предвид… да не ме отблъскваш.

Издишвам шумно.

Тя преглъща с усилие.

— Максим… — отронва Кара и стонът ѝ прозвучава почти като въпрос. Въпрос, породен от отчаяние.

— Какво? — прошепвам. — Какво?

— Кажи ми, че не само аз се чувствам по този начин. Моля те… кажи ми.

Плъзва ръка по шията ми и аз преглъщам шумно като нея.

— Знаех си — прошепва тя.

Следва поредното дълго и напрегнато мълчание. Вглеждам се отново в лицето ѝ и търся оправдание за чувствата си. Тя наистина не се страхува от мен. Не се страхува от огънатия от ръцете ми метал и браздите в пода. Нещо повече — разклатеното ми самообладание сякаш е събудило някакво ново усещане у нея и е подпалило сетивата ѝ. Диша тежко и учестено. Изпива лицето ми с очи, чиито зеници така са се разширили, че засенчват шоколадовокафявите ириси.

Поема си бавно и целенасочено дъх, сякаш се намираме в падащ самолет и аз съм ѝ дал последната читава кислородна маска.

— Но защо така упорито го криеш от мен?

Пропадам. Губя височина бързо и неизбежно. Как да се върна горе? И пука ли ми изобщо?

Не. Трябва да ми пука.

Успявам да вдигна ръка. Обгръщам нейната и улавям пръстите ѝ.

— Защото не можем…

— Какво? Поне да го признаем?

Кара притиска челюстта ми с неочаквана сила.

Поне вече не се налага да го крия от нея. Тя мигновено откликва на объркването ми с широка и сладка усмивка. Все едно е съвсем нормално да ми мачка лицето като булдозер с размерите на фея.

Стисвам рязко клепачи.

— Греша ли? — настоява тя. — Отвори очи, погледни ме, кажи ми, че греша, и ще си тръгна на секундата. Никога няма да споменавам за случилото се. До края на семестъра ще седя на задния ред. Ще обсъждаме Ада по два часа седмично и ще…

Не довършва изречението. Ахва, щом прокарвам пръсти през косата ѝ и я дръпвам силно. Зениците ѝ се разширяват още повече. Разбира ситуацията и този факт ме заслепява за всичко друго, освен за потъмнялата ѝ като мастило нужда.

— Мислиш, че когато си близо до мен, Адът е само литературна концепция? — питам.

Докосването ѝ става по-нежно. Заравя пръсти в брадата ми в стремежа си да докосне кожата отдолу.

— Въобразявах си, че знам какво е Адът… преди да ме докоснеш за пръв път.

Край. С няколко думи заличава безследно надеждата ми да отрека чувствата си и да приема сламката, която сама ми подаде. Но съм сигурен и в друга истина и знам колко е важно да я изрека на глас. Сякаш така ще я направя по-приемлива.

Надявам се.

— Добре. — Отдръпвам ръката си от черните копринени кичури. — Не грешиш. Това определено е нещо…

— Нещо?

— Различно.

— Добре — отвръща Кара с тихо примирение. — Различно… — В повторението обаче също се съдържа въпрос. Настоятелен въпрос, от който няма да ми позволи да се измъкна.

— Да. — Замлъквам, колкото да събера мислите си, преди да процедя: — И опасно.

Откъсвам се напълно от нея и поемам с широка крачка по подиума, който рядко използвам, но в момента ме спасява с размерите си. Събирам вещите си и подреждам петнайсетина пъти листовете, колкото да върша нещо с ръцете си. Нещо друго, вместо да ги прокарвам по пищните ѝ извивки и меката ѝ кожа.

— Защото си ми преподавател? — изсумтява тя. — Не е като да съм току-що излязла от гимназията първокурсничка. А и да бях, животът ми е поднасял немалко трудни уроци. Също така съм сигурна, че няма да сме първата двойка преподавател и студент дори тук, в „Аламида“, която е…

— Това няма нищо общо.

Кара скръства ръце. Тази гледка изобщо не ми помага, защото памучната ѝ блузка се смъква надолу от жеста и подчертава деколтето ѝ по най-добрия — не, мамка му, по най-лошия — начин. Слава богу, че катедрата скрива очевидната ми възбуда.

— Какво по-точно имаш предвид?

— Не знам. — Чистата истина е. — Мога да кажа единствено, че вече мислих надълго и нашироко по въпроса. Размишлявах за… каквото там се случва помежду ни и какво би било да заявим на нашия невидим Харон да ни качи на лодката си и да ни отведе до другия бряг.

Едва не се присмивам на себе си. В края на краищата обичам да изучавам поезията, а не сам да пиша такава.

Кара пристъпва от крак на крак. Струва ми се едновременно решителна и неуверена. Ту смела, ту готова да си плюе на петите. И при мен е така — какво искам и от какво се нуждая са две различни неща. Уви, явно и за Кара положението е същото.

— И какво беше чувството? — прехапва долната си устна тя. — Да си представиш този скок с мен?

Издишвам шумно.

— Грешно, откъдето и да го погледнеш.

И правилно във всяко отношение.

Задържам това признание вътре в себе си, въпреки болезнената гримаса, която разкривява лицето на Кара.

Болка, която е истинско мъчение за мен. Но не мога да ѝ разкрия повече. Не мога да ѝ обясня защо знам, че не мога да се противопоставя на тази истина — а само че го знам с първична непоколебимост, до мозъка на костите си и с всяко мускулче на тялото ми. До такава степен ме е обсебила.

Събудила е дълбоко стаени части от мен…

Освен това Кара е достатъчно обременена психически покрай потеклото си. Колкото повече си мисля за родословното ѝ дърво, толкова по-силно се удивлявам, че е запазила разсъдъка си. Моето мълчание обаче ѝ дава повод да си върне маската на сюрреалистично — дори донякъде плашещо — примирение. Може би така е най-добре. Защото всяка изминала секунда, прекарана с Кара Валари, отслабва желанието ми времето ни заедно да изтече.

Но все по-ясно осъзнавам, че се налага.

— Приключихме ли, професоре? Имам уговорка със сестра ми Кел да учим в библиотеката.

Кара подпира ръка на кръста си и вирва предизвикателно брадичка. Вдигам скептично вежда.

— Нали знаеш, че това е оксиморон? „Кел Валари“ и „учене“ в едно и също изречение?

Шегата, която уж трябваше да смекчи напрежението, постига точно обратното. Кара ме стрелва с отровен и напълно заслужен поглед, а аз бързо бия отбой:

— Добре де, не беше честно от моя страна. Не познавам Кел и…

— Определено не я познаваш — прекъсва ме тя.

— Колегите обичат да клюкарят в кафенето — допълвам. — А не е редно да го правят. По дяволите… — Прокарвам ръка по лицето си. — Не е редно аз да го правя.

Недодяланото ми извинение май не я впечатлява. Кара ме измерва рязко с поглед и обявява безизразно:

— Тръгвам си.

Завърта се и поема обратно към най-горния ред, тракайки с токовете на ботушите си. Събира си нещата насред гъстата като сироп тишина и излиза през вратите на върха на стълбите.

След две секунди си признавам, че вече жадувам за нея.

Хуквам по стъпалата с надеждата поне уханието ѝ да се е задържало…

Но попадам на друга, по-неочаквана находка. Върху сивия мокет, точно до върха на обувката ми, блещука обица с инкрустирани скъпоценни камъчета.

Нейната обица.

Сигурен съм, че е нейна, защото преди броени минути пръстите ми бяха заплетени във великолепната коса, която се стелеше покрай малкото златно бижу с рубини и диаманти — то не представлява обикновен набор от скъпоценни камъни и красив филигран. Прилича на стар семеен герб. Свиреп средновековен вълк тича по небе от диаманти и стиска по един в заострените си лапи. Цепките на очите му и изплезеният език са направени от тъмночервени рубини.

Едно от най-прекрасните и уникални бижута, които някога съм виждал. Нещо в него се вкопчва в тъмнината в мен с такава сила, че присвивам очи, за да разчета миниатюрния надпис на латински около овалната обица…

После си давам сметка, че с всяка секунда, която губя тук, тя все повече се отдалечава от мен.

Стигам до вратите със скок и почти едновременно връхлитам през тях.

— Кара!

Тя обаче е изчезнала, докато съм тичал след нея и съм се дивял на деликатното бижу. Коридорът е тих и с нищо не ми подсказва накъде е тръгнала. Което не би трябвало да ме разгневява до такава степен.

Ще я видя след няколко дни. Кратък срок, особено на фона на случилото се днес. Но трябва да се изправя лице в лице с истината. Трябва да призная, че прекрачих границата с това момиче, въпреки всички сирени, предупреждения и заплахи на здравия ми разум. Пренебрегнах съзнателно мъдростта му.

Истина, която вече не мога да отричам.

Ще продължа да пресичам тази граница. Ще навлизам в забранената територия отново и отново, докато не разбера защо Кара Валари не прилича на никого другиго, когото познавам.

И защо не се плаши, че и аз съм различен.

Седма глава

Кара

— Какво става? Обикновено дори ти не си толкова мълчалива — обажда се Кел и скролва през списъка от десетки песни, докато не намира една, която ѝ харесва достатъчно, че да вдигне поглед към пътя.

Спрели сме на място. Зяпам през прозореца на черешовочервеното ѝ бентли, взирам се в морето от неподвижни автомобили и се чудя какво да ѝ кажа. Потънала съм в собствените си мисли. За Максим. Той сигурно смята, че съм го отблъснала, и това би трябвало да е добра новина. Де да знаеше, че избягах от аудиторията, тласкана от отчаяние, преди да съм постъпила дори по-безразсъдно. Като да притисна устни в неговите, за да проверя дали ще отприщя още от силата му.

Неговата сила.

Затварям очи и преживявам отново момента, в който ми е все така трудно да повярвам. Виждала съм неща… Неща, които не минават за нормални дори по най-смелите критерии.

Досега обаче не бях зървала човек да превръща пода на прах под краката си. Досега мъж не ме беше обгръщал с ръцете си с такова могъщество — със силата да ме задържи.

Не би трябвало да копнея за още от същото. Обаче е така, мамка му. Бих дала кажи-речи всичко, за да се върна там, да се намирам между бедрата му, пръстите му да са оплетени в косата ми и да наблюдавам вътрешната борба в очите му, докато полага напразни усилия да не ме докосва.

Изведнъж си давам сметка, че мислите ми са устремени към него не само заради необяснимото физическо привличане.

Има я и магията, която обикновено откривам в древните текстове и академичното обучение, ала желанието ми да разгадая Максим е сто пъти по-завладяващо.

Кой е той?

Клатя леко глава и се чудя дали нямаше да ми сподели тайната си, ако не бях избягала.

— Кара — тросва се Кел миг преди колите пред нас да се раздвижат. Което си е истинско чудо за булевард „Сънсет“ по това време на деня.

— Какво?

— Мълчиш, откакто излязохме от библиотеката. Сутринта също се държеше странно. Какво става с теб?

— Нищо. Добре съм.

— Каза същото, когато те попитах как е минала лекцията по средновековна литература.

— Защото и тя мина добре.

Кел се е втренчила в пътя и потропва по волана с лакираните си в червено нокти.

— Да не се задяваш с онзи твой професор?

Ахвам, отчасти шокирана, че изобщо го е допуснала.

Въпреки факта, че налетяхме на Максим в книжарницата и че с Кел живеем заедно и учим в един и същ университет, винаги съм била убедена, че сестра ми е твърде егоцентрична, за да навърже събитията в личния ми живот. Както никога, искрено се надявам да не се промени.

— Той ми е преподавател.

— Освен това е адски сексапилен, така че не бих те обвинила и за секунда.

— Кел.

— Какво? Сестричке, думите ти казват: „Не, не, не“, но миризмата ти крещи…

— Нищо не крещи — прекъсвам я. — Просто съм уморена и гладна. Не си пъхай носа в моите работи.

— Хммм. — Проявява озадачаваща дипломатичност. — Само внимавай.

— Защо да внимавам? — Още се намирам в отбранителен режим, което ми се струва удачно в момента. — Нищо особено не се случва.

Кел ме стрелва със скептичен поглед.

— Ти си най-сантименталната от всички ни. Не се привързвай твърде много към него. Той не е като нас.

— Не знам защо стигаш до такива изводи.

— Просто изтъквам…

— Искаш ли да си поговорим за твоя личен живот?

Погледът ѝ потъмнява, отчасти предупредително, отчасти — съдейки по новата енергия във въздуха помежду ни — с тревога, но така или иначе Кел не продумва.

Отдъхвам си, щом потокът от коли се раздвижва и ни понася към Бевърли Хилс. Пътуването към семейния дом рядко е съпроводено с положителни емоции, но тази вечер повече от всякога нямам търпение да се видя с дядо. Остава да измисля как да мина незабелязано покрай майка ми.

Накрая спираме пред широката порта от тъмно дърво, която се отваря почти интуитивно, сякаш къщата знае, че сме добре дошли. Кел натиска газта по каменната алея и спира пред къщата, все едно е нейна.

Икономът изплува от вечерните сенки като по магия.

— Госпожице Валари — кимва към мен, след което поздравява Кел с лека усмивка. — Госпожице Валари.

— Здрасти, Далтън — отмята коса през рамо тя и го подминава, без да го поглежда.

Пътьом докосвам ръката му и в тъмносивите му очи в тон с костюма му се появява слаба топлинка. Вдървената му стойка се отпуска едва доловимо.

— Дядо тук ли е? — питам шепнешком.

Той кимва леко, преди да проследи с очи Кел, която вече пристъпва през широкия сводест вход.

— Цял ден не е излизал от къщата за гости. Но майка ви ви очаква.

Стисвам зъби.

— Страхотно.

Далтън откликва с деликатно свиване на рамене, а аз въздъхвам и тръгвам по петите на Кел, която явно е говорила с майка ни по някое време днес. Не съм наследила фамилната жажда за отмъщение, но в момента изпитвам силен импулс да накажа малката си сестричка, задето съзнателно ме е насадила на пачи яйца.

Влизам след нея в голямата къща, която ме смразява на секундата въпреки топлите цветове на вдъхновения от Тоскана интериор. Бавното почукване на токчетата ми е в дисонанс с решителните крачки на Кел, докато вървим през мраморното фоайе към просторната дневна, издържана в сметаново златист лукс.

— Мамо! — писва Кел още от фоайето.

Изтръпвам заради пискливия звук и се подготвям за следващата атака срещу слуха ми. Долавям тихи гласове и острия лай на косматите приятелчета на майка ми. А после и нейния неизменно безапелационен глас.

— Джейдън ще получи ролята дори и да се наложи да отида лично в шибаното студио.

Нахлува припряно през двойните врати на кабинета си вляво от нас. Две асистентки, облечени в стилни костюми точно по вкуса на Вероника Валари, подтичват след нея в състояние на паника.

Бандата миниатюрни чихуахуа, които обитават имението, залайват превъзбудено в синхрон.

— Да пратя ли имейл на някого? — пита кльощавата руса асистентка миг преди едно от кучетата да се замотае в краката ѝ.

Дожалява ми за момичето. Отскоро работи за майка ми.

Щом обаче е оцеляла цял месец, би трябвало да е наясно с какво се е нагърбила.

— Не. Веднага ще му се обадиш по телефона, преди да е дал ролята на онзи некадърник — изсъсква майка ми и бездруго тъмните ѝ очи помръкват. — Шефът на студиото ми дължи услуга. Свържи се с неговите хора и ги уведоми, че Вероника Валари иска да говори с него още днес. И не им позволявай да увъртат.

Блондинката кимва отсечено и хуква обратно към кабинета, което май решава временно проблема — колкото майка ни да обърне внимание на факта, че дъщерите ѝ са пристигнали.

Очите ѝ грейват, а червисаните ѝ устни се разтягат в широка усмивка.

— Момичета! — провлачва думата и тръгва към нас, разперила ръце. Жестът подлага на изпитание кройката на черния ѝ сатенен костюм, но копчетата на сакото удържат на напъна. Слава богу!

Кел — с физиономия, изразяваща взаимното ни облекчение — бърза да я пресрещне и лепва една привидно искрена целувка на бузата ѝ.

— Как си, мамо?

Вероника отговаря с драматично пъшкане.

— Бедният ви брат се скъсва да ходи на прослушвания и повече няма да стоя безучастно и да гледам как го пренебрегват. И то не друг, а собствените ни приятели, моля ви се.

Основната мисия на майка ни е да промени репутацията на семейството ни. Като нейни деца, ние не сме само плът и кръв.

Ние сме стока. Клонове на империята, която тя е твърдо решена да изгради около нашите таланти, красота и позабравената слава на дядовата кариера. Отколешният скандал, при който той едва не е загинал, отдавна се е превърнал във виц. В Холивуд обаче името му все още отваря врати. А ако някоя се окаже затворена, майка ми е склонна да мине през нея като булдозер. Както сега.

Махва ми разсеяно да се приближа. Подчинявам се неохотно и получавам кратка и лишена от чувства прегръдка.

Както може да се очаква, майка ми е изцяло отдадена на усилията да върти всичко живо на малкия си пръст, включително Джейдън. Той е най-младият от нас и по всичко личи, че е напълно лишен от амбиция. Самият факт, че е посветил усилията си на някаква дейност за повече от шест месеца, би трябвало да е повод за семеен потрес. Майка ни обаче е решила да ни завлече без изключение под светлината на прожекторите — по един или друг начин.

— А ако не му дадат ролята? — пита Кел и накланя загрижено глава. Истината е, че се опитва да укроти майка ни. Всички все това правим.

Вероника отвръща с мрачна усмивка и я потупва леко по бузата.

— Аз ще се погрижа. Не се и съмнявай. Е, разкажете ми за партито в „Ректо Версо“. Видях снимките ти с Пайпър.

Прекрасни са.

Хваща Кел под ръка и я води към кабинета си. Втората асистентка и трите малки зверчета подтичват послушно след тях. Аз не помръдвам, докато групичката не се скрива от погледа ми, а силният глас на майка ми не утихва зад затворената врата. Ако не бързах да се изнижа, сигурно щях да се засегна от отношението ѝ. Но от опит знам, че ако стоя кротко и съвсем неподвижно, Вероника скоро забравя, че съществувам. Точно както постъпва и с дядо.

Мисъл, която ми вдъхва сила за следващото решение.

Обръщам се на пети и поемам през къщата — никой не препречва пътя ми към крайната ми цел. Минавам през кухнята на прислугата и подминавам нелепо големия басейн напът към къщата за гости от другата му страна.

Отварям предпазливо вратата. Влизам и я затварям след себе си също толкова предпазливо.

— Дядо?

Поемам към дневната и тихия звук на включен телевизор.

Заварвам дядо задрямал на дивана. Главата му е извърната, така че не виждам лицето му, но копчетата на ризата му отразяват угасващата светлина с ритъма на равномерното му дишане.

Усмихвам се широко и се заглеждам в черно-белия филм, който върви по плоския екран над камината. Разбира се, къщата за гости е добре обзаведена, макар и ненужно изолирана.

Вземам внимателно дистанционното от скута му и намалявам звука.

Дядо изсумтява и разтърква енергично носа си.

— Какво? — Примигва няколко пъти и се мръщи, след което на лицето му се изписва изненада. — Кара!

— Честит рожден ден, дядо.

— Ох… — въздъхва дълбоко той, а аз се опитвам да не обръщам прекалено внимание на блясъка в очите му. — Благодаря ти, слънчице. Но нямаше нужда да идваш чак дотук.

Нямаше нужда да идвам. Не би трябвало да идвам. Но ето че съм тук.

Сядам до него на дивана.

— Какво прави днес?

— Ами… — клати глава и сочи към телевизора. — Празнувахме само двамата с Либърти Валанс. Но всичко е наред. Това е един от любимите ми филми.

— Помня. — Вдигам поглед точно когато младият Джими Стюарт намига от екрана преди последния кадър.

Дядо оставя дистанционното на дървената масичка до дивана.

— А ти какво си си наумила, калинке?

Става ми приятно заради галеното име, а не би трябвало. Не би трябвало дори да говоря с него. И категорично не би трябвало да се пукам по шевовете от въпроси, които не е редно да задавам.

Той ме докосва по брадичката и аз го поглеждам в очите.

Неговите са избеляло сини и цветът им ми напомня за бурно море и дъждовни дни. Отразяват едновременно добротата му и цялата натрупана болка. Хващам ръката му и се взирам в меката кожа и подутите вени.

— Ехо — подканва ме нежно той.

— Ехо — отвръщам немощно. В момента не съм способна на повече.

— Кара. Хайде. На мен можеш да споделиш всичко. Какво става?

Въздъхвам. Какво ли не става? Все пак избягам въпроса и казвам друго, защото така ми е по-лесно. Думи, които вече съм изричала милиони пъти.

— Неприятно ми, че по цял ден стоиш затворен тук.

Той стисва лекичко ръката ми. Жестът не изразява нищо и въпреки това значи всичко. Вероятно и той, също като мен, избягва горчивите мисли.

— Знаеш, че съм бягал и от по-лоши места. Мога да си тръгна, когато поискам. — Намига ми, но сърцето ми се свива още повече.

— Ще ми се мама да се държеше по-добре с теб. Не трябва да се стига до това.

Дядо кимва замислено.

— Когато научих, че баба ти е… — На лицето му се изписва гримаса, след което ме поглежда в очите. — Чуй ме, Кара. Аз имах избор. Винаги имаме избор. Когато тя ми каза какво планира за децата и внуците ни, можех да си тръгна. Но не исках да мисля за семейството, което бяхме създали, като за наказание. Да, Вероника и другите не са най-топлите хора на света, но пак бих предпочел да съм тук, а не другаде. Вие сте моето семейство. Вие сте моето семейство, независимо какво говорят хората.

Навеждам глава, за да скрия сълзите си. Гледам ръцете ни и преглъщам с усилие. Нищо обаче не ми помага и не спира емоцията, която упорито пълзи към повърхността.

Мразя това. Мразя всичко това. Знам, че и дядо го мрази по свой си начин, но се е научил да потиска мрачните мисли. Да не размишлява колко сериозно е положението.

Нямаше да се родя, ако баба ми не го беше излъгала. Заради нейната лъжа аз съм Валари, с демонска кръв във вените си.

Въпреки че тя отдавна се е върнала на мястото, което я е изпратило тук, ако всичко мине по план, един ден ще имам собствени деца, презиращи човешкото си наследство така, както съм научена аз. Всяко поколение е триумф и наказание.

Урок за всеки, който си въобразява, че може да се измъкне от Ада, без да плати висока цена.

— Дядо… — опитвам се да подредя думите в изречение, макар да знам, че както и да ги редя, все ще прозвучат зле. — Аз… запознах се с един човек.

Между веждите му се врязват дълбоки бръчки.

— Какъв човек? Приятел?

Колебая се.

— Още не знам какво изпитвам към него. Май това ме плаши най-много.

Дядо стисва устни, издърпва ръката си и потрива тила си.

Тревожният възел в стомаха ми се стяга болезнено.

— Познаваме се отскоро. Всъщност от няколко дни.

Той затваря очи за миг.

— О, Кара…

— Знам — прошепвам.

— Моля те, моля те, внимавай. Майка ти…

— Знам. Повярвай ми. Не съм споделила на никого другиго, освен на теб. Осъзнавам какво е заложено на карта по-добре от всеки друг.

Той ми хвърля сериозен поглед.

— С изключение на мен. Аз съм наясно. Обичам те повече от…

Не довършва, но и двамата знаем истината. Отношенията ни са едно от малкото съкровища, които са му останали. Трябва да пазим връзката ни в тайна. За нея няма място в лъскавата къща в съседство и още по-малко в широкия свят отвъд.

Но същите инстинкти, които ме водят при дядо в къщата за гости, ме тласкат и към Максим. Някои сигурно биха ги нарекли проява на бунт, но аз ги наричам свободна воля.

Разбира се, силите, предначертали съдбата ми, няма да ги възприемат по същия начин.

Когато съм насаме със себе си, мога да се обвинявам колкото си искам, че не спазвам правилата, но когато се озова лице в лице с мъжа, който прилича на бог, волята ми се стопява.

Максим. Сетивата ми копнеят да повтарят тези срички.

Тялото ми жадува за неизразимите тръпки, които носят със себе си.

— В него има нещо — изричам, неспособна да сдържа умолителната нотка в гласа си. — Помежду ни съществува енергия, която не мога да опиша с думи. Сякаш е един от нас, макар да знам, че е невъзможно. Някак обаче го усещам. С него всичко е… различно.

Дядо ме поглежда напрегнато.

— Твърдиш, че може да не е човек?

— Честно казано, не знам. Не съм сигурна дали и той знае.

— Питала ли си го?

Клатя глава. Бях твърде заета да обуздавам дивите си инстинкти. Да не се хвърля на врата му. Да се преструвам, че не губя напълно контрол, когато съм с него. След случилото се днес обаче едва ли ще мога да се преструвам, независимо какво мисли той по въпроса.

— Още не. Но трябва да разбера. А за целта трябва да съм близо до него.

Осма глава

Максим

Фалшивото тананикане на Джеси отеква в стаята.

Присвивам очи към него от другата страна на трапезната маса — основната мебел в малката кухня на апартамента ми в центъра на Лос Анджелис.

Подредбата е чудесна, когато мога да взема следващото си парче пица с цената на една крачка до кухненския плот. От друга страна, когато се налага да прибегна до слушалките си, за да заглуша музикалния принос на Джеси по време на съботно-неделния маратон по оценяване на контролни, ми се приисква да бях взел под наем някой от по-големите апартаменти в сградата.

За сметка на това малкият ми дом на последния етаж ми осигурява високи тавани и открит балкон, което е добре дошло за човек с моя ръст. Сега обаче, докато приятелят ми доказва упорито, че нищо, свързано с музика, няма да влезе в автобиографията му, мястото ми се струва твърде малко.

— Човече — намесвам се, когато губя окончателно търпение. — Ако така си връщаш за престоя ни във фитнеса този следобед…

— Нищо подобно — отрича Джеси, без да вдига поглед от екрана на лаптопа си. — Знаеш, че не си губя времето с отмъщения. Не знам защо си толкова мнителен.

— Беше глупаво да питам.

Някои неща на този свят — като смъртта, данъците, ветровете на Санта Ана и сарказма на най-добрия ми приятел, никога не се променят. Може и да не държа да разсъждавам върху първите три, особено сега, когато вятърът брули балкона ми, но животът ми няма да е завършен без последното.

Джеси извива вежди.

— Нали все пак ще ме попиташ какво стана снощи със Стейси?

— Стейси? — обръщам глава. — Тази пък коя е?

— Стига де, човече. Вземи се в ръце. Стейси? От Сакраменто?

Идва тук веднъж месечно по работа и за да се види с любимия си мъж на колела? Познаваш я.

Думите му събуждат някакъв неясен спомен отпреди няколко месеца, но аз се вкопчвам в първоначалната си мисъл.

— А какво се случи с ягодката отпреди няма и седмица?

Мисти, нали така беше?

— Не съм я убил, ако това питаш. Макар че, когато отидохме у тях след партито в „Ректо Версо“, се зачудих по въпроса.

Мамка му. Когато е в настроение, сякаш метрото минава покрай теб на пълна скорост. Зърната ѝ се втвърдяват като…

— Добре, добре, схванах. — Самата истина е, защото обрисуваният от Джеси образ моментално поражда у мен мисли за Кара Валари.

Кара…

Вълшебницата с пламенния поглед, която не мога да разкарам от главата си. Парещите докосвания, които не мога да отмия от кожата си. Свързващата и пленяваща енергия, която не мога да излича от сетивата си. Дори когато се сещам за крещящото ѝ отсъствие на вчерашната ми лекция, отбелязано срещу името ѝ в тефтера ми. Което, разбира се, ме прави още по-жалък в собствените ми очи.

Джеси отхапва голямо парче от пицата си — друга основополагаща традиция на съботно-неделния ни маратон с контролните.

— Ами ти и Кристи? — грейват насмешливо сивите му очи.

— Аха, ето го и възмездието.

Той прихва.

— Мога да го играя истински гадняр и да посипя още сол в раната…

— Или пък не — възразявам.

— … или ще сменя темата. — Джеси накланя нахално глава и изобщо не ме успокоява. Ни най-малко. — Може би така ще убия два заека с пословичния един изстрел… ако новата тема е една от щерките на династията Валари?

Изкривявам лице в поредната гримаса и чак оголвам зъби.

Реакцията ми несъмнено е пресилена, но не мога да се контролирам.

— Накъде биеш, Норт?

— По-полека, каубой. Ако не искаш да говориш за Кара Валари и как двамата се изпивахте с поглед на партито в „Ректо Версо“, добре. Само се надявам, че си даваш сметка в какъв ядрен реактор се превръщаш, когато си близо до нея.

— Мамка му.

Въпреки че съм отклонил поглед и съм се прегърбил, пак имам чувството, че Джеси е запратил комета в центъра на гърдите ми. Усуквам предницата на тениската си в юмрук, защото не искам да призная истината. Истина, която се е просмукала в следващото изказване на най-добрия ми приятел:

— Да му се не види. Разкрит си, Максим Кейн! Наистина ли си падаш по прекрасната госпожица Валари?

Вдигам глава и присвивам очи.

— Нямам никаква представа какво ми става, човече.

— Тоест?

— „Падам си“ изобщо не е първият израз, който ми хрумва в тази ситуация.

— Трябва ли да се върна към метафората за ядрения реактор?

— Може би. Вероятно. — Прокарвам нервно пръсти през косата си. — Тя ми е студентка, за бога. И е от онова шантаво семейство…

— Шантаво — повтаря Джеси и по някаква неясна за мен причина долавям горчивина в гласа му. — Би ли обяснил, моля?

— Нали говорим за семейство Валари? — изтъквам очевидното.

— Просто се възползват от доходоносни бизнес възможности.

Не виждам нищо шантаво. Яхнали са гребена на вълната и градят бранда си. А когато брандът ти се крепи на младост и популярност, животът му е кратък. Ако са достатъчно умни, за да го разберат, и се възползват максимално от инерцията, преди ракетното гориво да е свършило, толкова по-добре за тях.

Слушам астрономическите му дивотии и междувременно бръквам в раницата си и вадя обицата на Кара. Веднага щом бижуто улавя светлината и грейва в шепата ми, Джеси забравя отбранителната си реч за клана Валари.

— Какво… е…?

— Какво приказваше? — провлачвам. — За младостта и популярността на бранда им?

— Какво е това, по дяволите?

— На Кара е. Преди обаче да си си помислил нещо, изгуби го в аудиторията. Тръгнах след нея, за да ѝ го върна, но не можах да я настигна.

— И защо не го предаде на охраната?

Задавах си същия въпрос, докато стоях в празния коридор и се питах как е успяла да изчезне толкова бързо. Знам, че следващото, което ще кажа, ще прозвучи налудничаво, и може би имам нужда да ми го заявят право в очите.

— Нещо в него… Всичко в него… ми говори. — Мамка му, наистина звуча като глупак. Но вече няма връщане назад. — Такова бижу не се купува от магазин на Родео Драйв, нито можеш да го свиеш от ВИП апартамент на филмовите награди.

Издишам бавно и плъзвам палец по релефния метален вълк.

Задържах обицата несъзнателно, каквито са и следващите ми думи:

— Що се отнася до семейството, което залага на младостта и популярността, това бижу изглежда възстаро, поне на един век.

— О, повече от един — отбелязва Джеси. — Несъмнено — добавя и взема обицата. — Сигурно тежи колкото нея.

Прогонвам мислите за сладката дребна снага на Кара и се съсредоточавам върху думите му.

— Така, като гледам, клипсът е от масивно злато, но се е разхлабил. Сигурно затова е паднала. — Вдига обицата, върти я насам-натам и скъпоценните камъчета проблясват на светлината. — Този дизайн е… леле-мале.

— Нали?

Не казвам друго. Не се налага. Не оставяш подобно съкровище при охраната на кампуса като изгубена вещ. Това бижу притежава повече от физическа тежест и непреходна аура. То съдържа история. Смисъл. Предания. Осезаеми са в диамантите и рубините на златния обков.

След като разглежда обицата почти минута, Джеси измърморва под нос:

— Цербер.

— Гледай си звездите, Норт. Цербер е триглаво куче.

— Някога изобщо не е бил куче — отвръща той.

Избутвам лаптопа си настрани и се привеждам.

— Според кого?

Не се заяждам с него. Задавам най-обикновен въпрос в търсене на информация. Личи си, че Джеси е превключил на преподавателски режим, което ме радва.

— Един тип на име Ян Хевелий — отговаря чинно той. — Астроном от седемнайсети век. Седем от десетте съзвездия, които открива, са признати и до днес. Едното от другите три е известно като Цербер — триглава змия, която Херкулес държи.

Скъпоценните камъчета в тази обица са подредени като звездите на Цербер.

Нямам представа защо това разкритие ускорява пулса ми.

— Откъде знаеш? Астрономията не е астрология.

Самият Джеси го е изтъквал многократно.

— Съзвездията са обект и на астрономията, и на астрологията — обяснява той. — Което означава, че притежавам бегли познания и по латински, макар надписът на обицата да е толкова дребен, че ти трябва орлов поглед, за да го разчетеш.

— Ех ignes — произнасям по памет, защото вече посветих много време на обицата. — Пише го отгоре. А отдолу е изписано Victoriа.

— От пламъците — победа — превежда Джеси. — Вероятно е семейното мото, взето от герба им. — Връща ми бижуто. — Да, признавам, че е донякъде странно, но по хубав начин. След като видях обицата и прочетох първото есе на госпожица Кел Валари, вече проявявам искрен интерес към това семейство.

Спирам, докато се навеждам, за да прибера обицата в чантата си.

— Толкова ли беше лошо?

— Толкова добро. — Джеси се обляга назад и допира върховете на пръстите си. — Луд съм по космоса още от дете, но това момиче говори за Млечния път така, сякаш го е прелетяло от край до край. — Засмива се размечтано. — А си мислех, че я интересуват само звездите, които следва в социалните мрежи.

Вдигам вежди.

— Наистина е забележителна.

— Нали? Момичетата Валари отварят очите ми по неочаквани начини.

— И при мен е същото, приятелю. — Съвсем същото.

Колкото по-дълго седя със семейното бижу в ръка, толкова по-дълбоко прониква в мен тази истина. И толкова по-упорито ме зове.

Което си е чиста проба откачено.

Като преподавател по литература, съм свикнал да намирам алегории, а не истини, в древни звездни системи, митологични зверове и латински фрази, които звучат като отмъстителни клетви. Или, в този ред на мисли, бойни призиви.

Извод, който води до друг.

Между тези неща няма връзка. Евтиният блясък на Холивуд, от една страна, и стари съзвездия и латински надписи, от друга. Червени килими и модни парцали срещу древни скъпоценни камъни и обици от масивно злато.

Тук има противоречия. Многобройни. Когато обаче се сещам за най-голямото — разликата в това, какво си мисли света за Кара Валари, и мрачната тревога, която аз съзирам в очите ѝ — откривам пълно равновесие. Всичко в нас двамата изглежда на мястото си. Такова, каквото трябва да бъде.

Остава да разбера… защо?

Девета глава

Кара

Притискам длан към металната врата и тя се затопля от допира ми. Давам си още няколко секунди за размисъл. Още не е късно да променя решението си. Ако той не си е у дома, ще съм прахосала няколко часа в интернет и напразно ще съм карала дотук, разкъсвана от нерешителност, със смътната идея да докажа, че съм готова да преследвам докрай забранената мистерия, в която Максим се е превърнал.

Дочувам приглушен разговор от другата страна на вратата и отстъпвам назад. Разпознавам дълбокия тембър на Максим и нечий смях. Друг мъж.

По дяволите.

Глупава идея. Трябва да се махна, преди…

Вратата се отваря с тихо свистене, пантите изскърцват едва доловимо и преградата помежду ни изчезва. Максим се обляга небрежно на рамката, без да ме е забелязал.

Тъмнокосият му приятел ме съзира пръв и в очите му проблясва любопитство.

— Я виж ти!

Изглежда ми смътно познат, но не се сещам откъде.

Озадачението ми не трае дълго, понеже нервите ми са опънати до скъсване. Не очаквах Максим да си има компания.

Фактът, че не е сам, може да влоши драстично положението.

Накрая и той ме забелязва. Отдръпва се на половин крачка, сякаш някой току-що му е съобщил лоши новини.

— Кара. Какво…?

Приятелят му бърза да се намеси, намества се помежду ни и вдига ръка от хромираните колела на инвалидната си количка, за да се ръкуваме.

— Аз съм Джеси.

Усмихвам се насила и протягам длан.

— Аз съм…

— Кара. Знам. Кел е в моя курс. Аз съм професор Норт.

Затварям очи за миг и изреждам наум всички проклятия, с които ми иде да се засипя на глас. Ето откъде ми е познато лицето му. Уви, новината добавя поредния пласт към нарастващата ми тревога. От всички хора да налетя точно на…

— Какво правиш тук? — Въпросът на Максим звучи като обвинение.

Повтарям го вътрешно. Какво наистина правя тук? Знам отговора на рационално ниво, обаче нервната ми система изостава. Призовавам хладнокръвието си, за да довърша започнатото. Прекалено важно е, за да бия отбой.

Вирвам брадичка и срещам смело пронизващия му син поглед. Не приключих последния ни разговор особено учтиво и едва ли е учудващо, че не се радва да ме види на прага си.

При това в събота.

— Извинявам се, но мисля, че нещо мое е у теб.

Очите на Джеси грейват.

— А! Обицата.

— Да — отвръщам с твърде остър тон, който казва: „Ти пък откъде знаеш?“.

— Макс ми я показа. Хубаво бижу. Какви пишеше? Ех ignes Victoriа.

Процеждам през зъби:

— Точно така.

Той накланя глава.

— Семейно бижу?

— Нещо такова.

Кимва, но аз забелязвам, че в засмените му очи плуват още въпроси. Той сякаш е обратната, светла страна на мрачния Максим. След като хвърлям още един поглед на навъсения професор, започвам да оценявам по достойнство приятеля му.

— Тъкмо си тръгвам. Ще ви оставя да си поговорите — намига ми Джеси, а после се обръща към Максим и повдига многозначително вежди. — Ще се чуем по-късно.

Страхотно. Направо фантастично.

Отстъпвам, за да направя път на Джеси. Той минава през прага и продължава набързо по коридора към асансьорите в дъното. Което означава, че се озовавам насаме с мъжа, когото не съм докрай сигурна, че искам да виждам отново. Максим стои на прага с неразгадаемо изражение и заема цялото пространство.

— Съжалявам — натъртвам.

Той извива вежда.

— Защо съжаляваш?

Казва го като учител, който говори с пакостлив ученик. Все едно иска да напиша провинението си няколко пъти на черната дъска, докато не си науча урока.

Повече няма да се появявам неканена в дома на преподавателя си.

Повече няма да се появявам неканена в дома на преподавателя си.

Прехапвам отвътре долната си устна и решавам, че на фона на всичко, болката от повторното извинение няма да ме убие.

— Извинявам се, че се появявам без предупреждение.

Проверих при охраната на кампуса, но никой не беше предал обицата. Реших, че може да си я намерил, след като… — След като ми дръпна косата и сякаш изгуби контрол над себе си. — Просто реших, че може да е у теб.

Взираме се мълчаливо един в друг и аз го оглеждам безсрамно. Облечен е с дънки и раздърпана бяла тениска.

Косата му е разпусната и рошава и нямам търпение пръстите ми да се запознаят отблизо с нея.

— Заповядай — отвръща накрая той и влиза в преддверието на апартамента.

Следвам го и затварям вратата. Апартаментът не е твърде малък, но определено е скромно обзаведен. Неизмазаните тухлени стени и високите тавани придават простор на едностайното студио дори за човек с габаритите на собственика му. Очите ми се спират на леглото в ъгъла.

Пухкавата бяла кувертюра е смачкана в единия край. Зяпам кревата по-дълго от приемливото, но усещам остатъчната му енергия. Топлина, характерна за спалните, които са обитавани от тайни мечти и сънища… но и жар, която е типична единствено за него. За този мъж…

Ако е само това. Защото в момента се чудя повече от всякога.

Откъсвам поглед от леглото и установявам, че Максим ме наблюдава. Втренчено. Чувствата му са толкова силни, че неволно се хващам за ръба на масата, преди коленете ми да се подгънат. Множество емоции ме заливат наведнъж и усещам как страните ми пламват.

— На този свят има два вида хора — заявявам аз.

— Сериозно? — скръства ръце той.

Подсмихвам се.

— Такива, които си оправят леглото сутрин, и други, които никога не се занимават.

Максим се усмихва напук на всичко.

— Ти от кои си?

Първо си отговарям наум.

— Като теб — изричам на глас. Междувременно думите променят смисъла си и си спомням защо съм дошла. Поне една от причините… — В по-голяма степен, отколкото си даваш сметка.

Той сякаш остава глух за подтекста — отправя се към кухненската маса и бръква в джобчето на чантата за през рамо, провесена на един от столовете.

— Сигурно защото сме от академичния тип — подхвърля той и се връща при мен. Обицата ми се гуши в шепата му. — Ето.

Протягам ръка и той пуска бижуто, без да ме докосне.

Прави го съзнателно и този факт ме притеснява.

— Благодаря.

Устните му потрепват.

— Обицата ми се стори скъпа, затова не я предадох на охраната. Щях да ти я върна в петък, но ти така и не дойде.

Свеждам поглед към лъскавата скъпоценност в дланите ми.

Знам, че му дължа нещо повече от благодарност, особено като се има предвид, че вече не се налага да призная на майка си как съм изгубила обицата. Устните ми обаче остават безмълвни.

— Полагат ти се само две отсъствия по уважителни причини — добавя той.

Ноздрите ми се разширяват, щом срещам отрепетирания поглед на разочарован преподавател. Не се чувствам особено виновна, задето пропуснах часа. Прочетох възложените ни песни, като се чудех на кои части би наблегнал той и как енергията му би променила текста, докато го чете по време на лекция. Което едва не ме накара да отида, макар че имах други планове.

— Не се тревожете, професоре. Написах си домашното. — Вадя от чантата си есе от няколко страници, прикрепени с кламер, и му го подавам. — Дойдох за обицата, но и за да си поговорим. Струва ми се, че аудиторията не е най-подходящото място за целта.

Той повдига вежди.

— А апартаментът ми е, така ли?

В гърдите ми завибрира стон — не се чува, но е ясен знак за емоция, която съм сдържала твърде дълго.

— Така поне няма да унищожиш университетска собственост, ако положението стане напечено.

Максим въздъхва тихо, отива в кухненския бокс и вади бутилка вода от хладилника.

— И какво точно очакваш да се случи?

Не мога да преценя дали го казва подигравателно, или с надежда. Копнее ли за тези мигове между нас, или съм глупачка, която си въобразява несъществуващи неща? Поемам си дълбоко дъх и си напомням да вярвам най-вече на инстинктите си.

— Не знам какво е, но няма да се преструвам, че не се случва.

Нова пауза. Дълга. Твърде дълга.

— Не трябва да си тук, Кара.

— Защо? — не отстъпвам аз. — Защото не можеш да се контролираш в мое присъствие?

Той изпива почти цялото шише на един дъх.

— Може би.

— А може и при мен да е същото. Или не ти е хрумнало да се запиташ?

— Още една причина да стоим далеч един от друг. Няма да се забъркам със студентка, независимо колко си изкусителна. — Млъква и ме оглежда набързо. — Моля те, Кара, върви си.

— А ако не искам?

Максим хвърля празната бутилка в кошчето и тръгва бавно към мен.

— Моля те за последен път. Върви си.

Другите може и да се плашат от него, но аз съзирам някаква особена агония в очите му. Не ме е страх, нито ми е жал.

Мисълта да отслабя защитата му или да подсиля гнева му само ме пришпорва. И знам как точно да го постигна.

— Накарай ме — прошепвам.

Гласът му се смъква с една октава.

— Престани.

— Сериозно говоря, Максим. Видях как огъваш метал като пластилин. Едва ли ще ти е трудно да ме изриташ от апартамента си.

— Точно заради това…

Прекъсвам го. Последната му мисъл сякаш просъсква във въздуха помежду ни, когато нещо в мен се скъсва. Награбвам тениската му, дръпвам я надолу и се повдигам на пръсти към устните ми. Всичко се случва бързо. Опасно и неизбежно, така, както светкавицата си избира определен миг, за да удари.

Започва се със сблъсък на устни. Пръстите ми в косата му.

После жадна прегръдка. Силните му ръце подхващат бедрата ми току под ръба на панталонките и ми помагат да се надигна достатъчно, за да увия крака около кръста му. Пълният телесен контакт поражда алчен стон, който удавям в целувката ни.

Отварям устни и му отправям покана за още. Той я приема, позволява ми да го вкуся и ме притиска по-силно, толкова силно, че сигурно ще ми останат синини. Забравям да дишам — важно е да задържа целувката възможно най-дълго. По възможност завинаги, мисля си насред разразилия се в главата ми хаос.

Накрая се отдръпвам, за да си поема дъх, и вдигам глава, за да целуне шията ми. Брадата му боцка и аз затварям очи.

Поемам си нов трескав дъх, примесен с мъжката му миризма.

Впивам нокти в месестата плът на раменете му.

Той ръмжи и тръгва напред, докато гърбът ми не се удря в стената. Мощно.

Свеждам поглед и срещам огъня в неговите очи. Личи си, че е гневен и не по-малко възбуден от мен. Усещам как похотта се излива от порите му, насища въздушните частици и прелива в мен там, където телата ни се допират.

Диша накъсано, а гърдите му се надигат и спадат трескаво.

Мисля си, че отново ще ме целуне, но той ме изненадва — хваща китката ми и откъсва дланта ми от рамото си. Преплита пръсти с моите и притиска ръцете ни в оголените тухли над главата ми. Зидът остъргва кожата ми, но бързо забравям за болката, щом Максим пак се впива в устата ми.

Горя. Погълната съм от пламъци. Отбелязвам разсеяно, че прави същото и с другата ми ръка — приковава ме със силата на масивното си, великолепно тяло. Не то обаче ме задържа до стената, а тежестта на желанието му. Всичко това е твърде хубаво. Твърде опияняващо. Скимтя, обгърната от устните му, защото знам, че губя окончателно самоконтрол. Махам му за сбогом без грам съжаление.

А си въобразявах, че знам всичко за изкушението.

Когато Максим се отдръпва внезапно, раздялата е като хиляди забиващи се в тялото ми пирони. Спуска ме внимателно на крака и залита назад. И двамата сме задъхани, но погледът в очите му ме отрезвява. Сякаш току-що е извършил убийство.

— Какво има? Защо ме гледаш така?

Той клати глава, а очите му шарят по мен и по пода. Чак сега забелязвам подробностите. Ситните парченца тухли в краката ми. Ожулванията по ръцете ми. Обръщам се към него.

— Няма нищо, Максим.

— Нищо? — изплюва той.

— Каква е разликата?

Пристъпвам напред и вдигам ръкава на тениската му, за да му покажа дълбоките кървави следи, които оставих по кожата му преди броени секунди. Само дето тя е гладка и без следа от нараняване.

Максим ме отблъсква и отстъпва още крачка.

— Трябва да си вървиш, Кара.

— Не.

Думата излиза от устата ми, преди да успея да я спра, и изразява по-скоро удивление, отколкото бунт.

— Кара!

— Не — повтарям. — Докато не ми кажеш…

— Недей — прекъсва ме гневно той. — Изобщо не започвай с то…

— Ти… от драскотините няма и следа. Изцелил си се.

Максим отклонява поглед.

— А ти не си. Още една причина да прекратим това.

В мен вилнее буря. Неугасващото физическо желание се бори за надмощие с нуждата да науча повече за него.

— Не можеш да ме нараниш — настоявам аз.

— По всичко личи, че мога.

— Не както си мислиш. — Обръщам се и плъзвам поглед по вдлъбнатината с моите размери върху тухления зид. Вярно е, че обикновено момиче сигурно би пострадало. Отново го поглеждам. — Ще ми кажеш ли какво се случва с теб? Какво наистина се случва с теб?

Той мълчи. Стои с гръб към мен и осанката му е едновременно внушителна и плашеща, макар дишането му да е учестено. Чантичката ми е паднала на пода и той се навежда, за да я вдигне, след което се завърта към мен.

Подава ми я. Вземам я, въпреки че това е поредното подканване да си тръгна.

Минават още няколко напрегнати секунди, преди Максим най-после да отговори. И стойката, и изражението му са сковани:

— Искаш да знаеш какво се случва с мен?

Заради ниския му, заплашителен тон по гръбнака ми пробягват ледени тръпки от страх. Тогава забелязвам, че ръцете му треперят.

— Да — прошепвам, макар вече да не съм толкова сигурна.

— Когато бях на осем, парализирах най-добрия си приятел, защото не знаех на какво съм способен… какво насилие се таи в мен. Не се приключи дотам. — Максим затваря очи за миг и между веждите му се врязва дълбока бръчка. — Всеки ден се боря за контрол. А когато съм близо до теб, от този контрол не остава и помен. Никога повече няма да допусна тази грешка.

Ако нараня и теб, няма да го преживея. Ето защо те моля, Кара. Върви си и заради двама ни.

Десета глава

Максим

След като ме предизвика многократно, тя най-сетне изпълни молбата ми. Което не подобри настроението ми през последвалите шест часа. Непроверените есета ме гледат заядливо изпод примигващия курсор на лаптопа ми и чакат дигиталната ми червена химикалка. Всичките ми опити да се разсея се провалиха с гръм и трясък, като се започне с книгите — моето класическо бягство — и се стигне до вдлъбнатината в тухления зид с познатата форма, от която ме побиват тръпки.

Ето защо крача. От единия край на апартамента до другия.

На стотната обиколка спрях да броя. А и какво значение има?

Около полунощ се укротих, за да изям последните две парчета пица. Поколебах се дали да не ги сваля долу, при Джеси, като претекст да потърся съвет, от който едва ли се нуждая. Той винаги взема последното парче. Това ни е нещо като традиция. Когато обаче се появи Кара, Джеси се изстреля от апартамента ми така, все едно количката му разполага с ракетни двигатели. Което не му попречи пътьом да ме удостои със самодоволна усмивка. Не го виня, като се има предвид как пристигна Кара — с меден тен и ухание на слънце и канела. С един поглед Джеси ми отправи стотина директни послания:

Знаеш къде да ме намериш, като приключиш тук, човече.

Но недей да приключваш преди утре сутрин.

И не забравяй, че съм само на три етажа под теб.

Погледът, с който Кара си отиде, ми причини много повече болка. Тръгна си, без да продума, сякаш знаеше, че натъженото ѝ мълчание ще ме съкруши. Почти се чудя дали не е предвидила неспокойните ми обиколки из апартамента и вътрешната ми борба при мисълта какво ѝ споделих — което в нейните очи е недодялано извинение за собствената ми нерешителност.

Нерешителност и объркване, с които още се боря.

Продължавам да търся отговори, които не съществуват… и никога не са съществували. Отдавна се примирих, че никога няма да узная истината. Реших да крия чудовището в себе си до края на скапания ми живот.

Тогава защо се разкъсвам отвътре? Защо с часове крача като ненормален? Вече разбирам. Кара събуди всичките ми инстинкти. Огъня. Насилието. Би трябвало да е ужасена, а не е. Случилото се изобщо не я изплаши. Не ме мисли за чудовище. Не избяга от страх, а ме засипа с въпроси.

Ето как отвори вратата за неща, които ми е трудно да приема. За чувства, които отдавна съм погребал. За собственото ми любопитство. Дълбоко заложената нужда от отговори.

В главата ми се блъскат противоречиви мисли. Преливат и наелектризират осезаемо въздуха.

Вече минава три сутринта и тази нощ официално обявих съня за враг. Преоблякох се, минах на бегом осем те пресечки до денонощния фитнес и сега се потя на уредите така, че другите трима лунатици, които ми правят компания — филмови каскадьори, готвещи се за снимки — ме зяпат невярващо. През друг ден сигурно бих се смутил. Тази сутрин не ми пука.

Докато се прибера вкъщи и си взема душ, става време „Ректо Версо“ да отвори. Често съм първият им клиент — обикновено поради същата причина, която Сара изтъква и днес, щом звънчето пропява на влизане.

— Лоши сънища?

Фини прашинки танцуват в слънчевите снопове, изливащи се през витрината. Сара се обръща, за да ми приготви обичайното лате, и после ми го подава. Вземам чашата, пресягам се през дългия бар към добавките и сипвам лъжичка канелен сироп в кафето.

Сара извива високо вежда.

— Разказвай.

Издухвам част от пяната на напитката.

— Става ли поне да си преполовя кафето, преди да започнеш разпита?

Тя ми отговаря с тих смях. Струва ми се съвсем уместен, при положение че съм на нокти и без намесата на кофеина.

Накрая измърморвам под нос:

— Защо веднага попита за това? За сънищата?

Отначало въпросът ми предизвиква тънка усмивка. При Сара тя може да означава всичко — от „изхвърли боклука“ до „знам как да постигнем световен мир“. В момента се надявам, че не е нито едно от двете.

— Имаш онзи вид — обажда се накрая.

— Вид? — присвивам очи и стисвам устни. — Какъв вид?

— Онзи — вдига рамене, но не ѝ се получава особено.

Пайетите по класическата ѝ тениска в стил Дейвид Боуи се раздвижват и грейват на осветлението в духа на „Тифани“.

Тук, в кафе-бара, то е по-приглушено, отколкото в същинската книжарница — факт, който в момента е добре дошъл.

Възможно е слабата светлина да прикрие донякъде объркването ми. От друга страна — едва ли.

— Сякаш не е било само сън.

— О?

Краткото възклицание ѝ е достатъчно. Защото, също като Редж, Сара не си губи времето с общи приказки, когато съм крачил нервно, вместо да спя.

— Сякаш си сънувал, а после си се събудил и си решил да разиграеш съня пред плюшените си играчки.

Не знам дали да се смея, или да псувам. Избирам нещо средно и го смотолевям под нос, преди да отговоря:

— Никога не съм имал плюшени играчки, Сара.

— Знам.

Изведнъж осветлението започва да ми се струва още по-приглушено. Направо тъмно. Изправям гръб във високия стол и плясвам с ръце, твърдо решен да подобря настроението си.

Така е редно.

— Е. Какво ново при вас?

Тежкото ѝ мълчание пак ме напряга. За разлика от Редж, Сара винаги се присъединява охотно към опитите ми да разведря разговора. Притежава истински талант в това отношение. Тази жена знае всички клюки, свързани с попкултурата, до последната подробност — от песните по върховете на класациите до дъното на модните гафове.

— Струва ми се — казва тя накрая, — че май аз трябва да ти задам този въпрос. Не мислиш ли?

— Хммм. — Отпивам от латето си и я преценявам с поглед над ръба на чашата. Стига да поиска, Сара може да бъде царицата на безстрастното хладнокръвие и явно сега е решила да ми го докаже.

— Така ли?

Тя поизправя рамене, макар че решителната ѝ стойка служи единствено като подкрепление за пронизващия ѝ поглед.

— Аха. Схванах — вирва брадичка. — Не си сънувал, защото изобщо не си спал.

Оставям чашата си и тя издрънчава на плота.

— Не мога да го оспоря.

— Да му се не види — мърмори Сара. — Надявах се, че греша.

— Но си знаела, че си права — вдигам вежда. — Нали?

Тя бърчи чело и отново изправя рамене.

— Новият семестър започна преди броени дни. Какво толкова те тормози?

Незнайно защо, тревогата в гласа ѝ ми действа успокояващо. Явно съм изпитвал силна нужда от нещо подобно. Изваден съм от равновесие. От часове. Може би и от по-дълго. Когато в язовирната стена се появи пукнатина, е лесно да я пренебрегнеш. Само че пукнатината се превръща в пробойна, която ми дава да разбера колко напрежение се е натрупало зад нея.

Печеля още секунда, като отпивам от кафето с канела.

Вкусът ми вдъхва смелост да задам следващия си въпрос.

— Кажи ми какво знаеш, Сара.

Подготвен съм за реакцията ѝ, която не изразява нищо особено. След няколко дълги секунди тя най-после отговаря:

— Ъъъ… какво знам ли? За кое?

— За мен — отвръщам веднага. — За каквото и да било.

Господи, за всичко, ако си в настроение. И нямам предвид да ми преразказваш подробностите, които вече знам. Трябват ми другите неща, разбираш ли? Простотиите, за които мама не иска да говори.

Стисва устни още преди да съм приключил. Навежда се и избърсва несъществуващата прах от бара.

— Майка ти никога не е била от жените, които обичат да пият с другите кокошки и да разказват за миналото си, Макс.

— Наясно съм, но нима твърдиш, че през всичките тези години никога не е разкривала нещичко, било то и неволно?

— Съжалявам. — Някакво напрежение в ъгълчетата на очите ѝ ми подсказва, че говори истината. — Случвало се е да я питам, но тя все отговаряше, че не било моя работа или нещо подобно. А и… — Клати бавно глава. — Ами, не обичам да задавам въпроси, които се посрещат на нож и очевидно причиняват болка. Сигурно ти звучи странно, но…

— Не. — Взирам се в чашата си. Изпитвам съвсем същото всеки път, когато ставам свидетел на страданието на Джеси.

Случва се рядко, слава богу, но всеки път ми напомня какво представлявам и на какво съм способен. — Изобщо не е странно. — Въздъхвам измъчено и се моля кафето ми да се превърне в уиски. — Забрави, че попитах.

Още се муся, когато Сара заобикаля припряно бара и се намества на столчето до мен.

— За бога, Максим. Какво става?

Тревогата в гласа ѝ се е удвоила. От ръката ѝ, положена на рамото ми, се излива същата енергия. Но как да отговоря на въпроса ѝ? Как да ѝ обясня, че ако в момента ме докосваше не тя, а Кара, кръвта ми щеше да се изпълни с искри и мислите ми щяха да бъдат обгърнати от пламъци? Как да ѝ обясня, че вече не мога да се боря с това усещане? Че не мога вечно да подлепям пукнатините в язовирната си стена?

— Трябват ми отговори — тросвам се. Погледът ѝ трепва и моментално съжалявам за острия си тон. — Защо никой не го разбира? Осакатих Джеси, когато бях на осем, по-малко от година, след като с мама се преместихме тук. Изобщо не си спомням къде и какви сме били преди това. Не разполагам с нищичко, дори с най-смътния спомен.

— Може би точно там те отвеждат сънищата ти.

— Голяма утеха, няма що.

Поглеждам към дъното на книжарницата. Сенките там са в тон с мрака, който ме измъчва отвътре. Мракът, който се кани да ме погълне.

— Трябва да знам, Сара. За бога, заслужавам да знам!

Звънчето над вратата пропява и слага край на разговора ни.

Обръщам се и примигвам срещу сиянието, което се излива през отворената врата.

Сара присвива очи и издиша облекчено.

— Слава богу.

Откъм силната слънчева светлина отеква смях и този звук моментално — макар и неизненадващо — ме успокоява.

— Да се радвам ли, или да се плаша от реакцията ти?

Майка ми скръства ръце и подръпва ръкавите на дебелия си работен пуловер, който скрива наполовина розовата униформа на медицинска сестра и хвърля сянка върху гумените чехли на цветя.

— Ако кажа, че е последното, но ти запаря чай от лайка, ще останеш ли? — отговаря Сара.

— Опа — подмята тихо мама и спира поглед върху мен.

Блясъкът в сините ѝ очи свива стомаха ми на възел от вина.

Никой не трябва да излъчва такава готовност да помогне на друг човек, било то и на собствения си син, след като дванайсет часа е помагал на чужди хора.

Аз обаче изтласквам това чувство настрана за друг ден.

Отдавна го отлагам, всъщност от години, които прераснаха в повече от десетилетие. Трябва да разбера какво дебне в мен.

Какво се бори със зъби и нокти, за да излезе на бял свят всеки път, когато Кара Валари е близо.

— Някой иска ли да поговорим? — подхвърля мама, при което получава от Сара признателна усмивка и малък поднос с прибори за чай. Пликче с лайка чака да влезе в чашата, а от каничката се вдига пара.

Не си правя труда да отговарям утвърдително. Нанси Кейн ме чете като книга, откакто се помня, което не е толкова дълго, колкото ми се иска.

— Да идем отзад — предлагам. — Там ще говорим на спокойствие.

— Леле, значи разговорът изисква спокойствие? — Мама сваля дебелия ластик, с който е вързала косата си на стегната опашка. — Мили боже, какво облекчение. — Надава красноречив стон и тръсва гъстата си руса коса. Напоследък си боядисва корените през няколко седмици, но безспорно съм наследил преобладаващо златистия цвят на косата си от нея.

Откъде обаче са се взели по-тъмните кафеникави кичури? И отличителният син пръстен около ирисите ми?

Както и способността да огъвам метал или да чупя всичко, което се озове на пътя ми, без дори да се замисля?

— Какво щастливо съвпадение — заявява мама няколко секунди по-късно, когато сядаме на модерното канапе, добавено от Редж към обзавеждането в тази част на книжарницата. Пред нас има дълга черна масичка, а от другата ѝ страна са разположени два различни плетени стола.

— Съвпадението е начин бог да остане анонимен.

— Благодаря ти, Алберт Айнщайн — дразни ме мама, преди да отпие от чая. Изхлузва чехлите си, вдига крака на канапето, сгъва ги под себе си и опира рамо на облегалката. — Може ли за разнообразие да получа няколко оригинални мисли на Максим Кейн? Като например обяснение защо те намирам тук два часа по-рано от обичайното? Нали снощи с Джеси щяхте да проверявате контролни? Сега би трябвало да спиш от изтощение.

Не е приключила. Знам го. Въпреки това се опитвам да я прекъсна:

— Мамо…

— Ох, права съм. Наистина си изтощен — плъзва палец под окото ми тя. — И толкова мрачен. А семестърът едва започна.

Колко курса ще водиш тази година? Успяха ли най-после да ти пробутат и Шекспир за напреднали?

— Не. Мамо…

— Почакай. — Млъква и погледът ѝ прозира отвъд уморената ми фасада. — Почакай малко, по дяволите. — Оставя разсеяно чашата си на масичката. — Макс. За момиче ли става дума? Да не би да се виждаш с някого?

Въздъхвам дълбоко.

— На моите години обикновено ги наричаме жени.

Тя сграбчва нетърпеливо ръцете ми.

— Разкажи ми за нея. Разкажи ми всичко.

— Не — издърпвам ги от хватката ѝ. — Искам ти да ми разкажеш всичко.

Лицето ѝ се изопва от объркване.

— Мамо… трябва да ми кажеш истината. Истината. За мен. Защо съм… такъв? — Когато изричам последната дума, обръщам длани към небесата. Обаче отказвам да се примиря.

Да, изгубен съм, но вече не искам да бъда такъв.

Тя внезапно скача на крака. Отдалечава се от мен и се опитва да си придаде небрежен вид, като същевременно бърше дребни сълзи от бузите си и очаква да повярвам, че отмята непокорни кичури, полепнали по лицето ѝ. Това е нейната запазена марка — измамното безгрижие, което си мисли, че е овладяла до съвършенство. Мен обаче не може да излъже. Дори за миг. Отчаяно и безуспешно се опитва да скрие тихата си тъга.

— Няма нищо за казване, Макс — изхриптява. — Просто си роден различен.

— Лъжеш.

Свивам юмруци върху бедрата си, защото се опасявам да не съсипят новите възглавници на канапето. От твърде отдавна полагам неистови усилия да се контролирам, да се удържам… да се крия. За пръв път, откакто се помня, някой ми дава позволение да обърна гръб на всичко това.

Да потърся отговори.

— Не става въпрос само за Джеси. — Откога чакам да изрека тези думи? Те носят катарзис, но и агония. — Знаеш, че оттогава ежедневно се боря. С тази моя сила. С това… проклятие.

— Престани — отпуска ръце мама. Лицето ѝ се разкривява от лумнал гняв. — Не е проклятие. Ти не си проклятие!

— Тогава ми кажи какво съм — повишавам глас и се надигам.

Не искам да го правя. В това състояние лесно ще пробия дупка в стената или ще съборя някоя от шикозните нови библиотеки на Редж. Гневът и нетърпението обаче клокочат във вените ми.

Мама изпуска една дълга въздишка.

— Защо сега, Макс? Защо искаш да…?

— Баща ми присъствал ли е изобщо в живота ми? — И преди съм задавал този въпрос. Задавам го отново, защото се налага и защото отчаяно се надявам да получа отговор. Може би сега мама ще ми отговори. Моля те, Господи, нека този път отговори. — Разкажи ми за него, мамо. Той знае ли за мен?

Жив ли е?

Тя подпира ръце на една от лавиците. Кокалчетата ѝ са побелели. Изгърбила е рамене.

— Разказвала съм ти. Запознахме се, когато бях доброволка към „Лечители със сърце“ в Египет. Баща ти също беше там.

Той… не приличаше на другите мъже. Беше внушителен и широко скроен. Можеше да подкоси краката на една жена с поглед. — Обръща се и виждам просълзената ѝ усмивка. — Точно така постъпи с мен. Влюбих се в него, но не продължи дълго. След няколко седмици той си тръгна, преди да съм разбрала за теб.

— И не знаеш къде е отишъл? Нито откъде е дошъл?

Усмивката ѝ угасва.

— Връзката ни беше бурна. Не остана време да си разказваме за миналото. Не се гордея да ти го споделя, но… понякога нещата се случват от само себе си и в умопомрачението на лудата страст. Което не значи, че не се зарадвах, щом разбрах, че съм бременна. Влюбих се в теб още преди да те усетя в корема си, преди да те взема в прегръдките си.

— Знам, мамо.

Стисвам зъби. Не защото не ѝ вярвам. Напротив. Тя наистина ме обича. Би сторила всичко за мен. Ако сега през вратата на „Ректо Версо“ нахлуят крадци с пушки, ще ме защити с цената на живота си. Но не разбирам странната космическа сила, която ѝ пречи да ми разкрие всички подробности за произхода ми. Да ми връчи гигантското липсващо парче от идентичността ми.

Изправям гръб и пъхам ръце в джобовете на панталоните си.

— Случват се такива неща. Намирала си се далеч от дома.

Влюбила си се в непознат на чуждо място.

— Александрия — прошепва с копнеж.

Щом името се откъсва от устните ѝ, подът пропада под краката ми. Застивам. Вкаменявам се.

— Кайро. Последния път ми каза, че си била в Кайро.

Тя преглъща с усилие.

— Беше толкова отдавна.

— Поне за Египет сигурна ли си?

Мама вирва брадичка.

— Стига си ме тормозил, Макс. Не е честно.

— Сабах ел-хаир — изръмжавам.

Тя се втренчва в мен.

— Какво? Какви ги…?

— Сабах ел-хаир — повтарям. — Така поздравяват за „добро утро“ в Египет. Ако беше ходила там, щеше да знаеш.

Очите ѝ мятат мълнии.

— Защо го правиш? Защо ме измъчваш така?

— Защото ме принуждаваш.

Последната реплика прозвучава като вик, но не ми пука.

Сами сме в книжарницата — Сара тактично ни остави — затова не виждам смисъл да се сдържам, още повече, че мама също е повишила глас. Никога не сме се карали така, но и никога нищо не е било толкова важно за мен. Особено сега. Особено когато майка ми изпада в ярост.

Готвя се за мощна доза себененавист заради новопоявилите се сълзи в очите ѝ, но тя примигва решително и блясъкът им изчезва. Челюстите ѝ се отпускат. От гърлото ѝ излиза странен звук.

— Кой? — пита рязко тя.

— Кой… какво?

— Кой е? Казвай!

— Кой е какво?

— Онзи, който ти е пуснал тази муха. Някой ти причинява това. Кара те да отвориш старата рана. Рана, която те уверявам, че и аз имам. В повече отношения, отколкото можеш да си представиш.

Клатя глава и искам да ѝ заявя, че въображението ми е достатъчно богато. Обаче изричам друго:

— Тази рана така и не заздравя. Защото така и не научих цялата истина. — Долавям тъга в изявлението си, нищо че сетивата ми са някак дистанцирани от чувствата ми. Ако допусна тези синапси да се свържат, окончателно ще изгубя тънката нишка на самоконтрола си.

— Просто ми кажи коя е — настоява мама.

— Никоя.

По дяволите. Щом упорито държи истината заключена, и аз съм в правото си да направя същото. А и в момента чувствам всичко в Кара — мястото ѝ в професионалния ми живот и доминиращата ѝ позиция в личния ми — досущ като метафоричната нишка на самоконтрола ми. Крехко.

Специално. И опънато до скъсване.

— Никоя, а? — мама накланя глава и скръства ръце. — Доста се замисли, преди да го кажеш, синко. Не ще да е „никоя“.

— Добре, нека се разберем така. Ти ще ми разкриеш истината — цялата истина, за която те моля, а аз ще бъда така любезен да ти отвърна със същото.

— Това няма нищо общо с любезността! — Гласът ѝ се прекършва. — Единственото ми желание е да те предпазя от…

Млъква по средата на изречението и отново въздъхва.

Въздишка, която идва от много дълбоко място и звучи едва ли не… паникьосано.

— Да ме предпазиш от какво, мамо? Кажи ми!

Тя се олюлява на място. Дишането ѝ е като ураган от емоции. Събирам сили, за да я погледна право в очите и се опитвам да разтълкувам трескавото ѝ изражение.

Проклятие. Ужасена е до дъното на душата си.

— Аз… трябва да си вървя.

— Къде? — излайвам. — Защо? Мамо?

— Съжалявам, Макс — отвръща дрезгаво тя. — Толкова съжалявам. Аз… разочаровах те.

— Разочаровала си ме? — Звучи нелепо, абсурдно. Да, бесен съм, но майка ми никога не ме е разочаровала.

За съжаление, не ми остава възможност да го кажа. Тя се завърта на пети и се насочва право към вратата. Дълбоко в себе си искам да я настигна и да я спра, но част от мен знае, че няма да постигна нищо. И двамата имаме нужда да охладим емоциите си, а това няма да се случи, докато всеки държи на своето и пази тайни.

Може би за момента е по-добре така. Поне от моята гледна точка.

Нямам представа как да говоря за Кара, особено с майка ми.

Когато се замисля дали да го направя, думите или са в излишък, или не достигат. И до една са крайно неточни, че да опишат космическата сила, с която ме е запленила.

Но как? Защо?

Почти не познавам това момиче. Дори сега, след като вкусих всеки сантиметър от езика ѝ и опипвах дребното ѝ тяло така, сякаш животът ми зависи от това. Напълно съм сигурен.

Прозрението ехти в главата ми като камбана и зовът ѝ става още по-пронизителен, когато мама изхвърча от книжарницата, а звънчето над вратата замлъква…

Оставам насаме с хаоса на гнева ми. С черните дупки в спомените ми. С нестихващата ми мания по една жена, която упорито ме предизвиква с огъня си, с откровеността си, с истината си… даже когато не е близо до мен.

Отмятам глава назад и затварям очи. Ако имам късмет, може и да заспя от изтощение. Нещо обаче ми подсказва, че няма да се случи. Нещо, свързано с образа на Кара, който разцъфва току зад затворените ми клепачи.

Май мога да обявя това заключение за официално.

Яко съм прецакан.

Единайсета глава

Кара

Май беше грешка да седна на първия ред. Шепотът и тихият говор в аудиторията са по-оживени от всякога. Разбира се, не би трябвало да се изненадвам. Определено и категорично не би трябвало да се изненадвам.

По-разсейващо е друго — колко упорито Максим се мъчи да не поглежда към мен. Когато очите ни все пак се срещнат, взорът му е като брутална атака срещу сетивата ми. Натежал е от почти същата страст, с която чете песните и пръстите му танцуват във въздуха. Долавям и мълчаливата му вътрешна борба всеки път, когато зададе въпрос и ме подминава. Отново и отново, и отново.

Смущаващо е. Уж държеше да изляза от сенките на последния ред, а сега ме пренебрегва? Половината лекция минава по този начин и скоро се примирявам — явно иска да остана невидима. Задава лесни въпроси и получава лесни отговори.

— Душите, пратени във втория кръг на Ада, са предпочели апетитите си пред здравия разум. Техният грях е, че са се предали на страстите си. Сега са обречени на цяла вечност във вихрушката. Какво символизира тази буря?

Този път никой не бърза да отговори, вероятно защото отговорът има сексуален подтекст. Завъртам очи и вдигам ръка.

Максим се прокашля след проточила се пауза.

— Кара.

— Похот — отговарям кратичко.

Тук-там зад гърба ми се разнася кикот.

Максим свива устни и кимва.

— Правилно. Разбира се, Данте посочва няколко ключови обитатели на този кръг. Семирамида, Дидона, Елена, Парис. И накрая, Паоло и Франческа, които намират кратък покой сред бурята, колкото да разкажат за тъжната си орис. Някои от тези истории са ви познати. Други — не толкова. Поне на пръв поглед обаче носят един и същ мотив. Страстни любовни връзки, които завършват зле. — Той млъква и прокарва пръсти по брадата си. — Забелязахте ли, че една от тях е по-различна?

Залата се умълчава. Припомням си наум историите на персонажите. Изневяра, предателство, страст, похот, война и едно много драматично самоубийство върху собственоръчно направена погребална клада.

О, това е.

Вдигам рязко ръка. Максим оглежда упорито аудиторията за други желаещи. Изключено е обаче някой да се сети за отговора. Накрая спира погледа си на мен и стисва устни.

Ноздрите му се разширяват една доловимо, преди да ме посочи.

— Дидона.

Мълчи. Знам, че съм права, но се чудя дали тайничко не се надява поне веднъж да сгреша. Предизвикателството подхранва нещо в мен. Може би дремещ инстинкт… или пък нещо по-дълбоко. Знам единствено, че ми харесва как подклажда този огън. Много.

— Защо Дидона?

— Защото се е самоубила — отговарям. — Имала е любовна връзка, но когато Еней я напуска, тя отнема живота си.

— Което означава?

Свивам рамене.

— Предполагам, че Минос е сбъркал, като е обрекъл душата ѝ на вечни мъки. Иначе е попаднала в грешния кръг. Защото самоубийците отиват в седмия.

Подсмихвам се, щом виждам какви усилия полага да не се усмихне и той.

— Или Данте е имал слабост към влюбените. — Погледът му се спира на устата ми, а после и на очите. Най-сетне. — Още не сме стигнали до седмия кръг. Чела ли си по-нататък?

Прибирам косата си зад ухото и се подпирам на лакът.

— Не. Проучих картата.

— Че как иначе — подвиква злобно някой.

Максим поглежда с раздразнение към задните редове, но по шарещите му очи си личи, че не е разбрал кой е шегаджията.

По-добре да свиква. Макар че още не съм решила дали и занапред ще сядам на първия ред, така че може и да не му се наложи.

Заобикаля подиума и взема дебел сноп листове. Потъвам с облекчение на мястото си, докато раздава писмените си коментари относно есетата, събрани на предишната лекция, която пропуснах.

Тук-там из залата се разнася гневен шепот и аз се усмихвам доволно. Явно Максим се скъпи на оценки.

— Както можете да видите от коментарите ми, повечето от вас трябва да вникнат допълнително в творбата и да повишат оценките си. Съветвам ви да прочетете няколко пъти бележките ми. Никой не обича да го поправят, но моята цел е да изостря критичното ви мислене. Това умение е ценно във всички житейски аспекти. Ще предавате есетата си ежеседмично — всеки петък. Всяко закъснение се равнява на двойка. Без изключения. Ако имате въпроси, с радост ще ви изслушам в часовете за консултации.

После освобождава курса. Самодоволната ми усмивка угасва, защото не получавам моя коментар. Сметнах, че като предам есето лично, ще компенсирам закъснението, но явно не е така.

Щом залата се опразва, отивам при него.

— Максим?

Не отговаря. Даже не кимва.

— Професоре? — настоявам. — Не ми върнахте есето.

Той не ме поглежда, а прибира своята „Комедия“ и някакви други неща в кожената си чанта.

— Казах, че въпросите относно възложените задачи се обсъждат в часовете за консултации.

Изсмивам се сухо.

— Да, и те започват веднага след този семинар. Каква е разликата?

Максим вдига глава.

— Разликата е, че ти не си единствената ми студентка, Кара.

А консултациите се провеждат в кабинета ми.

Извива вежди, сякаш съм някаква идиотка, щом си въобразявам, че мога да задавам въпросите си току-така.

Стисвам устни и се насилвам да се усмихна.

— Много добре, професоре. Да повървим заедно до кабинета ви.

Той изпуска една напрегната въздишка и ме подминава.

Подтичвам след него по пътя към сградата „Арчър“. Когато най-после стигаме до кабинета му на четвъртия етаж, с радост забелязвам, че пластмасовият стол до вратата е празен.

— Леле — възкликвам и влизам след него в малкия кабинет. — А аз си мислех, че ще има опашка.

Максим се тръшва на стола зад бюрото.

— Затвори вратата.

Затварям я и се опитвам да не мисля за всички неща, които бих предпочела да правя с него зад затворена врата, вместо да го питам за липсващото ми есе.

Когато се обръщам, той се взира през прозореца и плъзга разсеяно палец по долната си устна. Моментално ме спохожда цветен и ярък спомен за въпросните устни. Какво е да ги усещам под своите. Какво е да ги търся жадно. И те да търсят моите…

Сядам на стола срещу него и питам:

— Е, за какво става въпрос?

— Повече няма да идваш на моите занятия.

Сърцето ми пада в петите.

— Моля?

— Пропусна важна лекция и вече имаш двойка за есето, което не предаде в петък.

Отварям уста, но той ме изпреварва:

— А дори и да не се беше забавила с предаването… — Взема една химикалка и започва да щрака рязко с нея. — Есето ти е доста слабо.

Скачам на крака.

— Глупости.

— Занимавала си се основно с езици, Кара, а не с литература.

Личи си по стила ти. По-добре запиши друг курс, който е по-близък до основната ти специалност. Сигурен съм, че общият ти успех е отличен. Няма смисъл да го съсипваш в четвърти курс.

Заобикалям бюрото. Кожата ми сякаш гори, също като предния път, но сега обстоятелствата са съвсем различни.

Максим се завърта със стола си и се озовава лице в лице с мен.

— Лъжеш — размахвам обвинително пръст. — Освен това от три години чакам да се запиша в този курс. Не можеш да ме изгониш без основателна причина.

Той щраква с химикалката си още десетина пъти, докато накрая не я грабвам от ръката му и не я мятам в другия край на стаята. Максим затваря за кратко очи, все едно иска да почерпи спокойствие след моето избухване.

— Няма да се получи — отронва накрая. — И ти отлично знаеш защо. Не е нужно да ти изреждам причините.

— Вече от десет минути се държиш отвратително с мен. Защо да спираш сега?

— Кара… Това трябва да престане, преди и двамата да сме направили неща, за които ще съжаляваме.

— Например?

Очите му потъмняват и превръщат гнева ми в нещо също толкова интензивно. Нещо, което би ме пратило право във втория кръг на Ада, ако предначертаната ми съдба не беше още по-лоша. Поемам си дъх, за да се успокоя, скръствам ръце и опирам ханш на ръба на бюрото.

— Привличам те — заявявам.

— Очевидно — отговаря тихо и рязко той.

— Добре — вдишвам продължително. Не очаквах този отговор.

Е, самата дума не ме изненада, за разлика от троснатия му тон. — Ти също ме привличаш. А това не е особено… нормално за мен.

Максим въси вежди.

Не съм имунизирана срещу привличането продължавам. — През повечето време обаче не му обръщам внимание. Случващото се между нас е по-силно от всичко, което съм изпитвала към друг мъж, и не само. В теб има нещо специално, което не мога да определя. Знам, че е опасно и ни подлудява, но не мога да се откажа, преди да съм разбрала за какво става въпрос.

Той ме наблюдава мълчаливо, все едно решава как да постъпи с мен. Мисля си, че сигурно пак ще настоява да спазваме дистанция, и се подготвям вътрешно. От друга страна, би трябвало вече да е разбрал, че това няма да свърши работа при мен.

— Знам, че съм различен — обажда се накрая.

Признанието му ме сварва неподготвена. Страх ме е да не изрека нещо, което ще го стресне и обезкуражи да ми сподели повече, затова си мълча и чакам да продължи.

— Просто не знам защо. И не държах да узная, преди да нахлуеш така свойски в личното ми пространство.

— От какво се страхуваш?

— Кой е казал, че се страхувам?

Отпускам ръце и плъзвам бавно пръсти по дланта му. За моя изненада, той не се отдръпва като попарен, което ми вдъхва още смелост.

— Аз също съм различна, Максим. Може и да не разпознах страха в очите ти, когато се отдръпна от мен онази вечер, но го усетих. — Той се напряга и решавам да му открехна още малко вратата към моя свят, макар да знам, че не трябва да го правя. — Хората… — Опа, лошо начало. — Човешките същества излъчват вибрации. Както когато разчитаме езика на тялото или надушваме феромони и така инстинктивно разбираме това-онова за другите. Само че аз го долавям по-скоро като вибрации. Доста е неприятно, когато съм в голяма компания.

Или в присъствието на хора със силни емоции. — Облизвам устни, като се боя, че съм казала твърде много. — Хора като теб.

— Звучиш налудничаво. Нали го знаеш?

Трудно се сдържам да не го замеря с нещо.

— Е, ако тръгнеш да разправяш наляво и надясно как огъваш метал като сламка, и теб ще те вземат за луд. Хайде да не се съдим взаимно, на фона на ситуацията.

Той въздъхва.

— Добре. Не знам. Ако го изречем на глас…

— Ще стане истинско?

— Може би. Не би трябвало да съм способен на нещата, които правя.

— И аз не би трябвало да усещам нещата, които усещам. Но това е положението.

— И какво ще правим сега? Ще използваме часовете за консултации, за да обсъждаме странностите си? Не ми звучи особено конструктивно.

Накланям глава.

— Мислех си за вечеря.

Очите му се разширяват едва забележимо.

— Ако се появим заедно на публично място…

— Папараците ще си умрат от кеф и ще изложат физиономията ти на показ по всички жълти вестници и списания. Знам. Забрави ли, че това е моето ежедневие? Има си начини да се избегнат подобни неприятности.

Той ме поглежда притеснено.

Пресягам се през него, за да взема химикалка, и записвам един адрес в горното поле на непровереното ми есе.

— Чакай ме на този адрес в шест. Аз ще се погрижа за вечерята.

Очите му грейват и вълнението ми отново нараства.

— Хммм. Жена с план.

— Може би — усмихвам се широко. — Добре де, вероятно. И облечи нещо удобно.

Каня се да си тръгна, но той сграбчва ръката ми и ме спира.

Погледите ни се срещат.

— Сигурна ли си?

— За вечерята?

— Не.

Прокарва палец по китката ми. Жестът е нежен и ласкав, и с мъка се сдържам да не пропълзя в скута му и поне час да проучвам обстойно устата му, допира му, всичко…

— Решена си да научиш всичко за мен. Хрумвало ли ти е, че резултатът може да не ти хареса?

— Не.

Нито за миг.

— Това не те ли притеснява?

Клатя глава.

— Ако исках да видя само хубавото в теб, сега нямаше да съм тук.

— Ами ако…

— Ще се справя, Максим. — И това не е лъжа. Показвам му го със спокойния си, уверен взор, когато погледите ни отново се преплитат. — Мога да се справя с теб.

С всичко в теб.

Не помня друго предизвикателство да ме е изпълвало с такъв копнеж. Надявам се да прозре истината в очите ми, но не съм сигурна. Защото, когато пак се отдръпвам, той не ме спира.„„

Дванайсета глава

Максим

— Това е… леле.

Не гледам към Кара, когато възкликвам, но от лекото ѝ изсумтяване разбирам, че ме е чула.

— Е, погледнато отгоре, определено не изглежда чак толкова удивително.

Не ми убягват мрачните нотки в гласа ѝ, докато се взираме в модерните простори на Лос Фелиз и Холивуд. Далечните очертания на центъра се къпят в цветовете на топъл септемврийски залез. Оттук горе сградите приличат на мънички макети, изградени на филмова площадка за специални ефекти.

След кратко мълчание тя прекрачва отъпканата пръст на противопожарната ивица в Грифит Парк и се доближава до мен. Достатъчно близо е, за да се докоснем, и дори не се опитвам да пренебрегна изкушението, което ми поднася. За първи път обаче не се съпротивлявам. Прегръщам Кара през раменете и я притеглям към себе си. Става още по-хубаво, когато тя се притиска в мен и слага нежно ръка на корема ми.

Стисвам лекичко рамото ѝ, а пръстите ми се заиграват с кичур коса, измъкнал се от конската ѝ опашка.

Цялата атмосфера е по-скоро сплотяваща, отколкото прелъстителна, въпреки че е понатежала от очакването, което ме измъчваше цял ден при мисълта за уговорената среща. Но сега двамата просто сме… заедно. Сякаш се познаваме отдавна, а не от някакви си осем дни.

Кара опира буза в рамото ми.

— Предчувствах, че ще ти хареса.

— „Предчувствие“, а?

Произнасям всяка дума бавно и внимателно. Може би дарбите ѝ са по-скоро интуитивни, отколкото гадателски, но не съм забравил какво ми призна сутринта в кабинета ми. За вибрациите, които усеща. И как ги долавя от мен. Как я заливам с чувствата си. Все още не мога да разтълкувам докрай всичко, което усещам в отговор.

— По тази пътека рядко минават хора — продължава тя, сякаш не съм казал нищо. — Туристите предпочитат по-лесния маршрут, вместо да изкачват хълма напряко оттук.

— Нямам нищо против по-трудната пътека — засмивам се.

Въпреки че отекналият ѝ в отговор смях ме сгрява повече и от залеза, добавям: — Но ти сигурно и за това си имала „предчувствие“, нали?

Кара вдига глава и ме удостоява с лека усмивка.

— Някои неща в теб са лесни за разбиране, за разлика от други.

— Какво имаш предвид? — Шегувам се само наполовина.

Успявам да си придам небрежен тон, но после си давам сметка, че усилията ми са безсмислени. Сигурен съм, че емоциите, които бушуват под повърхността, вече са ме издали.

Енергията ми. Опиянението от нейната компания. Приятната изненада, която изпитах, щом разбрах, че е избрала пикник сред природата пред някой скучен и задушен ресторант.

Както може да се очаква, Кара също внимава с отговора си.

— Склонността ти към физически прояви не е тайна за никого — преглъща тя и плъзва ръка към гърдите ми. — Не че се оплаквам.

Кръвта ми отново пламва.

— Кара Валари — дразня я с ниско ръмжене. — Да не би да флиртуваш с мен?

Тя отмята глава назад и прихва. Кадифените ѝ кафяви очи са обсипани със златисти точици. Долната ѝ устна изчезва под зъбите. Отговаря твърде бързо и прекъсва очарованието ми от гледката:

— А ти… искаш ли да флиртувам?

Обръщам се към нея и подметките ми изскърцват по отъпканата пръст.

— Не си ли личи?

И ето че пак плъзвам ръка по ханша ѝ с интимност, която ми се струва напълно естествена. Изкушението да продължа по-надолу е почти неустоимо, а и тя никак не ми помага с избора си на дрехи — къси дънкови панталонки, които биха накарали и Дейзи Дюк да се изчерви. Радвам се, че Кара задържа дланта си в центъра на гърдите ми като малка котва, която ми помага да овладея похотта си.

Никоя сила на света обаче не може да спре случващото се с останалата част от мен.

Изпитвам го за пореден път. Бурната реакция. Събуждането.

Взрив от огън, светлина и цвят, които препускат между нейната и моята кръв, ярки като златистото сияние около нас…

Слънчево сияние, което внезапно се изпълва със звездна вихрушка.

Запазвам този донкихотовски отклик за себе си. Той е мисъл, а не чувство, следователно Кара не би трябвало да го долови. Бризът по залез внезапно набира сила, от близките храсти се откъсват пухчета, които полепват по нас, и Кара се залива от смях.

— Имате звезди в косата си, професоре.

— Вие също, госпожице Валари — докосвам една на веждата ѝ с устни, извити в усмивка. — Тук също. И… тук.

Махам с палец едно от горната ѝ устна и застивам.

Тя затаява дъх и аз се потапям в чувството, а после и в отразения в очите ѝ слънчев лъч и нуждата, която разпалва в тях. Притискам леко палец в ъгълчето на устата ѝ и обгръщам бузата ѝ с другите си пръсти.

— Звезди — повтарям и давам воля на чувствата си. Знам, че тя ги долавя. Знам, че ме усеща. Възбужда се от адреналина и почудата ми, а аз приемам ответния ѝ прилив на чувства.

Приличаме на двама наркомани, зависими един от друг, но за пръв път нямам нищо против да се надрусам.

— Мислиш ли, че ни водят нанякъде? — отронва тя с шепот, сгряващ като вятъра.

Притискам тяло в нейното.

— Ако крайната цел е раят, аз вече съм там.

Думите са топли и дрезгави по устните ми и ми се струва, че пасват съвършено на момента — докато Кара не отстъпва назад и едва не се спъва в краката си.

Какво, по дяволите?

— Слънцето ще залезе след няколко минути — изрича бързо тя. — Хайде да се надбягваме до Обсерваторията. Можем да продължим разговора на вечеря.

Накланя глава и ми намига — очевидно се опитва да разведри настроението след странната си реакция, която ни поля като студен душ.

Искам да я попитам какво се случи и защо откликна така остро, но интуицията ме спира. Би било безсмислено да настоявам и да ровя в тайните ѝ, които не иска да ми разкрие, особено насред тази пътека.

Трябва да подходя деликатно. Предпазливо. Подобна задача ми е напълно чужда. Налага се да си задам един труден въпрос.

Как би постъпил Джеси?

Не е за вярване, но той се превръща в мое спасително въже през остатъка от изкачването. Този участък от пътеката е най-стръмен и ми предоставя идеална гледка към стройните мускули на Кара в цялото им атлетично съвършенство, както и към скандално късите ѝ панталонки.

Стигаме горе и единственото, което ме спасява от пълна ерекция, е мисълта за Джеси и как би постъпил той в подобна ситуация. Това е жестоката шега, която съдбата си прави с нас двамата. Аз имам здрави крака, но не умея да водя безсъдържателни разговори. Джеси ще се придвижва с инвалидна количка до края на дните си, но може да очарова и монахиня. Така да я очарова, че бедната сама да свали бельото си.

Мога да се закълна, че Кара Валари не носи бельо.

Не че възнамерявам да я очаровам до подобна степен.

Трябва да измисля друго — как да спечеля доверието ѝ.

Защото за пръв път не се страхувам и това ме навежда на мисълта, че не е изключено момичето да има свои собствени тайни. Много.

Подпирам се на лакти и плъзвам поглед по остатъците от прекрасната храна, която ометохме.

— Не мога да повярвам, че си приготвила всичко това едва за няколко часа.

Макар сладката конска опашка да ми открива чудесна гледка към всеки съблазнителен сантиметър руменина, която пълзи по бузите ѝ, за петдесети път потискам изкушението да махна ластика и да освободя гъстите вълни на косата ѝ. Това не е единственото изкушение, с което се боря през последния час.

— Наистина се радвам, че се забавляваш — отвръща тя с мила усмивка, от която гърлото ми се превръща в шкурка, а сетивата ми стават на каша. Но чувството е хубаво. Много хубаво. Въпреки че гледката от малката маса, която Кара незнайно как е подредила на терасата, е още по-добра в сравнение с онази откъм пътеката, не мога да сваля очи от красотата пред себе си.

— Да се забавлявам? — изсумтявам. — Плажният крос или неделното матине са забавления. Това обаче е…

Романтично. Смислено. Най-хубавата ми вечер от много време насам.

Само че не изричам никое от тези неща на глас.

Кара ми отправя любопитна усмивка.

— Това е… какво?

Отново се чудя дали да не споделя истината, която тая в душата си… но все още си спомням реакцията на Кара, когато го направих за пръв път тази вечер, долу на пътеката. Ето защо мятам една маслина в устата си и зарейвам поглед към небосклона.

— Това е „забавление“ на стероиди.

Мелодичният ѝ смях привлича вниманието ми обратно към нея.

— Е, как успя да го организираш?

Ответната ѝ усмивка е кокетна и пленителна.

— Кое?

— Знаеш кое — отговарям. — Това място не работи в понеделник. С Джеси редовно полудявахме, когато нямахме часове в понеделник и се налагаше да търсим къде другаде да се разходим. Защото алтернативите рядко можеха да се сравняват с Обсерваторията.

— Да речем, че имам връзки — отвръща Кара с палава гримаса. Пресяга се през масата и преплита пръсти с моите. — Значи с Джеси често сте идвали тук?

— Може да се каже. Достъпът беше безплатен, климатиците работеха и имаше страхотни изложби, посветени на космоса.

За две градски момчета, които вече знаеха повече по темата от учителите си, и майки, които не можеха да отсъстват от работа, нямаше по-добро занимание.

— Наистина звучи като забавление на стероиди.

Небрежната ѝ закачка ѝ спечелва ответно стисване на пръстите.

— Дори пътят дотук беше приключение. Натоварвах Джеси и количката му на автобус номер две, след което се прекачвахме на рейса до Обсерваторията. — Усмихвам се при спомените и клатя глава. — Какви откачалки се возеха там… няма да повярваш.

— Прекарай един час на някое от партитата на майка ми и тогава ми говори за откачалки.

— Толкова ли е зле? — отвръщам с нежен тон на мрачната тъга в гласа ѝ. — Животът на една Валари — пояснявам. — Блясъкът сигурно е малко преувеличен, на което се дължат и недоброжелателите ви. Зад бляскавата фасада обаче трябва да се крие истината? Реалността?

Кара издърпва ръката си от моята и се отпуска в стола си.

Очите ѝ светят като луната, която бавно се изкачва по сумрачното небе над купола на Обсерваторията.

— Извинявай — добавям. — Любопитството ми е неуместно. — Прокарвам смутено ръка през косата си и се тревожа, че съм съсипал една иначе съвършена вечер. — Сигурно постоянно чуваш подобни въпроси. Хората все се мъчат да изтръгнат някаква информация от теб. По дяволите…

— Не е това. — Изражението ѝ е напрегнато, но искрено. — Честно. Просто за пръв път ме разпитва човек, който… държи на мен.

Привеждам се напред и подпирам лакти на масата.

— Наистина държа на теб. — Може би твърде много, мамка му. — Ако искаш да говориш за нещо, за каквото и да било, тук съм. Без значение какво…

Тя се засмива тихичко.

— За зрелището и величието на разкошния ми живот, а?

— За каквото и да било — повтарям, отново протягам пръсти и погалвам леко кокалчетата на ръката ѝ. Плъзвам ги нагоре към китката ѝ и я обгръщам.

Кара въздъхва тежко.

— Моето семейство е… сложно.

— Повечето семейства са такива.

— Вероятно ти се струва, че целият ни живот, до последната подробност, е изложен на показ в медиите. Което повдига въпроса за фалшивата реалност. Нещата не са такива, каквито изглеждат. Отвъд всичко това семейството ми е изтъкано от противоречия. Държим на уединението си, но и… не държим.

Близки сме си, но и… не сме.

Смръщвам се.

— Ами Кел? Изглеждате близки.

Тя кимва.

— Така е. Определено съм по-близка с нея, отколкото с всеки друг.

— Кел е в един от курсовете на Джеси — подсмихвам се, щом си спомням какво каза той за нея. — Беше изненадан, че притежава повече дълбочина, отколкото присъствието ѝ в социалните мрежи намеква.

Кара се кикоти.

— Вярно е. Въпросът е, че… — размахва ръка пред себе си, сякаш може да призове истината от въздуха. — Всичко в семейството ни рано или късно се свежда до имиджа. Е, може би не всичко, но повечето.

— Дори не мога да си представя какво е да живееш по този начин, в светлината на прожекторите. — Тя мълчи, но аз продължавам, защото усещам, че иска да сподели още, нищо че темата я притеснява. — Ти май си единствената Валари, която не държи светът да знае фамилното ти име.

— Така е — извръща поглед и се усмихва насила. — Е, а ти защо стана преподавател по литература?

Тъй като не съм откъсвал очи от нея, ми е ясно, че съзнателно се опитва да смени темата. Вероятно смята, че е споделила повече от необходимото. Въпреки че се държи предпазливо покрай мен и се мъчи да скрие голяма част от себе си, мога да доловя нервността ѝ, когато прехапва устни.

Все още ме възприема като непознат. Непознат, който би могъл да продаде признанието ѝ срещу подходящата цена.

Важно е да ѝ докажа, че греши. Ако за целта се налага да оголя душата си, така да бъде.

— Да се превърна в професор Максим не беше детската ми мечта — отговарям. — Не че се оплаквам. Харесвам работата си.

— Значи е станало случайно? Нещо такова? — примигва Кара и ме изучава настоятелно с поглед, сякаш е решена да получи по-смислен отговор.

— Доколкото е възможно да попаднеш случайно в академичните среди. Сигурно става по подразбиране, щом откриеш, че четенето е единствената ти страст.

Погледът ѝ се вкаменява, но не мога да разтълкувам на какво се дължи. Мачка разсеяно салфетката си. Моментът ми се струва подходящ да насоча разговора обратно към нея, но нещо ми подсказва, че не бива да го правя. Всъщност доста неща.

Изпускам една дълга въздишка.

— Когато бях малък… след злополуката с Джеси… зачетох като луд. Книгите бяха моето убежище. — Млъквам за миг и продължавам: — Не можех да нараня никого, докато отгръщах страници.

Кара кимва. Не със съжаление, а с разбиране.

— Спрях да спортувам и трябваше да убивам времето с някаква дейност. Такава, която да се съревновава с хаоса в главата ми. Ето защо започнах да прекарвам много време в книжарницата.

— „Ректо Версо“?

— Да. Редж и Сара се грижеха за мен, докато мама беше на работа. Позволиха ми да превърна книжарницата в моя лична библиотека. Добре че го направиха, защото поглъщах книгите така, както повечето деца се нахвърлят на видеоигрите.

— И?

Очите ѝ проблясват, сякаш знае, че това не е цялата истина.

— И… Явно нещо в старите класически истории е успяло да прикове вниманието ми. Разчитането на подтекста.

Разгадаването на малките скрити съкровища, които сега се опитвам да разкрия и на вас, студентите.

— В историята винаги се съдържа друга история — изтъква Кара.

— Именно! — Толкова е хубаво да говоря по темата без задръжки. — Освен това, колкото и да се влоши положението, героят винаги намира начин да се спаси. Всеки път. — Овладявам вълнението си с помощта на замисления поглед, който отправям към хоризонта и избледняващите цветове, преди да са изчезнали напълно. Когато пак обръщам глава към Кара, тя продължава да се взира в мен. — Нуждаех се от това след всичко, което се случи. Нуждаех се от вярата, че и аз мога да се спася. И че…

— Какво? — подканва ме тя, щом започвам да потропвам колебливо по масата.

— И че… Джеси също ще се спаси.

Кара отпива дълга глътка от виното си.

— Правилно ли разбирам, че си фен на „заживели дълго и щастливо“?

Подсмихвам се.

— Че кой не е?

— Хммм. Може би някои много сериозни университетски преподаватели.

— Отнасям се сериозно към текстовете, но никога не съм бил литературен сноб.

— Саката с кръпки на лактите, които носиш, говорят друго.

Отново прихвам и чак отмятам глава назад, а усмивката ѝ официално е най-хубавото ми преживяване тази вечер. Иска ми се да можех да спра времето и да съхраня този миг за по-дълго. Да се насладя на леката руменина по бузите ѝ. На кичурите, които вятърът развява около лицето ѝ. На този тих и самотен пейзаж, далеч от любопитни очи.

Кара сякаш прочита мислите ми, изчервява се още малко и свежда очи.

— Искаш ли да влезем?

— Да.

Изправяме се и зарязваме остатъците от вечерята. Стигам пръв до входа на Небесната зала и задържам вратата отворена за нея. Влизаме заедно и минаваме през ротондата и цветните макети отвъд.

— Може ли да ти споделя една тайна? — Гласът ѝ отскача от гладките стени и облицования с плочки под.

Съблазнителната закачка ме приковава на място толкова рязко, че подметките ми изскърцват по мрамора. Хващам ръката ѝ и я придърпвам към себе си. Гърдите ни се опират и почти забравям за въпроса ѝ. Образът ѝ ме замайва. Гордата осанка на стройните ѝ рамене. Щедрата извивка на гърдите ѝ и тънката ѝ, сластна талия. А сетне — бог да ми е на помощ — ханшът, който приютява всичко по-надолу. Частите, за които отказвах да мисля. Плътта, която неминуемо обсебва съзнанието ми…

Изражението ѝ е като огледало на моето. Леко объркано.

Потъмняло от копнеж.

— Какво има? — прошепвам. — Можеш да ми кажеш всичко.

Отначало Кара мълчи, сякаш обмисля най-искреното си обещание.

— Никога преди не съм идвала тук. Вътре в Обсерваторията.

Ококорвам се.

— Ти сега… тоест, бъзикаш ли се с мен?

Тя ми хвърля кос, предупредителен поглед.

— Безопасна зона за всички тайни, господин Кейн. Обеща.

— Все още съм твоят сейф — отвръщам. — Но как е възможно да си израснала тук и да не си влизала в Обсерваторията?

Думите ми сякаш я подтикват да вдигне глава и да погледне нагоре.

— Еха.

Не е нужно да проследявам накъде е насочила вниманието си, понеже знам какво е предизвикало вълнението ѝ.

— Таванът тук често предизвиква такава реакция у хората — отбелязвам. — И тъй като в момента явно сме сами…

Лягам на пода, придърпвам я внимателно със себе си и не след дълго двамата се озоваваме по гръб с идеален изглед към стенописа на ротондата.

— Като си говорим за зрелище и величие… — отронва възхитено Кара.

— Паната са нарисувани още през трийсетте години от човек на име Хюго Балин. Големият кръг в средата изобразява боговете и богините на зодиакалните знаци, приковани към небесата от Атлас — разказвам и междувременно соча различни участъци от стенописа. — Плеядите също са там, нарисувал е и Юпитер… или Зевс, в зависимост от това дали предпочиташ гръцката, или римската митология.

— Зевс. Хм.

Замисленият ѝ шепот ми звучи натоварен с нов смисъл.

Дали сетивата ми не работят на бързи обороти и не преувеличават всичко? Тълкуват грешно възклицанията ѝ в застиналия въздух? Или е заради непрестанната борба, която водя по-усилено от всякога, да не я притисна към себе си, да не я целувам до припадък и да не ѝ шепна обещания за още?

В резултат превключвам на режим „професор Максим“. Пък и поводът е удачен…

— Балин просто е следвал стара концепция — обяснявам. — Много от съзвездията са кръстени на богове, защото древните са вярвали, че те живеят сред тях. Всеки бог и богиня получавал свое място на небето в знак на почит и преклонение. Колкото по-важно било божеството, толкова по-голямо било неговото съзвездие. — Взирам се в огромния купол, изрисуван като катедрала. — Предполагам, че това е поредната налудничава теория. Как боговете ходят по земята и съзаклятничат със смъртните.

Кара се подпира на лакът, за да ме погледне.

— Налудничава ли? Защо? Само защото теорията е принадлежала на древна цивилизация? Защото я наричаме митология, а не литература? Защото науката и фактите не я подкрепят еднозначно като доказана история?

Не ѝ отговарям веднага. Май чакам да се засмее и да вметне, че се шегува. Тя обаче не го прави, затова я предизвиквам:

— Какво ми казваш? Че според теб има банда свръхнадарени създания, които се разхождат по небето, когато не пият нектар на Олимп?

— Казвам, че на този свят и във вселената като цяло съществуват много неща, които изобщо не разбираме.

— Добреее — провлачвам. — Ще се хвана на въдицата. Какви неща?

— Като Бермудския триъгълник — веднага отвръща тя, — линиите на платото Наска, Голямата стъпка и дежа вю. — Тогава се надвесва над мен и отново хваща ръката ми, а странната и безумна, но също така ярка и красива енергия пак протича помежду ни. — Като нас, Максим — прошепва тя. — Като… това.

Със закъснение осъзнавам, че съм спрял да дишам. В Кара Валари има нещо забранено, чудато и различно. Но то е и топло, познато и правилно.

Толкова правилно, мамка му…

Която и да е в действителност, времето ни заедно изостря копнежа ми да я разгадая. Да науча всичките ѝ тайни, докато тя ми помага да разкрия моите. Преди това обаче имам друга, далеч по-належаща цел. Трябва да я целувам до насита.

Независимо колко се ужасявам да го направя.

Посягам и махам ластика на опашката ѝ, след което плъзвам пръсти през лъскавите кичури и обгръщам тила ѝ.

Бавно я придърпвам към себе си. Нямам търпение да вкуся устните, изрекли тези думи. Защото те отекват в ума ми като декларация за свобода и в сърцето ми като манифест на истината.

Защото, докато устните ѝ покриват моите, нещо ми подсказва, че двамата сме се докоснали едва до първия слой на една по-дълбока истина. Ужасени сме да продължим нататък… но още повече ни ужасява мисълта какво ще стане, ако не го сторим.

Тринайсета глава

Кара

Целуването с Максим е начинание, което изпразва главата ми от всякакви мисли. Той е способен да предизвиква ума ми, но сега, когато сме толкова близо един до друг, напълно забравям останалите начини, по които си пасваме. Преди секунди мислите ми се въртяха около съзвездия, митове и мистерии — всички неща, на които съм посветила годините си в университета с надеждата да разгадая, и онези, които вече знам.

Сега от мен са останали гореща кръв, пламнала кожа и нетърпяща възражения нужда. Човек. Демон. Или опасна комбинация от двете. Събирам смелост, прокарвам ръка по копчетата на ризата му и плъзвам ръка под подгъва.

Мускулите му подскачат и се присвиват, когато продължавам нагоре. Отделяме устни за миг и топлият му стон облъхва моите. Питам се кое го разтапя така — целувката или докосването. Тогава той ме премества със свободната си ръка, така че бедрата ми да се озоват между неговите.

Когато се притиска в мен, възбудата му е очевидна. Сигурно щеше да е малко неловко, ако не беше опияняващата мисъл как му въздействам. Редно е да се отдръпна. Да смекча напрежението помежду ни. Но искам да подложа самоконтрола му на изпитание, както той подлага на изпитание моя, затова го целувам още по-ожесточено и прокарвам торс нагоре по неговия, усилвайки триенето.

Максим посяга към панталонките ми и обгръща плътта ми в шепи. Собственическото движение предизвиква нова вълна от напрежение между телата ни. През вените ми преминава ослепителен взрив от светлина. Твърде много се случва твърде бързо.

Само че страшно ми харесва. От устните ми се откъсва стон, а пръстите ми се забиват в мускулестите му гърди.

— За бога, убиваш ме с тези панталонки — прошепва накъсано той. — Трябва да спрем. Кажи ми да спра, Кара.

Това май е най-лошата дума, която някога съм чувала — ето защо го целувам още по-силно, за да стане съвършено ясно, че този план не ми харесва. Никак.

— Кара — гласът му е отчаян стон, загрубял от тревога и желание.

— Не искам да спирам. Искам да ме докосваш. Да ме целуваш.

Останалите ми молби отекват мълчаливо в главата ми.

Онези, което включват повече от докосвания и целувки.

Никога обаче няма да мога да споделя тези преживявания с него, независимо колко страстно го искам.

Мисълта е отрезвяваща.

Наистина трябва да спра. Едно е да се натискаме като гимназисти, но случващото се в момента е стремителна гонка по път, който не води към нищо добро. Нямам право да тръгна по този път. Поне не с Максим.

Откъсвам се от устните му, но преди да съм измислила добро извинение, той ме обръща по гръб. Подлага ръка под тила ми, за да ме защити от твърдите плочки, и надвисва над мен.

Докосва нежно устните ми със своите. Извивам тяло към неговото, закопняла за по-близък контакт. Той приема поканата и се привежда, като внимава да не ме смаже. Не че бих възразила. Вече съм напълно обсебена от това да го усещам върху себе си. От тежестта му. От топлината и дъждовното ухание, които долавям по кожата му.

Максим прокарва пръсти по линията на челюстта ми и изминава същия път и с устни, докато дъхът му не опарва ухото ми.

— И аз не искам да спирам. Не вярвам, че някога ще го поискам. Не и с теб, Кара.

Това признание е достатъчно, за да сломи заформящата се съпротива на мозъка ми. Нещо повече — то превъзхожда физическата лудост, обзела сетивата ми. Когато погледите ни отново се срещат, виждам в очите му жар и удивление.

Максим ме целува и нейде дълбоко в съзнанието ми се заражда мисълта, че като нищо мога да се влюбя. В измъчения му шепот, в пламенните му погледи и в начина, по който боготвори всяко късче плът, попаднало под устните му.

Прокарвам пръсти през косата му и примигвам към тавана.

Единствените свидетели на този интимен момент са фигурите, нарисувани в небето. Те не са моите богове, но въпреки това усещам как ме наблюдават. И ме съдят.

Максим се плъзга надолу по тялото ми и хапе зърната ми през потничето. Покрива с горещи целувки голия ми корем.

Не мога да дишам. Никога не съм желала някого толкова силно. Едва ли някога ще се повтори. Но не можем. Аз не мога…

Ала въздишките и стоновете ни все така отекват в ротондата. Следва звукът от разкопчаването на най-горното копче на панталонките ми. Името му се откъсва от устните ми като молитва.

А после — гръмотевицата. Тих тътен, който пренебрегваме, докато припукването на връхлитаща буря не усмирява и двама ни. Отварям рязко очи, щом Максим се размърдва над мен.

Въпросът в сините му очи е същият, който се върти в моята глава. Не трябва ли да се махнем оттук, преди небето да се е продънило? Или да продължим да палуваме на пода на Обсерваторията, докато бурята вилнее отвън?

Бледият лик на Зевс се взира в мен над рамото на Максим.

Повелителят на гръмотевиците. Не знам дали да благодаря на божеството от стенописа, или да го мразя.

— Да си тръгваме ли?

Насочвам вниманието си на сантиметър вляво към красивия мъж, който ме изпива с поглед и лесно може да мине за бог.

Протягам ръка, за да го погаля, и вече съжалявам, че нощта ни заедно приключи. Щом пръстите ми докосват бузата му, нов тътен разтърсва небето.

Максим застава на колене и междувременно ми помага да се изправя.

— Хайде. Да се махаме, преди да е станало страшно. — Обръща се към терасата. — По дяволите. Храната.

— Не се тревожи за нея.

— Сигурна ли си?

— Имам връзки. Забрави ли?

Усмивката му ме изпълва с облекчение. В момента съм толкова объркана. Още не съм се отърсила от преживяното преди броени минути и е възможно никога да не се отърся.

Залива ме нов прилив на облекчение, щом той хваща ръката ми и ме повежда към изхода. Отправяме се безмълвно към лесната пътека с надеждата да се озовем на равна земя, преди дъждът да ни е настигнал.

Спускаме се бързо, но не толкова, че да го изпреварим. В самия край на пътеката ни застигат едри капки. Хукваме към джипа на Максим и точно тогава започва пороят. Скачаме задъхано в колата. Дъждът ни обгръща с бял шум и облива стъклата.

Потрепервам и Максим включва двигателя и парното. Не ми убягват погледите, които хвърля на мокрите ми дрехи. И аз не съм невинна. Той изглежда невъобразимо великолепен в прилепналата по мускулите му тениска.

— Благодаря ти — казвам и търкам ръце, за да се стопля.

— Няма проблем. — Максим отпуска глава назад с тежка въздишка. — Благодаря ти, тате. Точно навреме.

Вдигам вежди.

— Тате?

Максим обръща глава и ми отправя бегла усмивка.

— Нещо като лична шега. Преструвам се, че богът на гръмотевиците ми е баща — сочи с пръст към небето.

— Зевс?

Той се засмива тихичко.

— Знам, че е глупаво. Но май е по-добре, отколкото да се чудя какво е станало с истинския ми баща.

Обмислям трескаво думите му.

— Какво се е случило с истинския?

— Отличен въпрос. Нямам представа, а майка ми отказва да говори по въпроса. Не е идеалната ситуация, когато се опитваш да проумееш кой си.

Потъвам за дълго в мълчание, удивена от внезапното и дълбоко съчувствие, което изпитвам към него. Не разбирам защо някой би крил толкова важна информация от порасналото си дете. Моят произход е грозно дърво от предателства и измами, но поне знам откъде съм дошла. Да живееш в неведение сигурно е много по-лошо. Поне така си мисля.

— Струва ми се нечестно.

Максим вперва поглед напред, сякаш може да види нещо през дъжда.

— Отдавна ми се наложи да свикна с липсата на справедливост. — Включва чистачките. — В тази връзка, хайде да те откарам у дома, за да се изсушиш.

Посяга към скоростния лост и аз слагам ръка върху неговата. Той застива и ме поглежда.

— Прекарах си страхотно с теб. Радвам се, че се съгласи на тази разходка.

— И аз.

Очите му са неразгадаеми. Крият твърде много. Или пък и двамата чувстваме прекалено много в момента. Не мога да го разтълкувам.

Започвам да се тревожа, че той вече съжалява за случилото се, но Максим улавя ръката ми и част от напрежението се оттича. Държи я здраво през целия път.

Почти час по-късно спира зад бентлито на Кел пред моята къща.

— Е, ще се видим в сряда — казвам, макар че ми се иска да е по-рано.

Може би и той желае същото, но незнайно защо избягва да ме погледне и този факт ме наранява.

— До сряда — прошепва Максим.

Въпреки необяснимата му хладина, аз се привеждам и го целувам по бузата. Отдръпвам се, преди леката милувка да се е превърнала в нещо повече, излизам от джипа и хуквам към портата под дъжда.

Стигам до къщата, влизам и хуквам към стаята си, за да си взема душ. Горещата вода най-сетне прогонва студа от костите ми. През цялото време обаче не спирам да мисля за Максим.

За съвършената ни вечеря. За нежните докосвания. И за по-смелите. Издишам с раздразнение, избърсвам се с хавлията и обличам тениска и долнище на анцуг.

Кел стои на верандата с чаша вино в ръка. И аз си наливам една и отивам при нея. Нощта е тъмна, но поне дъждът е спрял. Всъщност в небето няма нито едно облаче.

— Защо си тук? Всичко е мокро — изтъквам и затварям плъзгащата се врата след себе си.

— Бурята прекъсна интернета. Ще пукна от скука. Ами ти?

Къде беше?

— Останах до късно в библиотеката — лъжа я.

Тя ми хвърля недоверчив поглед.

— Затова ли колата ти е в гаража?

— Докараха ме.

Кел извива вежди и поднася чашата към устните си.

— Не умееш да лъжеш, Кара. Ако и занапред ще се измъкваш с професора си, ще се наложи да се усъвършенстваш в това отношение. Или можеш просто да ми кажеш истината.

Отпивам голяма глътка от виното си, вместо да ѝ отговоря.

— Е? — прекъсва мълчанието ми тя.

— Ако ти е все едно, предпочитам да запазя тази информация за себе си.

Кел се обръща към мен и опира гръб в парапета.

— Сигурно щеше да ми е безразлично, ако не се чувствах длъжна да те вкарам в правия път. Опитвам се да ти дам сестрински съвет. И двете знаем, че е само въпрос на време.

— Докато?

Тя накланя глава.

— Докато изпратят някого за теб. Тогава игричките ще приключат. Този черен облак преследва и мен навсякъде.

Повярвай ми, знам как се чувстваш.

— Тогава защо ме тормозиш?

— Защото те обичам. Не знам къде точно изпращат непокорните демонски момичета, които не се пазят за правилния партньор, но определено не искам да се озовеш там.

— Сигурна съм, че е в Ада. Така или иначе всички ще свършим там.

Кел засмуква долната си устна и вперва поглед в светлините на града.

— Да, но мигът още не е настъпил. Разбирам, че мразиш този живот и всичко, което мама се мъчи да направи, но можеше и да е много по-зле. Можеше да е същински ад.

— Живеем в заблуда. Абсолютно нищо не е истинско.

Кел изправя гръб и разперва рязко ръце, при което част от виното се разлива по пода.

— Аз съм истинска. Ти си истинска. Не си ли струва да защитим това?

Изкушена съм да продължа спора, но ясно долавям нарастващото ѝ безпокойство. Нещо повече, знам, че е много по-добронамерена, отколкото са останалите членове на семейството ми. Връзката помежду ни, макар и на моменти твърде крехка, все пак е връзка.

— Единственото, което правим, е да вдъхновяваме хората да бъдат също толкова плоски и егоцентрични, колкото изглеждаме ние. Това означава да бъдеш Валари. Извини ме, че не горя от нетърпение да се включа в представлението.

— Там е работата, че ти изобщо не искаш да се включиш. В това е проблемът. И… — Кел затваря очи и издиша напрегнато. — Не искам да те загубя, Кара.

Преливам част от виното си в нейната почти празна чаша.

— Няма да ме загубиш — подмятам небрежно, нищо че страхът натежава в гърдите ми.

Тя въздъхва драматично.

— Да не би се влюбваш в този мъж?

— Какво искаш да ти кажа?

— Истината.

Вирвам брадичка и търся отговора в душата си. Допреди тази нощ изпитвах колебания. Сега обаче Максим е в кръвта ми. Като силен наркотик. Книгите винаги са били единствената ми пристрастеност, но Максим е съвсем друга история. Жива, дишаща мистерия. Най-пленителният персонаж в живота ми. И не искам приказката да свършва.

Никога.

Кел накланя глава и стисва обагрените си от виното устни.

Чака откровения ми отговор, макар че едва ли иска да го чуе.

— Да — признавам накрая. — Започвам да се влюбвам в него.

Четиринайсета глава

Максим

— Леле-мале! Какъв прекрасен ден.

Коментарът на Джеси — като повечето му изказвания — ме хвърля в обичайната дилема, а именно да плача ли, или да се смея. Той гледа към моравата под прозореца на кабинета си и наблюдава трите момичета, които мързелуват под лъчите на следобедното слънце.

— Вие сте безнадежден случай, професор Норт.

Веселието зад моето подмятане обаче увяхва бързо, щом отварям телефона си. Днес новините в социалните мрежи са посветени изцяло на Кара Валари. Облечена е в модна блуза и червени дънки, а усмивката ѝ е уловена от камерите на благотворителен обяд, организиран от местен център за бездомни животни.

Направо върхът.

Защото упоритите ми усилия да я разкарам от главата си след снощи, които включваха два студени душа, крос покрай канала на Санта Моника и двучасов обяд с най-добрия ми приятел, отидоха по дяволите, издухани в небитието от двайсетина секунди, пълни с кученца, котенца и задника на въпросната жена в прилепнали червени дънки.

А си мислех, че не може да облече нещо по-провокативно от късите панталонки, с които беше снощи.

Исусе Христе.

Снощи.

— Ехо! Земята вика Максим Кейн.

Признателен съм за възможността да откъсна поглед от телефона си.

— Ъ? Какво?

— Кой сега е безнадеждният случай? — Все още се мъча да се съсредоточа върху думите му, когато Джеси мята към мен свръхеластичен гумен ластик, който се лепва за телефона ми със силно плясване. Преди да успея да мигна, малката му джаджа изтръгва устройството от ръката ми и го запраща в неговата. — Опа, я виж ти.

— По дяволите, Джеси.

— И това… и това… Сериозно, Максим Кейн. Да не би да точиш кибернетични лиги по Кара Валари?

— Върни ми телефона.

Той ту го размахва пред очите ми, ту го отдръпва далеч от хватката ми, сякаш сме деца, които се карат кое ще играе първо.

— Най-напред ми разкажи подробно какво стана със сладуранката.

— Не я наричай така.

Благородният рицарски гняв е нещо ново за мен.

— Да сключим сделка — повдига вежда Джеси. — Аз ще спра да говоря, когато ти се разприказваш вместо мен. Да започнем с това, какво се случи онази вечер… у вас.

Прокарвам пръсти през косата си.

— Какви ги вършиш, Джеси? Никога не си ми въртял подобни номера за другите жени, с които съм се срещал.

— Защото никоя от тях не е цъфвала на прага ти в неделя вечер.

— И какво толкова?

Той отново размахва телефона ми над главата си и направо ме вбесява.

— Щом няма подробности за Джеси, няма и телефон за Макс. — Не отстъпва, защото знае, че няма да наруша личното му пространство, освен ако не трябва да го вдигна от количката с изрична и изцяло практическа цел. — Хайде, човече. Угоди ми с някоя и друга пикантна подробност. Не ме оставяй да държа напразно телефона ти и оная ми работа.

— Благодаря ти за ужасяващия образ.

— Да ти кажа ли кое е още по-ужасяващо? Фактът, че през трите години, откакто живеем в онази сграда, не помня да съм виждал друга жена на прага ти, с изключение на чистачката и старата госпожа Уортингтън с нейните сладки.

Мой ред е да извия високо вежди.

— Да не би да ми завиждаш за сладките? Затова ли е всичко?

Джеси присвива очи.

— Става въпрос за теб и здравословните човешки отношения.

Аз не се броя. Говоря ти за онези индивиди, които не биха имали нищо против мъжествената ти брада между копринените им…

— Добре, престани — скачам от любимия си въртящ се стол и заобикалям с бърза крачка бюрото му. — По дяволите, Джеси. Защо така упорстваш?

Той накланя глава и усмивката му изчезва.

— Защото се притеснявам за теб, пич.

— Ходил съм по срещи — обръщам се и присядам на ръба на бюрото. — Отлично знаеш, че в миналото ми е имало няколко… изключителни дами.

— Дааа — провлачва Джеси. — Обаче Уенди от колежа, Тереза от почивната станция и Рене от „Ректо Версо“ не се броят.

— Защо?

— Защото това са древни истории. — изсумтява. — Човече, Уенди е омъжена, Тереза има деца, а Рене се върна в Англия.

— Добре де, добре — потривам брадата си с кокалчета. — Бях зает с други дейности.

— Не — възразява Джеси. — Просто си адски придирчив.

— Знаете ли, че някои мъже все още се придържат към определени принципи, професор Норт? Нарича се кавалерство.

Забавлявам се, като изричам отчетливо всяка една сричка на термина. Джеси се разсмива пресилено, несъмнено за да ми отмъсти за неумелата шега. Стисвам зъби. Дразня се на самонадеяността му и на факта, че приятелят ми прозира отвъд празните ми приказки чак до неприятната истина. Че отдавна не съм ухажвал жена, защото вътре в себе си не притежавам нищо, с което да я ухажвам. Празнина, която запълвах с хиляди други неща, за да не мисля за истинската си същност. Същност, за която не зная нищо. Защото, ако тръгна да я преследвам, се стига точно до онова, което се случи в книжарницата с мама.

Гняв. Объркване. Смут. Разочарование. Все по-дълбоко пропадане в тъмната бездна.

— Добре, нека изясним нещо, ей така, от любов към спорта — продължава Джеси и намесата му пробива моето униние като слънчев лъч. — Казваш ми, че Кара Валари е стояла на прага ти, красива като грях и ухаеща на море, а ти си постъпил като джентълмен?!

Свеждам поглед и забравям за телефона си. В момента си имам други по-големи грижи — като например каква част от истината бих могъл да разкрия пред Джеси. Разбира се, че не желая да го лъжа, но отношенията ми с Кара все още са твърде нови и специални в ума ми, както и в други мои части.

Чувствам, че са прекалено крехки.

— Не съм твърдял подобно нещо.

— Аха! Дааа — размахва юмрук Джеси. — А аз реших, че енергичната ти стъпка се дължи само на кофеина.

— Наистина е само заради кофеина.

— Какво означава това?

— Каквото казах. — Връщам се до стола и се стоварвам на него. — Аз съм кавалер, а не някакъв надървен пес.

— А хрумвало ли ти е, че тя може би иска надървен пес?

— Не си тръгна разочарована. — Добре де, може би малко. — Но само се целунахме. — И се опипвахме. Галихме. Милвахме.

А аз се взирах в големите ѝ тъмни очи и исках душата ми да плува в нейната с часове. — Засега не сме стигали по-далеч.

— Засега? — Явно това разкритие му се вижда достатъчно, за да ми върне телефона. Плъзва го към мен по плота на бюрото. — Тази дума е натоварена с интересно съдържание, приятел.

Вдигам глава.

— Да. Сигурно.

В очите му къкрят други, по-дълбоки въпроси, които обхващат цялото му изражение — преди обаче да ги е задал, долавяме някакво движение до вратата на кабинета му.

Двамата насочваме погледи към нагримираната тъмнокоса хубавица, която чака търпеливо на прага.

По документи Кел Валари е с една година по-малка от Кара, но сега, докато се взирам в нея, обратното ми се струва по-вероятно, при това с по-голяма разлика. Впечатлението не се дължи само на външния ѝ вид, който е излъскан и стилен като на всички кралски особи от клана Валари. Има и други, по-недоловими знаци.

Авторитетното ѝ присъствие. Аристократичната стойка. Завидната самоувереност, с която пристъпва към Джеси.

— Удобно ли е, професор Норт?

Звучи като Кара, но не съвсем. Гласът на Кара често е неуверен — може би обнадежден? — и се отличава с колебливост, която липсва в тона на сестра ѝ. Кел звучи така, сякаш вече знае отговора на въпроса си. На този, както и на всеки друг.

Накратко, момичето притежава всичко, което моят приятел харесва у жените. Истина, която в момента е ясно изписана по твърде красивото му за мъж лице.

Джеси обаче отговаря спокойно:

— Удобно е, госпожице Валари. Какво мога да направя за вас?

Моментът е подходящ да забия нос в телефона си, но сестрата на Кара ми е по-интересна. Опушените ѝ очи са вперени в приятеля ми. Тя си поема дълбоко дъх и се усмихва.

Но бегло и едва доловимо.

— Не идвам за консултация относно учебния материал — признава тя. — Нещо пробуди любопитството ми и реших, че вие сте най-подходящият човек за целта — продължава тя и вади телефона си от страничното джобче на марковата си раница.

— Ъъъ… страхотно — разперва ръце Джеси. Прилича досущ на притеснителен смотаняк.

— Целият съм на ваше разположение. Така де, слушам ви. Питайте.

— Направих тази снимка по време на ужасната буря снощи — обяснява Кел и застава до него. — Имаше мълнии, гръмотевици и пороен дъжд… а после и това.

Отначало погледът на Джеси е смутен, но се избистря, щом се фокусира върху екрана на телефона ѝ.

— Да не би да е…

— Пълно съзвездие, нали? — изпреварва го Кел. — Само че не мога да го разпозная и реших, че може би вие ще успеете.

Джеси увеличава образа, като плъзва пръсти по екрана.

— Не съм сигурен, че някога съм виждал подобно нещо.

— Забелязах го чак тази сутрин, докато преглеждах снимките — продължава тя. — Не помня да съм го забелязала снощи, докато ги правех. Все едно се намира точно върху облаците, не мислите ли? Или може би… вътре в тях?

— Сигурно е само игра на светлината. Отражението на екрана върху стъкло, да речем?

— Бях на балкона на спалнята си — изтъква Кел. — И отворих вратата, преди да направя снимките.

Двамата са свели глави над телефона, а мен ме полазват неприятни тръпки. Не се дължат само на факта, че най-добрият ми приятел се сближава с жена, която толкова прилича на онази, по която съм луднал. Заради темата на разговора им е. Снощната буря. Мислите ми моментално се насочват към нещата, които правех по това време. Към всичко, което чувствах тогава. Усещанията, които препускаха по тялото ми часове, след като оставих Кара пред дома ѝ.

Вълнение, което е ново и пламенно, но едновременно познато по някакъв много странен начин.

Също като сега.

— Е, ще ви оставя със странното съзвездие — обаждам се и отново ставам от стола. — Часовете ми за консултация започват след петнайсет минути, така че…

— Да, да. Ще се видим довечера, приятел.

Джеси ми отговаря на автопилот и дори не вдига поглед от снимката, която огрява заплененото му изражение с електронното си сияние. Уви, това не важи и за Кел. Тъкмо излизам от кабинета на Джеси, когато тя ме настига.

— Професор Максим. Имате ли минутка?

Неприятните тръпки, вече остри като кинжали, ми нашепват да се престоря на глух и да си продължа по пътя. Но от уважение към Кара и към топлите чувства, които тя несъмнено изпитва към сестра си, все пак забивам пети в пода.

— Госпожице Валари — отговарям и се извръщам. — Как мога да ви помогна?

Тя ме настига с няколко крачки и елегантните ѝ обувки с високи токчета потропват по коридора. Останалата част от тоалета ѝ несъмнено е небрежна, въпреки че дънките ѝ са италиански, а на златната верижка около врата ѝ виси трикаратов рубин.

— Вижте — подема тя и гласът ѝ е изненадващо тих, дори нежен. — Дълбоко съм загрижена за сестра си, ясно?

Ставаме двама.

На глас обаче се прокашлям. Любезността ѝ изисква да отвърна по същия начин.

— Благодаря ви, че ми го споделихте.

Кел скръства ръце.

— Е, снощи и тя ми сподели разни неща.

— Във връзка със?

— С вас.

Слава на бога, очаквах го. И съм готов със съответната преструвка.

— С мен? — правя се на изненадан. — В какъв смисъл?

Тя накланя глава настрани и се привежда невъзмутимо напред, за да ме измери с поглед.

— Мисля, че знаете.

Стисвам зъби и изправям рамене.

— Знам, че преподавам литература на сестра ви. Ако намеквате нещо друго…

— Стига.

— Стига… какво?

— Просто спрете. — Кел отстъпва крачка назад и си поема шумно въздух. — Нека се изразя по-ясно. Не ви моля да престанете да отричате, което е направо смешно, при положение че подуших пословичните рози. — Размахва ръка пред мен, сякаш за да нарисува въпросните цветя във въздуха помежду ни. — Може би преструвките пред останалата част от света ще ви помогнат да набиете по-лесно спирачки, що се отнася до Кара.

Гърлото ми се свива болезнено.

— Чисто теоретично, ако се виждах с Кара… в лично качество… защо бих решил да „набия спирачките“ с нея?

Доколкото знам, по-голямата ви сестра е зрял човек със забележително самообладание и контрол върху ума си.

— Умът ѝ? Склонна съм да се съглася. — Възмущението ѝ си е отишло. Гласът ѝ е натежал от някаква друга емоция.

Примирение? Тъга? — Но аз не се тревожа за ума ѝ, а за други нейни части.

Вече и стомахът ми се свива на топка.

— Това пък какво трябва да означава, по дяволите?

Кел поклаща глава, все едно съм я извадил от транс.

— Чуйте. Отправям ви молба, ясно? Просто… я оставете на мира. Възможно най-скоро. Защото, колкото по-дълго Кара си въобразява, че има някакво право на избор, толкова по-лошо — много по-лошо — ще пострада в дългосрочен план.

Стисвам неволно челюст. Неприятните тръпки са се превърнали в ослепителни проблясъци, които се стрелкат току зад очите ми. Не съм имал мигрена от прогимназията, но сега ясно разпознавам признаците.

— Избор? — изръмжавам, ала мога да се закълна, че прозвучава като гръм. Или навън наистина е отекнал тътен? — Тя е умна жена. Каквото и да предпочете да прави с живота, ще разполага с изобилие от възможности за избор.

— Да бе. — Смехът на Кел е горчив и кух, а погледът ѝ се спира за миг върху смрачаващото се небе. — Изобилие от възможности за избор. Точно това представлява животът на жените от семейство Валари.

Примигвам усилено в опит да задържа вниманието си върху профила ѝ. Под този ъгъл и на сумрачната светлина приликата с Кара е още по-голяма. Гордата брадичка.

Малкият нос. Високото гладко чело.

— Горчивият подтекст е една от любимите ми теми — признавам. — За какво говорите, по дяволите? Да, животът ви сигурно често се превръща в тегоба по причини, които не зависят от вас самите, но вие сте зрели хора. Двете с Кара сте напълно способни сами да решавате съдбата си.

Отговорът ѝ се излива под формата на продължителен смях, но този път без злъчна утайка.

— Съдбата ни? — повтаря като ехо тя. — Че как иначе! И това ще ви го призная. Съдбата искрено се забавлява с всички нас. — Вдига поглед, лицето ѝ е изопнато и мрачно, а в очите ѝ горят тревожни пламъци. — Но вие не сте част от съдбата на сестра ми, Максим Кейн. Нито сега, нито когато и да било.

Колкото по-скоро си го набиете в дебелата глава, толкова по-добре.

Пламенните ѝ слова са в хармония с огньовете в очите ѝ, които са достатъчно нажежени, че да ме опърлят. Аз обаче не отклонявам поглед. Не мога. Всяка вибрираща клетка в кръвта, която галопира във вените ми, крещи да не отстъпвам.

Да се противопоставя на всяка дума, изречена от Кел, с всяка частица от съществото ми.

Нова гръмотевица раздира небето, сякаш за да подсили решимостта ми.

Петнайсета глава

Кара

Далтън отваря входната врата, когато спирам колата на алеята. Поздравява ме с изящен жест.

— Добър вечер, госпожице Валари.

Тръгвам към него.

— Здрасти. Майка ми тук ли е?

— Съжалявам, но я няма. Вечеря в „Нобу“.

Понеже Кел не е с мен, за да отвлича вниманието на мама, новината, че тя не си е у дома, е добре дошла.

— И кого покорява тази вечер? — измърморвам възможно най-скришом под нос.

Нищо чудно да е монтирала подслушвателни устройства и на палмите пред къщата. — Нека позная. Новият режисьор на Джейдън?

— Не разпознах господина — отвръща спокойно Далтън и влиза след мен във фоайето.

Завъртам се на пети и се ококорвам.

— Ти си го видял?

— Срещнаха се за кратко в нейния кабинет, преди да излязат.

Изкушавам се да попитам за още подробности, но е по-безопасно да не се меся в делата на майка ми. А и тя си има многоброен антураж, който да се занимава с подробностите.

Антураж, който също отсъства тази вечер, слава богу.

Все пак ми е любопитно що за „господин“ е дошъл да я вземе от къщата и да я заведе на вечеря. Баща ми — ако изобщо може да се нарече такъв — се е задържал в града, колкото да създаде нас тримата. Спомените ми за него са малобройни и незабележителни. Той беше демон, който изчезнал също толкова внезапно, както се е и появил внезапно, след като си свършил работа. Нито повече, нито по-малко. Точно според традицията.

Традиция, за която и аз съм се вкопчила и която ми носи известна утеха при мисълта за собствената ми участ. Един ден и аз ще разполагам с някакво подобие на свобода.

Един ден…

Който няма да е никак скоро.

Въздъхвам дълбоко, поглеждам към задната част на къщата и отново насочвам вниманието си към Далтън.

— Ще отида да видя дали дядо е буден.

Икономът само кимва в отговор. Оставям го в голямото имение, което е празно в повече от едно отношение.

Прекосявам потъналия в тропическа зеленина заден двор напът към скромната къща за гости. Прозорецът отразява мъждукащата светлина на телевизора. Зървам дядо в кухнята.

Отварям вратата и той се обръща към мен. Стои до печката с дървена лъжица в ръка. Очите му грейват, щом ме вижда.

— Кара.

Усмихвам се и отивам да го прегърна.

— Здрасти, дядо. Какво има за вечеря?

Тогава забелязвам празната консерва от супа на плота и отговорът става очевиден. Сърцето ми се свива.

— Консерва? Мислех, че можем да си позволим поне свястна храна за вкъщи.

— Глупости — изсумтява той. — Пилешката супа с фиде ми е любимата. Не се оплаквам.

Смръщвам се, вземам дървената лъжица и разбърквам супата в малката тенджера.

— Е, поне мирише хубаво.

— Вкусна е.

Засмивам се.

— На бас, че е от мононатриевия глутамат.

— А — махва с ръка дядо — Ето, ще стигне и за двама ни. Сама прецени дали е вкусна.

Побутва ме настрани, за да я сипе в две купи. Отнасяме ги до малката кухненска маса, която се намира едва на няколко крачки от печката.

— Какво те води тук, слънчице?

Опитвам предпазливо солената супа. Дядо е прав. Наистина е вкусна. Топлината ѝ ме изпълва със същото утешително спокойствие като неговия поглед.

— Само те наглеждам.

Той изсумтява нещо в отговор, което не звучи никак утвърдително. Когато вдигам глава, установявам, че е извил рошавата си бяла вежда.

— Какво?

Дядо сръбва още една лъжица от супата.

— Благодарен съм ти, че ме наглеждаш, калинке. Просто се питам дали нямаш нещо друго наум.

— Какво например?

— Например твоя тайнствен приятел, ако все още го наричаме така.

Пускам лъжицата в купата си с тихо дрънчене.

— Виждате ли се? — подмята уж небрежно, но не ми убягва сериозната нотка зад думите му.

— Срещали сме се. Но май „приятел“ вече не е най-подходящата дума. — Веднага щом го изричам, разбирам, че е вярно. Че е неоспоримата истина. Максим много бързо се превръща в нещо повече за мен. Много повече.

— Карате ли се?

Въздъхвам.

— Постоянно.

Както когато се престори, че може да ме изгони от курса си.

— И?

— И това така и не успява да ни раздели.

Понякога — често — постига точно обратното. По наелектризиращи, незабравими начини…

Главата ми се пълни с наниз от спомени, които неизменно се въртят около Максим, а дядо ми се умълчава. Не търся някакво дълбоко значение в тишината. Когато става дума за Максим, имам повече въпроси, отколкото отговори, особено сега. Обаче ми се струва опасно да говоря за това с когото и да било, дори с дядо. И особено с Кел, която не ми е обелила и дума, откакто ѝ признах, че се влюбвам в моя загадъчен професор.

— Научи ли нещо повече за него? — не спира да ме разпитва дядо.

Изражението му е по-напрегнато в сравнение с момента, когато пристигнах, и съвпада с настъпилото в стаята настроение. Тревогата му несъмнено е свързана със заплашителната мисъл, че се задявам с мъж, който не е демонът, за когото се пазя.

— Няма представа кой е баща му — отвръщам и си мисля каква болка причинява този факт на Максим, нищо че раната е нанесена отдавна. — И също като мен си задава въпроси за себе си. Знае, че не е като другите.

— А знае ли за теб?

— Не, разбира се — изправям отбранително гръб. — Никога не бих му споделила за семейството си.

Не знам защо, но мисълта да призная на Максим, че съм демон — не че би ми повярвал — ми се струва много по-лоша от това да спя с него. Което само по себе си би било грешка.

Откъдето и да го погледнеш.

Опасна грешка.

Мога обаче да си простя няколко нехайни фантазии, нали така? А и Максим никога няма да научи истината. Никога няма да научи достатъчно за мен, че да проумее какво всъщност означава да си Валари. Никой извън малкия ни кръг не го знае. Но като отговарям уклончиво, звуча като бедното богато момиче — привилегирована и нацупена. От малкото, което е споделил, съдя, че неговото детство не е било розово, финансово и другояче, и че би накарало моето да изглежда напълно преодолимо.

Така или иначе искам да разбера повече за него. Искам да разбера всичко.

Всеки път, когато ми разкрива нещо за личния си живот, нямам търпение да открия още и още. Може би и при него е същото. Може би и той желае да научи истината за мен, както аз постоянно мисля и се питам за неговата.

— Какво ще правиш, Кара?

Този въпрос ме тормози кажи-речи от първата ми среща с Максим. Как да постъпя с това неустоимо, невъзможно изкушение? Пристрастяващият шанс Максим да…

— Не мога да спра да го виждам — заявявам накрая.

Погледът, с който дядо ме удостоява, е неприсъщо безстрастен за него. Накрая измърморва:

— Звучиш доста сигурна.

— Така е — влагам всичко от себе си в отговора. — Дори да исках, чувствата ми далеч надхвърлят волята, която се изисква, за да стоя далече от него.

Още една тежка пауза. Дядо бутва празната си купа настрани, обляга се назад и дървеният стол изскърцва под тежестта му.

— Усетила си, че е повече, отколкото изглежда на пръв поглед. Какво го прави различен?

— Част от нещата се набиват на очи — казвам. — Първо, той е… огромен. Като бог сред мъжете.

— Което може лесно да се обясни с изключителен генетичен материал.

Този път аз вдигам вежда.

— Същото не важи ли и за нас?

Дядо се усмихва широко.

— Друго имах предвид.

— Не е само това. С очите си видях на какво е способен.

Силата му е невероятна. Освен това се изцерява като по магия. Опита се да го омаловажи, но аз знам на какво станах свидетелка. Не беше нормално.

Дядо отново изсумтява. Звукът ми се струва по-дълбокомислен отпреди, сякаш и той, като мен, се опитва да разгадае мистерията, която представлява Максим.

— Майка му сигурно разполага с поне част от отговорите.

— Максим е сигурен, че тя знае повече, отколкото му споделя.

— Максим?

Примигвам, щом осъзнавам, че за пръв път изричам името му пред дядо си.

— Максим Кейн — изпускам поредната напрегната въздишка. — Няма смисъл да го крия повече. Той е преподавател по литература в „Аламида“.

Дядо се взира продължително в очите ми.

— Играеш си с огъня, Кара.

Размърдвам се в стола си и внезапно изпитвам неловкост… дори смущение. Дядо никога не ме е наблюдавал така втренчено. Енергията, която погледът му излъчва, пък ме удря като пламъци в снежна пряспа — ту ме облива с топлина, ту ме кара да зъзна от студ.

— Знам.

— Дали? Наистина ли?

— Какво означава това? — повишавам отбранително глас.

— Рискуваш всичко, Кара.

Изпръхтявам, но прозвучавам кухо. Каквото и да се случва между Максим и мен, то вече е много по-силно от страховете, които предупрежденията на дядо са способни да породят в сърцето ми. Как да му обясня, че Максим е всичко, което не съм знаела, че желая? Че той не ме гледа така, както ме гледат всички останали? Как се чувствам, щом го направи? И как никога, никога няма да ми омръзне?

— Може би съм готова да пожертвам живот, изтъкан от лъжи, в името на един момент на истина.

Не знам какво мога да направя, но самите думи ми вдъхват смелост и се чувствам се достатъчно храбра, за да ги превърна в реалност.

Дядо затваря очи и прокарва ръка по лицето си.

— Кара… Не знаеш какво говориш.

— Казвам, че не съм готова да приема живот, който ми е даден наготово. Казвам, че не е честно.

— Така е. Но нямаш никакъв избор по този въпрос, ако…

— Ако какво? Ти сам го изтъкна. Всеки има избор.

— Не и в случая.

— Защо? — Във въпроса ми се съдържа гняв, който изразява едва частица от искрените ми чувства. — Защо точно тази ситуация трябва да прави изключение?

— В нашия свят решенията водят до последствия — отвръща той със стегнато гърло. — Последствия, от които не можеш да избягаш. Аз цял живот търпя моите, миличка. Не искам и ти да допуснеш същите грешки.

Изрича го пламенно и ме кара да се замисля. Дядо винаги ме е защитавал. Винаги тихо е поощрявал доброто у мен. Тази вечер обаче нещо се е променило. Боя се, че собствените му страхове са взели превес. Никога не сме обсъждали обстоятелствата, донесли толкова мрак в живота му. Както при повечето фамилни истории, всички знаят основното, но прекалено много детайли липсват.

— Дядо?

— Какво? — изхриптява той.

— Какво наистина ти се е случило? — прошепвам. — Нямам представа защо някой би решил, че заслужаваш това.

— Знаеш достатъчно, Кара. Няма да ти разкривам кървавите подробности.

— Но аз искам да ги знам. Струва ми се, че трябва.

— Дълга история.

Част от тази история е широко известна. Всички са наясно, че Джовани Валари е трябвало да умре преди четирийсет години, когато Малкълм Колфийлд, съпруг на една от най-успешните старлетки по онова време, го застрелял хладнокръвно, преди да насочи пистолета към съпругата си и към себе си. Джио обаче се вкопчил в живота и изпаднал в кратка кома, а после сърцето му спряло, преди отново да забие като по чудо. Малкълм и Пенелъпи Колфийлд не извадили такъв късмет.

През седмиците след стрелбата се разнесла мълва, че Колфийлд откачил, защото Джио и Пенелъпи били любовници, но понеже нямало кой да потвърди или отрече слуховете, с изключение на него самия, мълвата си останала мълва. Нищо в историята не обяснява как дядо ми е избегнал смъртта и вечността в Ада, нито защо се е озовал в Подземния свят.

— Дядо? — подканвам го повторно. — Моля те. Все повтаряш, че не знам и не разбирам. Защо не ми помогнеш да разбера? — Посягам към ръцете му. — Помогни ми да прозра истината.

Пръстите ми тъкмо докосват неговите, когато той скача от стола и започва да разчиства малката кухня.

— Никога ли не ти е хрумвало, че не се гордея с причините, поради които се озовах в тази ситуация?

Замислям се над въпроса.

— Имайки предвид, че съм израснала в семейство на демони, и най-страшното признание едва ли би променило мнението ми за теб.

Той трескаво бърше чистия кухненския плот.

— Не бях светец. Горделивост. Завист. Алчност. Каквото се сетиш. Човек ще си помисли, че като погледнеш Ада в очите и получиш втори шанс, ще се промениш. Очевидно баба ти е била единствената, способна да го постигне. Който и да взема решенията там, долу, явно си разбира от работата.

— Добре, решили са да те използват като пример за назидание. Това го разбирам. Но искам да знам защо.

Той се обръща към мен със стиснати устни.

— Защото си заслужих билета за там, но въпреки това успях да избягам. А те мразят откраднатите души. — Очите му са плувнали в болка. — Понякога се питам кое е по-лошо. Вечност долу или живот с мисълта, че аз съм виновен за всичко. Че моята свобода, ако изобщо може да се нарече така, ви е отнела вашата.

Опитвам се да осмисля трудната истина. Той ми е дядо. Не бих съществувала без него. Наистина ли обаче съм се появила на този свят единствено за да бъда пионка в наказанието му?

Колкото и да го обичам, неговите грешки са предопределили моята орис. Вече го знам със сигурност, която ме убива.

Той въздъхва пресекливо.

— Съжалявам, Кара. В момента не съм добра компания. Защо пак не се отбиеш след една-две седмици, калинке?

Напоследък не съм на себе си. — Пристъпва към мен и ме стисва обичливо за рамото. — Лека нощ.

Преди да съм възразила, дядо се отправя към стълбите за втория етаж. Не искам да си тръгвам, но би било странно и неловко да се задържа тук. По пътя към къщи бих могла поне да си прочистя ума, макар че едва ли ще успея.

Вече съжалявам, че поставих дядо в такава спорна позиция.

Той несъмнено ме обича — поредната причина да ме пази от съдбата, която му е твърде позната. Самоналожено покаяние, което го измъчва от години.

Минавам през голямата къща, но преди да стигна до главния вход, Далтън се появява и отваря вежливо вратата на майка ми.

Тя спира очи върху мен и разтяга устни в широка усмивка.

— Кара! Тук си! Колко хубаво!

Тръгва към мен и аз я прегръщам кратко за поздрав. Над рамото ѝ виждам, че я следва някакъв силует. Мама се отдръпва и му махва — явно това е мъжът, който я е извел на вечеря.

— Ардън. Ела да се запознаеш с Кара. Кара, това е Ардън.

Прието.

Ардън е достатъчно висок, за да скъси разстоянието с две дълги крачки. Протяга ми ръка. Посягам с намерението да се здрависаме, но той улавя пръстите ми и ги поднася към устните си, принуждавайки ме да срещна погледа ми.

Мигновено ахвам — уви, не от удоволствие. Очите му са сиви като въглени, ако изобщо е възможно да им се припише някакъв цвят. Очните му ябълки са тъмни и напрегнати, сякаш не са съставени от ириси, зеници и склера, а са два тайнствени тунела, които водят към незнайни дълбини.

Прилягат на гладката му черна коса и наболата брада по бузите му — от онази четина, която е отгледана напълно съзнателно, а не е резултат от дълъг работен ден или липса на време.

— Очарован съм — прошепва той и ми целува ръка.

Веднага разбирам — по горещината, която излъчва, и енергийните молекули, трептящи помежду ни — че е един от нас.

Отдръпвам дланта си при първата изникнала възможност.

— Приятно ми е да се запознаем — изричам със стегнато гърло и се радвам, че измъкнах ръката си и вече няма нужда да се взирам в безмилостните му очи.

Що се отнася до майка ми, нейните очи са разширени.

Устата ѝ е замръзнала в неизменна усмивка, подобно на дете в лунапарк.

— Толкова се радвам, че си тук, Кара. Мислех да те поканя на вечеря с нас тази седмица, за да поговорим за работата на Ардън.

— Работата му?

Тя се засмива и го докосва по рамото, все едно са стари приятели.

— Да, той се занимава с антики. Тази година си обещах да подходя сериозно към нашите колекции.

— Колекции?

Тя отново се засмива, този път по-насилено.

— Колекциите ни, скъпа. Семейните бижута и… — махва рязко с ръка, докато търси правилните думи.

— Произведения на изкуството и артефакти със специално значение — довършва вместо нея Ардън. — Пазарът за реликви е по-силен от всякога и изключително конкурентен. Мога да ви помогна да се ориентирате и да сключите добри сделки.

— О, супер — отговарям така, сякаш вече нямам пулс, което може и да е вярно. Сериозно, убийте ме тук и сега. Точно от това се нуждае семейство Валари — поредната стая с надценени дрънкулки, които съвсем да раздуят чувството за превъзходство на майка ми.

— И ти трябва да ни помогнеш, Кара — добавя тя. — Не знам нищо за този пазар, а нямам достатъчно време да го проуча.

Смръщвам се.

— А аз имам, така ли?

Мама отвръща подобаващо на раздразнения ми поглед.

— На фона на цялото време, което прекарваш, забила нос в прашни стари книги, е наложително най-сетне да извлечеш някаква практическа полза от познанията си.

Не бих понечила да споря с нея дори Ардън да не беше свидетел на разговора ни. Знам, че вече е решила да ме включи в новия си проект, независимо дали ми харесва, или не.

Убийте ме. Тук и сега.

Тази мисъл често ме спохожда.

— Хайде да пийнем по чаша вино и Ардън ще ти разкаже повече по въпроса.

Ако се съди по спокойния поглед на Ардън, той няма нищо против плана на Вероника да удължи вечерните любезности.

Аз обаче не съм в настроение да се включа.

— С удоволствие, но рано сутринта имам лекции — обяснявам набързо. — Радвам се, че се запознахме. Сега обаче наистина трябва да се прибирам.

Майка ми се нацупва, без да крие раздразнението си.

— Добре. Ще се разберем за вечеря тази седмица. Нали? — отправя обнадеждена усмивка на Ардън.

— Би било чудесно — казва той и най-сетне откъсва поглед от мен, колкото да успокои майка ми.

— Страхотно. Ще ти пратя телефонния номер на Кара. Нямам търпение да започнем.

Шестнайсета глава

Максим

Преди няколко години в последния момент реших да се включа в маратона на Лос Анджелис. Стана така, че през последните осем километра мъкнах на гръб един тип, понеже обещал на приятелката си да го види на финала, въпреки белодробното заболяване, което го остави без въздух. Казваше се Монтагю. Настояваше да му викам Монти. Усмивката на лицето му не повехна и за миг, нищо че дробовете му хъхреха.

В момента ми иде да се прекръстя на Монти.

Защото незнайно как издържах последния час, през който говорих за опасностите на примитивизма, похотта и необузданите апетити, без да се поддам на нито едното от тях.

И без дори да погледна към жената, която ме разпалва със самото си присъствие.

Мога да се справя. Вече съм се справял. Почти.

Остават само три минути…

Майната му.

— Да ти говоря още — нямам сили.

Веднага щом изрецитирвам този стих от песен шеста, затварям решително подвързаната с кожа книга и отсичам:

— Струва ми се подходящо място да спрем за днес, а?

Залата ми отговаря с колективна въздишка на облекчение.

Повишавам глас, за да надвикам шума от отваряне на чанти и включване на телефони.

— За да сме наясно, дами и господа, снизхождението ми приключва с тези три минути по-малко. Очаквам да предадете предложенията си за курсова работа до пет следобед. Никакви хвърчащи листчета, моля. Разпечатан и подвързан текст, на бюрото ми в сградата „Арчър“. Курсовите работи съставят петдесет процента от крайната ви оценка.

Ясно е, че никой не ме слуша — студентите си говорят развълнувано за вечерните събития. Конкистадорският бал е една от връхните точки на учебната година в „Аламида“ — десетдневен купон, който започва с официален прием за набиране на средства, продължава с рок концерт в кампуса и завършва с четиридневен карнавал.

Довечера ще трябва да облека костюм и е задължително да се завъртя на официалното събитие. Тази година балът ще се състои в двора на библиотеката, буквално на няколко крачки от кабинета ми, но този факт не ми носи особена утеха. Е, поне ще имам добро извинение да се измъкна рано — дотогава на бюрото ми ще се е събрала голяма купчина есета за преглеждане.

Изпразнената зала би трябвало да ми донесе известно облекчение, но докато Кара е тук, не мога да се отпусна. По време на лекцията се преструвах, че не я забелязвам, което не значи, че не жадувах за нея с всяка капка кръв в тялото си.

Сега положението се влошава — тя не помръдва от мястото си и ме принуждава да вдигна глава и да я погледна.

— По дяволите.

Думите сами изскачат от гърлото ми, щом очите ми се спират на нея. Тъмната ѝ, блестяща коса е сплетена на хлабава плитка. Перлените копченца на бялата ѝ копринена риза и светлите ципове на излъсканите ѝ боти.

Но най-вече — поредният чифт греховно впити дънки, този път черни, които обгръщат всяка нейна извивка, щом Кара става от мястото си и поема към мен.

— Кара.

— Максим — отвръща тя със същия леден тон.

Стисвам устни. Направо ме смразява до кости, макар че би трябвало да съм благодарен за всяка вкочаняваща сричка.

Истински балсам за самообладанието ми.

— Какво мога да направя за теб днес?

— Хммм. Като за начало, да спреш да ме игнорираш? — тросва се тя.

Слага решително ръце на кръста си и убива всичките ми мисли за заснежени пейзажи. Кълна се, че очите ѝ мятат истински мълнии. Сигурно е само плод на въображението ми, но мога да се закълна във всичко свято, че това е най-хипнотизиращата гледка, която някога съм виждал.

Само дето вътрешните ми противоречия се засилват допълнително.

— Кара, по дяволите.

— Сериозно? Сега ще се ругаем ли? И ще се преструваш, че съм те засегнала?

— Не си ме засегнала, ясно? Просто… — млъквам и прокарвам пръсти през косата си. — Едва ли си даваш сметка какво ми струва да се съсредоточа по време на лекции, когато си тук.

Това звучи ли ти логично?

Тя се залюлява на пети и вдишва продължително.

— Ще помогне ли, ако пак седна на задния ред?

Не ѝ отговарям, защото жадувам за близостта ѝ със същата сила, с която си давам сметка колко е опасна.

— Какво толкова се промени за два дни, че даже не можеш да ме погледнеш?

Сега гласът ѝ е тих и раним. Пламъците в очите ѝ пък са угасени от обида, която къса сърцето ми.

Де да беше само това. Разкъсан съм до основи, че и до онова отвъд тях.

Не мога да го назова, защото през целия си живот се правя, че не съществува. Че в мен няма неща, които е по-добре да си останат непроучени. Обширната тундра на духа ми, покрита със съзнателно натрупан сняг, който в момента се топи главоломно под жежкия ѝ поглед. Нищо че тази топлина се излива под формата на гняв. Или точно заради това.

Изкусителка, която ме влудява. Не ми позволява да избягам, а сърце не ми дава да ѝ се озъбя като дракон в клетка — ето защо оставям тундрата на милостта на пламъците. По-лошо, тайничко копнея за още керосин, който да ги подхрани.

Керосин на име Кара. Пожар, който не бих могъл да потуша.

Умствената дисциплина, която съм си изградил през годините, е безсилна пред тези огньове. Нито тя, нито самоконтролът, страхът и лошите предчувствия са достатъчни. Така че защо изобщо се опит вам?

Отговорът отеква в периферията на мозъка ми. Трещи в гърдите ми.

— Мамка му — мърморя и отивам зад катедрата. Преструвам се, че съм много зает с лаптопа си. Движа пръст по тъчпада, за да затворя програмата за презентации, и това простичко движение ми връща част от самообладанието. Кара откликва на мълчанието ми с ядно сумтене.

— Виж. Не съм някоя лепка. Няма нужда да навираш езика си в гърлото ми, за да се почувствам велика. Но ако и занапред ще ми пробутваш извинението, че трябва да се държиш като преподавател, да знаеш, че не съм единствената, която не се хваща. От всички студенти в курса ти аз най-добре познавам материала, но през последния час ти дори не ме погледна, камо ли да ми зададеш въпрос по същество. Даваш ли си сметка как изглежда това в очите на всички присъстващи, които не са пълни идиоти?

Вместо да ѝ отговоря, насочвам гнева си към лаптопа и го затварям с трясък. Прехвърчат искри, замирисва на изгорели кабели и добавям мислена отметка да се отбия в магазина за електроника напът към къщи.

— Може и да не ти се вярва, но и сред нас, простосмъртните извън клана Валари, има такива, които са в състояние да разберат как изглежда дадена ситуация в чуждите очи.

Мигновено съжалявам за отровните думи. Копнежът ми нараства главоломно, щом Кара отстъпва назад, сякаш съм я пробол с кинжал в сърцето. Връща се на мястото си и бързо събира нещата си в червената кожена чанта. Подозирам, че смутеното ми лице е придобило същия цвят.

— Кара.

— Махам ти се от главата — отсича тя и тихите ѝ думи съвпадат с ритъма на глупавото ми сърце. Губя я. Бързо.

— Кара.

Тя изкачва стъпалата към горния изход и си давам сметка, че разполагам само с един полезен ход. Истината.

— Кел дойде да говори с мен — обаждам се накрая.

Когато най-сетне спира и се обръща, издишвам с облекчение, сякаш в дробовете ми от три дни се е събирал въздух. Признанието ми обаче май само влошава положението.

— Тя… какво?

— Вчера. Дойде в кабинета на Джеси, докато и аз бях там.

Явно държеше да ми обясни някои неща. — Отново прокарвам ръка през косата си. Жестът не прави момента по-малко неловък. Ако не друго, реакцията ѝ потвърждава красноречиво поне едно — Кел не ѝ е споделила нищо за разговора ни.

— Защо ли се учудвам?

Въпреки горчивата реплика, си личи, че новината е тежък удар за нея. Кара сяда на стъпалото и протяга крака.

— Не ми изглеждаш особено учудена — отбелязвам. — Прав ли съм?

— Нещо такова.

Пораженческият ѝ тон се забива в гърдите ми като кука.

Зарязвам съсипания си лаптоп и тръгвам нагоре по стъпалата.

Сядам до нея и я прегръщам през раменете.

Тя се сгушва в мен, обляга глава на рамото ми и слага длан на гърдите ми. Изведнъж, просто ей така, отново се чувствам цял. Доколкото е възможно напоследък. Предвид факта, че съм разкъсан на малки парченца. Най-изненадващото е колко бързо се случи.

Заради нея?

Не искам да отговарям на този въпрос дори пред себе си.

Търся разсеяно други обяснения, но те до едно са недодялани.

Истината е такава, независимо че изглежда нереална и неочаквана. Аз се пропуквам, а длетото е в нейните ръце.

Длетата обаче се използват и за оформяне, не само за разрушение. Да, Кара ме е пропукала до основи, но въпреки това вярвам, че именно тя е ключът към търсените отговори.

Лекът за отворените ми рани. Топлината ѝ ме пропива, сякаш в тавана има дупка и слънцето грее право към нас. Всичко е съвършено, като огъня в очите ѝ, като електричеството на докосването ѝ, като връзката, която изпитвам към тях. Дори не мога да повярвам, че е истинска, но искрено се радвам, че именно аз я държа в обятията си… и че тя ме прегръща собственически.

Кара издишва дълбоко, забила нос в гърдите ми.

— Нека позная. Кел ти е казала да ме оставиш на мира. Че трябва да стоиш далеч от мен.

— Да, беше категорична.

— Но не ти е разкрила защо.

Долавям странна увереност в тона ѝ. Връщам се към разговора си с Кел и макар че не помня конкретните думи, ясно си спомням искрената загриженост на младата жена.

— Поради каквито и причини да не иска да се виждаме, вероятно са основателни.

Не съм сигурен, че съм откровен. Не изцяло. Даже и да науча подробностите, те няма да променят отношението ми, а най-много да подсилят решимостта ми да докажа на Кел, че греши. Или да ме накарат да се намразя още повече, задето не съм мъжът, когото Кара наистина заслужава. Защото много държа на нея и си давам сметка за това. Кара заслужава нещо много по-добро от мен.

— Значи си ѝ повярвал — натъртва тя и свива юмрук до гърдите ми. — Когато е казала… каквото там е казала.

— Повярвах, че тя го вярва — отвръщам. — И че го прави от обич към теб. — Млъквам за миг, преди да добавя: — Мисля и че връзката ни я плаши.

Кара преглъща шумно.

— Вярно е.

— Сигурна ли си?

— Да.

— Защо?

— Моето семейство… — свежда поглед към ръката си и пръста, който е пъхнала между две от копчетата на ризата ми. — Вече съм ти го споделяла. Сложно е.

— Кара? — подканвам я и стисвам леко рамото ѝ. — Какво има?

Тя мълчи и след две секунди вече знам, че отговорът няма да е директен. Дори когато се отдръпва от мен, за да ме погледне в очите. За да ми покаже искрената печал в своите.

Този път без онези великолепни пламъци.

Благодарен съм, че вместо това ми показва какво има зад тях. Искреност. Притеснение. И… страх. Веднага разпознавам емоцията, защото клокочи и в моите гърди.

Плъзвам ръка нагоре по шията ѝ и обгръщам бузата ѝ с длан. Усещам топлината на кожата ѝ и силните ѝ черти — коренно различни от тихото отчаяние, натежало в дълбините на погледа ѝ.

Дай ми нещо повече, малка изкусителко. Нещо. Каквото и да е.

Отварям уста, за да го изрека на глас, когато Кара отново ме поглежда в очите.

— Плаши ли те, Максим? Това… ние. Плаши ли те?

Увивам един измъкнал се кичур около пръста си. Подръпвам го леко и доближавам лице до нейното.

— Невинаги. Но понякога… както сега, когато те гледам така, когато те прегръщам така… — Навеждам се още малко, докато устните ни не се докосват и дъхът ни не се смесва. — Да. Плаши ме до смърт.

Кара мълчи и в отговор на думите ми долавям само накъсаното ѝ дишане — тогава към първия пръст върху гърдите ми се присъединява и втори. Сърцето ми се блъска отдолу като разбунтувал се затворник, който няма търпение да скочи в ръката ѝ.

— Усещаш ли го? — притискам ръката ѝ към подивялата ми, тресяща се гръдна кост. — Нали го усещаш?

Тя съумява да кимне едва доловимо.

— Значи разбираш. Уплашен съм, защото има много неща, които не разбирам. Никой никога не ми е причинявал подобно нещо. Никой не е притежавал такава власт над мен. Не знам защо реагирам така на теб, но се радвам, повярвай ми, дяволски се радвам, че си ти.

Тя примигва бавно.

— Наистина?

— Да. И, бог да ми е на помощ, искам да науча още. Искам да ти дам още. Изгарям да ти дам още.

— А аз с радост ще го приема. — Устните ѝ с вкус на канела докосват моите. Кожата ѝ с аромат на рози пламва под дланта ми. Обръща се, притиска се в мен и прокарва ръце през косата ми. — Всичко това, всичко, което ни се случва… нуждая се от него, Максим. Имам нужда от теб.

— Тогава се отвори за мен. — Думите прозвучават хрипливо и отчаяно, но изобщо не ми пука. Поставям ръка на тила ѝ и впивам поглед в нея. — Моля те, Кара. Каквито и да са тези нелепи семейни тайни, ще се справя с тях. С всичко. Ако само ми повярваш достатъ…

Прекъсва ме шумът от отваряща се врата в горния край на стъпалата. Половин дузина студенти нахълтват в аудиторията.

Кара скача на крака и привлича насмешливите погледи на новодошлите.

Ставам на свой ред и ги стрелвам кръвнишки, но Кара бърза да си тръгне. Следвам я по петите като сянка.

Тя спира на върха на стълбите. Вдясно има тясна кабинка, от която се контролират осветлението и озвучаването в залата. Кара ме хваща за ръка и ме дръпва в кабинката.

Трябва да призная, че въпреки малобройната ни, но любопитна публика, това решение ми допада. Тук е по-тъмно.

И топло. Приятно ми е да съм толкова близо до нея в оскъдното пространство. Много ми харесва.

Удивлявам се какво върши новият прилив на сенки с красотата ѝ. Вместо да притъпят великолепието ѝ, те подчертават всяка опияняваща черта и апетитна извивка.

Слагам ръка на кръста ѝ, като скривам движението между нейното тяло и тапицираната стена на кабинката. Допирът ме разпалва на секундата.

— Слушай — отронва тя. — Тайните, които смяташ за нелепи?

Не са такива. Точно обратното. Опасни са.

Подсмихвам се.

— Можеш да ми ги разкриеш, но после ще трябва да ме убиеш?

— Не се шегувай с това — изплюва Кара.

Млъквам за миг, заинтригуван от реакцията ѝ.

— Тогава спри да увърташ.

— Не увъртам!

— Напротив. А аз няма да се откажа само защото тайните ви са опасни.

Стисвам я по-силно за кръста, за да подчертая думите си.

Тя плъзва пръсти нагоре по ръката ми и затаява дъх.

— Максим… ти си изключителен, момичетата сигурно припадат по теб и така нататък… но въпреки всичко си от плът и кръв. Обикновен смъртен човек.

Вдигам вежда.

— Защо? Какви други хора има?

Тя се вкопчва в рамото ми.

— Просто кажи, че разбираш какво ти говоря.

Обгръщам ръката ѝ с моята.

— Разбирам, че и под твоята изключителност, която кара мъже да припадат и така нататък, ти също си от плът и кръв. — Затаявам продължително дъх, докато болката в гърдите не ме принуждава да издишам. — Но съм твърдо решен, Кара. Ето защо, дори да не си обикновено момиче от плът и кръв, трябва да разбереш, че за мен няма значение, че само ти имаш значение. И искам още, мамка му. Много повече. — Притискам палец към центъра на дланта ѝ и получавам желаното.

Погледът ѝ се вдига към мен. — Ще ценя тайните ти, Кара. Ще ги пазя. Ще пазя теб.

Тя примигва бързо. Веднъж, два пъти. През тези две секунди красивото ѝ лице се изопва от вътрешна борба, а израженията ѝ се менят и се гонят. Неприятно ми е, че я поставям пред такава дилема, но истината е, че мога цял ден да наблюдавам резултата.

— Благодаря ти. — Кара плъзва пръсти надолу по ръката ми и разпалва поредните пламъци, след което ме стисва за китката. — Нямаш представа колко са важни за мен тези думи.

Свеждам глава, докато челото ми не доближава нейното.

— Тогава защо изглеждаш така, сякаш те моля да си отрежеш някой крайник?

— Защото точно така ще се чувствам, ако те загубя — прошепва треперливо тя. — А ако ти кажа истината, вероятно ще се случи.

— Защо не оставиш на мен да преценя?

Още една треперлива въздишка.

— Макс…

— Наистина ли имаш толкова лошо мнение за мен? — Приближавам се още и копнея да ѝ отправя това обвинение с целувка. Само че в залата влизат все повече студенти, както и преподавателката по етика. Въпреки че с тази жена не сме близки приятели, тя ме познава достатъчно добре, че да ме разпознае в полицията. Или в тъмна кабинка за контрол на осветлението и озвучаването.

— Каквито и да са тайните ти — изричам тихо, — те не те променят. Онова, което виждам и чувствам към теб.

Следва ново дълго мълчание. Кара прехапва долната си устна, раздирана от противоречия, и отдръпва ръката си.

— Аз… трябва да си помисля. — Прави крачка назад. — Пък и не можем да говорим тук.

— Къде тогава? — изръмжавам.

Кара се навежда, за да вземе чантата си от пода.

— Нали тази вечер ще ходиш на благотворителния бал? В библиотеката?

— Да — отговарям веднага, без да крия изненадата си. — И ти ли ще идваш?

— В осем откриват крилото на Вероника Валари. Как мислиш? — Отново пристъпва към мен. — Което означава, че в осем и половина моите хора ще са по лимузините и ще пътуват към Холивуд Хилс за афтърпартито. А никой друг от присъстващите на бала няма да се интересува какво се случва в Отдела за антична литература.

Опитът ми да прикрия опиянението си при тази перспектива е предварително обречен на провал.

— Рандеву в старата библиотека? Осъзнаваш ли, че току-що си паднах още повече по теб?

Тя се бори с усмивката. Облягам се привидно небрежно на стената, за да скрия искрения си копнеж. Да я сграбча тук и сега, наред с нахапаните устни и сексапилния ѝ ум, и да я целувам до припадък, а сензационните експлозии в социалните мрежи да вървят по дяволите. Нося се толкова високо на крилете на нетърпението и радостта, че изобщо не ми пука за последиците.

След няколко часа ще получа още парченца от пъзела. Ще разполагам с още няколко истини за жената, която ежечасно подпалва ума ми, духа ми и сърцето ми.

Може би тази жена ще ми помогне да открия нови парченца от собствения си пъзел. Сърцевината на моите истини.

Причините да съм такъв… какъвто съм. И отговор какво, по дяволите, трябва да направя по въпроса.

Седемнайсета глава

Кара

— И без повече приказки, нека поздравим с добре дошла една изключителна представителка на нашата общност, жената, която превърна тази библиотека от мечта в реалност, неотразимата Вероника Валари.

Ръкопляскам заедно с всички останали, докато майка ми се плъзга през двора към подиума пред сградата, носеща нейното име. Ректорът на университета, който от десет минути я хвали многословно, я посреща с целувки по бузите и обичлива прегръдка. Майка ми взема микрофона, отмята дългия шлейф на копринената си рокля и поздравява тълпата с перлената си усмивка и опушения си смях.

— Благодаря ви, ректор Маккарти. За мен е голяма чест да бъда тук.

Електрическите фенери се полюшват леко на вечерния бриз и огряват с меко сияние навалицата, събрала се около коктейлните масички с покривки в цветовете на „Аламида“ — алено и сиво. Мнозина са дошли тук по задължение, като Максим, когото още не съм видяла. Подозирам, че повечето обаче са пристигнали с надеждата да се отъркат в някой член на семейство Валари и шепата други знаменитости, които са се прикрепили към събитието заради светлината на прожекторите.

Майка ми подхваща предварително подготвената си реч и в същия миг нечия топла ръка докосва кръста ми отзад. Сърцето ми ускорява обнадеждено ритъма си, но радостното очакване, вълнението и еуфорията изчезват безследно, когато до мен застава не Максим, а Ардън. Очите му са по-черни от небето отвъд осветения вътрешен двор, а усмивката му е повече от самодоволна.

— Радвам се пак да те видя, Кара — мърка той с копринен глас и поднася високата коктейлна чаша към устните си.

Взира се в мен над ръба ѝ като ловец, който не изпуска плячката си от поглед.

— Господин Прието. Не знаех, че ще идвате.

— Моля те, наричай ме Ардън. Все пак ще прекарваме доста време заедно. Любезностите са излишни.

Навалицата се разсмива на нещо, което майка ми е казала.

Вероятно хвалба, маскирана като самоирония. Дори богатата клиентка на подиума обаче не успява да разсее Ардън. Той ме наблюдава неотклонно. Смазващо. Втренчено. Претегля ме бавно с поглед, докато секундите се проточват.

— Прекрасна рокля.

Ще ми се да не долавях толкова осезаемо одобрението му, но мазната енергия направо извира от него. Чудя се дали да не сложа край на възхищението му, като призная, че съм избрала алената рокля с провокативна кройка заради друг мъж. Но демоните могат да бъдат колкото чаровни, толкова и зли, ако ги предизвикаш, а аз не съм в настроение да изпробвам търпението на този.

— Благодаря.

Той оставя празната си чаша на масичката и използва повода, за да пристъпи по-близо до мен. Опитвам се да не настръхвам видимо заради тази интимна — или поне твърде свойска — близост.

— Имам приятели в колежа — подема Ардън със спокойствието и самоувереността, от които е изтъкан. — Обикновено не ходя на такива събития, но когато разбрах, че ще бъдеш тук, реших да се отбия и да те поздравя.

Вдигам неловко рамене.

— Ами тогава, здравей.

Той се подсмихва.

— От майка ти знам, че имаш сериозни академични интереси. Нали това е последната ти година в „Аламида“?

— Да. И не ми се иска да свършва.

— А какво ще правиш после?

Сърцето ми се свива при мисълта за бъдещето. За ориста, която наближава с всеки изминал ден.

— Бих искала да продължа с магистратура, но се боя, че търпението на майка ми се изчерпва. Държи да се заема със семейните дела и някой от многобройните ѝ проекти.

Той кимва и изсумтява тихо.

— Подозирам, че и аз попадам в някой от въпросните проекти. — В очите му проблясва нещо, което подчертава тайнствената му усмивка. — Решила е да създаде колекция, която да утвърди името Валари в света на изкуството и антиките. Много вълнуващо. Ще излъжа, ако отрека, че нямам търпение да започнем.

— Кой би се изморил да харчи толкова щедро чуждите пари? — успявам да прикрия част от сарказма си с усмивка.

Предвид погледа, с който ме стрелва Ардън, май не съм се справила особено добре.

— И двамата, струва ми се, знаем, че далеч не става въпрос само за пари. А и те нямат никаква стойност на други места.

Говори за Подземния свят, разбира се, и се питам колко добре ли го познава.

— Тогава за какво става въпрос? Осветли ме, моля те.

Той накланя глава и сключва тъмните си вежди. Сигурна съм, че повечето жени, били те обикновени хора или демони, биха го сметнали за красавец. Чертите му са правилни, челюстта му е силна, устните — изразителни, а усмивката му е ослепителна, макар че във втренчения му поглед няма топлина, нито искрено възхищение. Всичко това ме изпълва с желание да отклоня поглед, но нещо в енергията му ме предизвиква да браня територията си.

— Става въпрос за установяване на превъзходство.

Че как иначе.

Примигвам, за да се отърся от зле прикритото предизвикателство, което той ми отправя. Случващото се изобщо не ми харесва — нито предизвикателството, нито подходът на Ардън, но в момента имам по-големи грижи.

— Това е по специалността на майка ми — признавам с повече тъга, отколкото възмущение. Двете винаги сме били много различни и този факт никога няма да се промени.

Тонът му внезапно омеква и острите ръбове се претопяват в дружелюбна мелодичност.

— Ти още пазиш голяма част от човешката си същност. — Нима долавям някакво подобие на страхопочитание в гласа му? То ме плаши дори повече от остротата допреди миг. А после става още по-зле — Ардън плъзва пръстите си по голата ми ръка, прокарва ги надолу по рамото ми и придружава движението с одобрителен поглед чак до подгъва на дългата ми рок ля. — Трябва да ти кажа, че ти отива не по-малко от тази дреха.

— Кара.

Сетивата ми реагират моментално. Дълбокият тембър на Максим ме кара да отстъпя от Ардън и неприятното докосване. Вдигам поглед към високия мъж, който изглежда великолепно в черния си фрак, и оставам без дъх. Също толкова тъмният му поглед обаче е далеч по-стряскащ.

— Максим — прочиствам гърло и бързам да поправя неволната грешка: — Тоест… Това е професор Максим Кейн.

Преподава ми…

— А вие сте? — прекъсва ме Максим и пристъпва заплашително към Ардън, който е висок и строен, но не може да се мери по ръст и маса с него.

Измерват се продължително с поглед, след което Ардън му подава ръка.

— Ардън Прието — отговаря хладно той. — Приятел.

— Приятел — повтаря Максим, сякаш думата горчи.

Отварям уста, обаче не знам какво да кажа, нито как да обясня присъствието на Ардън тази вечер. Той е демон, търгува с произведения на изкуството и по всичко личи, че изпитва слабост към човешката природа, но всичко това би прозвучало налудничаво за непосветените, така че…

Максим се обръща рязко към мен, а в очите му плуват безброй въпроси.

— Не предаде предложението си за курсова работа.

Долната ми челюст пак увисва, докато мозъкът ми се мъчи да навакса. Защото определено предадох тезата си и първият ми инстинкт е да се оправдая съвсем справедливо.

Но тук изобщо не става въпрос за това.

— Леле — засмивам се притеснено и бързам да вляза в роля. — Не е за вярване, че съм забравила. Мислех само за тази вечер и съвсем ми излезе от ума.

— Няма страшно — отвръща той със стегнато гърло, все едно престорената снизходителност му причинява болка. — Не си единствената закъсняла, затова реших да удължа крайния срок.

— Благодаря, професоре.

Максим отвръща с тихо сумтене.

— Ела да я оставиш утре. Знаеш къде да ме намериш.

— Разбира се. Още веднъж благодаря.

Без да ми продума повече, той отново се обръща към Ардън.

— Приятно ми беше да се запознаем. Простете, че се натрапих така.

Преди Ардън да е отговорил, Максим се завърта на пети и си тръгва. Върви към изхода на двора, а аз изпивам с поглед всяко негово движение. Не знам какво да мисля — да му бъда признателна, да се ядосам? Наистина ли си тръгна и ме остави просто така? Без да каже нищо?

Не че бих го чула. Тълпата избухва в аплодисменти след заключителните благодарности на майка ми.

— Трябва да ѝ се притечем на помощ — изтъква Ардън. — Иначе с часове ще я карат да се снима с този и онзи.

— Тя знае как да се измъкне тактично, когато пожелае.

В този ред на мисли…

— Извини ме, но ще отида да предам на шофьорите, че скоро ще е готова да тръгне. Едва ли ще се задържи дълго тук.

Той ме поглежда втренчено, сякаш се досеща, че крия нещо.

Или че го лъжа в очите.

— Кога ще се видим, за да обсъдим покупките на Вероника?

Преглъщам раздразнената въздишка, която напира да излезе.

— Вечеря в петък? — предлага Ардън.

Дори не се замислям дали съм свободна тогава. Интересува ме единствено разстоянието между мен и Максим, което расте с всяка изминала секунда.

— Звучи ми добре — придавам си усмивка, за да разведря атмосферата и да смекча факта, че го зарязвам. — Прати ми подробностите на лично съобщение.

С тези думи и без да поглеждам назад, аз тръгвам към изхода след Максим. Тук навалицата е по-рехава, но пак не го виждам никъде.

— Мамка му — мърморя под нос. Изгубила съм го.

Минавам през главния вход на библиотеката и хвърлям поглед към съседната сграда. Всички прозорци на сградата „Арчър“ са тъмни, с изключение на един, който е слабо осветен и до болка познат. На четвъртия етаж.

Докато изкача стълбите и стигна до кабинета на Максим, оставам без дъх, но не и без надежда. Вратата е открехната.

Виждам го през пролуката — стои неподвижно, опрял ръка високо на прозореца, а с другата държи чаша, пълна с кехлибарена течност.

Бутвам вратата и тихото скърцане проехтява като гръмотевица в притихналата сграда. Максим се обръща стреснато.

Облягам се на рамката и си давам миг, за да се насладя на гледката. Съблякъл е сакото и е разхлабил сатенената вратовръзка. Косата му е все така вързана на опашка и открива лицето му и емоциите, които пробягват по него.

— Реших, че съм те изгубила — обаждам се тихо.

Той гаврътва съдържанието на чашата и отново се обръща към прозореца.

— Разстроен си. — Влизам в стаята и затварям вратата след себе си. — Заради Ардън.

— Твоят приятел? — Не ми убягва леденото ударение, което поставя върху съществителното.

— Не ми е приятел. Не знам защо се представи по този начин. Познат е на майка ми, двамата работят заедно. Това е.

— Разбира се — мърмори той.

Правя още една крачка към него.

— Казвам ти истината.

— Затова ли дойде? Да ми кажеш истината? — Все още говори на прозореца и този факт, в допълнение с намеците му, бързо ме влудява.

Пристъпвам още по-близо. Достатъчно близо, че да го докосна.

— Дойдох, за да те видя.

Мълчанието се проточва още малко, след което Максим накланя глава и ме поглежда напрегнато. Облягам длан на стената в търсене на опора, на буфер, който да поеме част от копнежа и обидата, насъбрали се в сините му очи. Цветът им е като на среднощно гробище, а моите мисли препускат в синхрон с неговата безнадеждност. Аз обаче изтиквам припряно чувствата си — все пак съм натрупала богат опит през годините — и изправям рамене.

Поемам си дълбок, пречистващ дъх, дръпвам ръка от стената и посягам към него. Нова вълна от емоции се опитва да срине самообладанието ми, но аз се стягам и нежно докосвам красивото сребърно копче за ръкавели на китката му.

— Официалните дрехи ти отиват.

— А ревността? И тя ли ми отива?

Вдигам глава, примигвам и овладявам изражението си. Не хукнах след него, за да се караме. Няма да се хвана на въдицата.

— Всичко в теб все повече ми харесва. Дори онова, което откривам неочаквано.

Той вдишва дълбоко, а после издишва бавно.

— Кара…

— Максим? — Толкова е приятно да изрека името му. Особено сега, когато сме сами и мога да се престоря, че това е моят дар за него, моето приношение, молитва, обожание. — Отнасям се сериозно към случващото се между нас. Какво трябва да направя, за да ти го докажа?

Той присвива очи и съзирам вътрешната борба в тях още преди да съм я доловила.

— Добре тогава — предава се той. — Сподели ми нещо за себе си. Каквото и да е. Искам да те опозная по-добре от всички онези случайни хора, които четат за теб в списанията.

— Вече ме познаваш. — Абсолютната истина е, но знам, че тя не е достатъчна. Че няма да го задоволи. Не и този път. — С кого си най-близък в живота си?

Той примигва объркано.

— С Джеси, предполагам.

— Заради случилото се, когато сте били малки?

— Не само. Бяхме приятели и преди злополуката. Ще ми се да мисля, че още щяхме да сме такива и без нея.

Усмихвам се, щом усещам тънките нишки на собствената ми зараждаща се ревност. Човекът, който ми е най-близък, е забранен плод. В какъвто би се превърнал и Максим, ако някой разбере за отношенията ни.

— Защо ме питаш? Нали уж трябваше да говорим за теб?

— Знам. — Затварям очи с въздишка. — Моят най-близък човек е дядо ми.

— Джовани Валари? Сценаристът?

Кимвам.

— Живее в къщата за гости на майка ми в Бевърли Хилс.

Никой не говори с него, защото е забранено. От години ходя тайно при него и измислям всякакви начини, за да се срещаме, без да си навлека неприятности. До ден днешен.

Той присвива очи.

— Но той ти е дядо. Защо, за бога, ти забраняват да се виждаш с него?

— Когато бях малка, двамата бяхме много близки. После нещата се промениха. Така и не разбрах защо. В момента обаче положението е такова.

— И ти го приемаш? — клати глава Максим и знам, че нямам какво повече да кажа, за да му помогна да го осмисли. Той обаче заслужава да знае срещу какво сме изправени.

— Важното е да разбереш, че същото ще се случи и с теб. Ако разберат за нас, няма само да цъкат неодобрително с език и в крайна сметка да се примирят. Ще ни забранят да се виждаме.

Това се е опитвала да ти каже Кел.

Той стисва зъби.

— Защото не съм някаква богата знаменитост? Защото не мога да те кача на яхтата си и да позирам за снимки на червения килим?

Отбранителната нотка в думите му къса сърцето ми.

— Не — възразявам веднага. — Уверявам те, че изобщо не е това. Семейството ми вече има много пари, толкова много, че не знае какво да прави с тях. Толкова много, че губят значимостта си в сравнение с други неща.

— Какви?

— Неща като… традиция… контрол… власт.

— Не разбирам какво общо има това с теб. С нас.

Има, и още как.

Но не мога да го изрека на глас. Той не разбира и никога няма да разбере. Не му е разрешено и никога няма да бъде.

Вдигам ръка и галя нежно брадата му.

— Когато сме заедно, не мисля по въпроса. Университетът винаги е бил моето бягство от онзи свят. Ти обаче… се превърна в нещо повече от бягство.

Толкова повече…

Дълбоко в себе си знам, че любовта ми към Максим ще ме съсипе. Нищо добро няма да излезе от тези редки мигове заедно, ако не броим блаженството, когато ме докосва.

Утехата на компанията му.

Това блаженство.

Тази утеха.

Този рай, която прогонва Ада, за който съм отгледана.

Съдбата, заради която съм зачената.

— Какво съм аз за теб?

С него се чувствам по-внушителна, чувствам се като себе си.

И дори да не е завинаги… ще се възползвам.

Прехапвам устни и въртя разсеяно копчето на ръкавела му.

— Напоследък започвам да си мисля, че мястото ми е при теб. Поне в момента. — Минутка. Час. Колкото ни е отредено. — И не мога да се откъсна или да стоя настрана.

В първия миг Максим не помръдва. После улавя мълчаливо ръцете ми и се обръща към мен.

— Животът ми винаги се е въртял около самоконтрола.

Откакто се помня. Но когато става въпрос за теб… — присвива леко очи. — Честно казано, никога не съм се чувствал толкова безсилен. Щом ти влезеш в стаята, самоконтролът ми излита през прозореца.

Плъзвам длан нагоре по гърдите му и усещам ускорения му пулс.

— С мен не е нужно да се контролираш.

Той ме притегля към себе си и съм благодарна, че сме приключили с приказките. Сладката и бавна целувка е прошка и утеха. Знак, че приемаме все по-здравата връзка помежду ни. Предизвикателство срещу всичко и всички, които я застрашават. Нещо повече, напомня ми по най-приятния начин, че няма нищо лошо да се предам на тези моменти заедно с него.

Максим ме повдига с лекота и ме поставя на дълбокия перваз, като избутва няколко книги, за да ни разчисти повече място. Едната пада с трясък на пода, но ръцете му не спират.

Те опипват жадно всеки сантиметър открита кожа и се плъзгат към раменете ми. Сетне се понасят бавно и мъчително към оскъдната коприна, която покрива гърдите ми. Отново поемат надолу, а после и нагоре по бедрата, оголени от високата цепка на роклята. Пристъпва още малко напред и разтваря краката ми с тяло, за да се настани между тях.

Въздишам. Омеквам. Предавам се.

Тази вечер бедното ми сърце преживя неприятни моменти — болка, негодувание и какво ли още не — а сега се е подуло като балон, който ми пречи да дишам. Максим захапва леко линията на челюстта ми и продължава с целувки към рамото ми и свалената презрамка. Покривам ръката му с моята и му помагам да смъкне до долу едната презрамка. После и другата. Гърдите ми са освободени и чувството е страхотно.

Той не помръдва, не диша. Секундите текат мъчително, а очите му ме изпиват с тихо възхищение.

— Ти си най-великолепното създание, което някога съм виждал.

Кожата ми настръхва при тези думи, но аз искам повече, желая го до болка. Нямам търпение да почувствам ръцете му върху себе си. Устните му. Всичко, което би подхранило или облекчило обзелата ме лудост.

— Докосни ме — моля го тихо.

Той го прави — плъзва съвсем леко палец по външната извивка на гърдата ми и описва кръг. Не ми е достатъчно и се каня да повторя молбата си, ала в този миг Максим навежда глава, засмуква зърното ми и го гали с върха на езика си.

Вдишвам рязко.

— О!

Заравям пръсти в косата му и от гърлото му излиза ръмжене, напоено със същата сласт. Моето желание провокира неговото и той се прехвърля жадно на другата ми гърда. Хапе, смуче и ближе, а балонът в гърдите ми всеки миг ще се пръсне.

Няма значение, че пулсирането между бедрата ми разбива на пух и прах всички причини да спра. Преплитам крака около кръста му и инстинктът ми подсказва, че трябва да увелича триенето там. Едно тънко гласче в главата ми шепне, че отивам твърде далеч и го правя твърде бързо, но друг, по-силен глас крещи, че се бавя. Опасността рязко замлъква на фона на желанието, което ме изгаря отвътре. Пламъците са всепоглъщащи и всичко друго е без значение.

Не искам да спирам. Не искам никога да спирам.

Максим вдига глава за нова целувка. Тази е по-брутална от предишните. Сякаш е на косъм да изгуби окончателно самоконтрол. Би трябвало да се притесня, но не става така.

Имам му доверие. Имам доверие на случващото се между нас.

— Кара…

Името ми си пробива път към устните му.

— Не искам да спирам — отвръщам трескаво.

— Добре. Защото искам да опитам още. Искам всичко.

Плъзва ръка по-нагоре, докато върховете на пръстите му не докосват прашките ми.

— Искам да те накарам да свършиш, Кара. Ще полудея, ако не те вкуся.

Погледите ни се срещат. В неговите сини дълбини се чете такава молба, такъв глад. Вече знам накъде ни води, знам го със сигурност. Максим притиска палец към бельото ми и аз потръпвам при тази намек за оргазма, който ми е обещал.

— Кажи да — прошепва той и пак ме гали.

Отговарям със стон, който явно приема за „да“, защото ме вдига от перваза и ме премества върху ръба на бюрото си.

Без да откъсва поглед от мен нито за миг, Максим сваля бикините ми и ги захвърля настрани. После се смъква на колене и прокарва горещия си език по вътрешната страна на бедрата ми. Цялата треперя. Някъде насред този сладък хаос си давам сметка, че не става дума само за похот. Има страх, очакване и всичко останало, всичко забранено, което Максим пробужда в мен. Всичко забранено и грешно, което вършим и което изглежда толкова естествено и правилно. Съвършено в пълния смисъл на думата…

Той вдига глава и ме поглежда напрегнато.

— Цялата се тресеш, Кара.

— От нерви е.

Думите излизат твърде задъхано и бързо. Сигурна съм, че той се досеща за всичко, което не изричам на глас. Вероятно осъзнава каква граница се каня да прекрача с него. Граница, която досега не съм прекрачвала. Самата мисъл за това винаги е била твърде опасна. А и не бях срещала никого, заради когото да поема този риск.

Максим застива и вибрациите помежду ни се променят.

Стават по-плътни. Всичко е някак по-истинско. По-значимо.

— Можем да спрем. Ако не си сигурна…

Клатя глава. Той спира за миг, сякаш претегля думите ми… или истината в тях.

— Добре съм — заявявам уверено. — Сигурна съм.

Максим поставя ръка на корема ми и я поднася към гърдите ми. Сключва вежди, щом долавя с дланта си пулса на галопиращото ми сърце. За миг се плаша, че реакцията ми и страхът ми ще го спрат…

— Легни, красавице.

Слава на небесата, не го спират.

Той ме бутва нежно назад, мълви задъхано, а вътре в мен се случват чудеса. Гърбът ми се изпъва върху широката дървена повърхност и в главата ми отеква оглушително нов пристъп на желание. Щом устните и езикът му намират най-чувствителното ми местенце, се изстрелвам в ново измерение.

Извивам тяло с накъсан вик. Хълбоците ми се движат по собствена воля. И двамата подхващаме извечната борба за надмощие. Изпитание за сила и воля. Търпение и глад.

Усещам как светът ми се накланя опасно дори когато той ме приковава оголена и все по-замаяна с всяка атака на езика си.

Натискът, който доскоро чувствах само в гърдите си, сега е навсякъде. Пулсира по крайниците ми. Събира се дълбоко в корема ми.

— Максим…. Ах! — Ръцете ми се откъсват от косата му, отмятат се назад, разпиляват купчините листове и най-сетне сграбчват жадно ръба на бюрото.

Оргазмът ме връхлита твърде бързо. Едновременно болезнен и прекрасен в своята сила. Измъченият стон на Максим налива масло в огъня на виковете ми. Удоволствието всеки миг ще ме помете. Когато и последните приливи на делириума се разливат в мен, чувам собственото си скимтене.

— Ела тук — изхриптява Максим.

Помага ми да се надигна, така че устните ни отново да се сблъскат. Между нас вибрира поредният тих стон. Максим пъхва пръсти в косата ми, накланя главата ми и двамата оставаме без дъх.

Щом обаче най-сетне се разделяме за миг, изражението му се променя. Озадаченият му поглед снове по лицето ми.

— Кара… очите ти.

Поемам си рязко дъх, обръщам глава и бързо свеждам поглед. Ако върховното удоволствие ми се отразява като яростта, значи Максим току-що е видял огъня в очите ми.

Поредният неприятен симптом на моята биология, който съм се научила да крия. Симптом, който трябваше да взема предвид, преди да стигна толкова далеч с Максим.

— Какво не е наред? — настоява той. — Кара?

— Всичко — прошепвам.

— Какво? Защо?

Не отговарям. Защото, ако отворя уста, рискувам да му призная всичко.

Къде ми беше умът, по дяволите? Какви ги върша, мамка му!

Максим посяга, за да погали ръката ми, и насочва погледите ни към браздите, които съм издълбала върху бюрото му.

А той се тревожеше, че може да ме нарани в страстта си?

С този въпрос отговарям на първия.

Работата е там, че изобщо не мисля. И в това е проблемът.

— Съжалявам — прошепвам немощно. — Трябва да си вървя.

Оправям роклята си, измъквам се от обятията му и грабвам прашките си от перваза на прозореца.

Дори не мога да го погледна. Не мога да се сбогувам. Мога само да избягам.

Осемнайсета глава

Максим

Не става въпрос само за факта, че тя отново избяга от мен и ме остави с още повече въпроси без отговор.

Проблемът не е дори в похотта, с която се боря цяла нощ заради нея, нито че за пореден път ме накара да повярвам как червеният цвят сякаш е създаден лично за нея.

Има нещо повече. Защото сега ние сме нещо повече.

Видях нещо повече от голата ѝ кожа и възбудата ѝ. Нещо повече от съблазнителните ѝ устни, които се разтварят пред моите. Нещо повече от горещината на великолепното ѝ тяло, когато се отвори за мен и ми позволи да вкуся дълбините ѝ.

Видях нейните тайни.

До някои ме допусна охотно. До други обаче — включително разкритието, заради което избяга — не толкова. Ето защо, докато слънцето се издига над „Аламида“, а аз седя на бюрото си и оценявам последната теза, съм точно толкова объркан и бесен, колкото бях преди осем часа, когато Кара избяга от същия този кабинет като попарена.

Проклет да съм.

Наистина ли беше попарена?

Какво точно се случи тук снощи?

Вече сто пъти превъртах събитията наум. Съвършените моменти, които не спират да ме измъчват и като нищо ще сцепят панталоните на омачкания ми официален костюм.

Другите, заради които крача напред-назад под сноповете утринни лъчи и си мечтая да са лунна светлина. Изгарям от желание да ги преживея отново от първата до последната минута… но с информацията, с която вече разполагам.

Която е… каква?

Тази мисъл ме приковава на място. Дотук с жалкото самосъжаление. Прозрях истина, която ме ослепява като безмилостното слънце и обгорените бразди в плота на бюрото ми. Да, тайните на Кара явно са по-строго охранявани от страстта ѝ.

Аз обаче открай време обичам предизвикателствата. През всеки ден от живота ми се боря за самоконтрол, а по-голямо предизвикателство от това — здраве му кажи.

Да не говорим, че вече разполагам със сериозна улика, която да даде начален тласък на мисията ми.

Час по-късно награбвам всички сценарии, които Джовани Валари някога е писал, и вървя към най-отдалечения кът на втория етаж на университетската библиотека. Сградата тъне в гробна тишина, несъмнено заради махмурлука, който мнозина отспиват. Нямам нищо против. В главата ми е достатъчно шумно заради множеството въпроси, които ме тормозят.

Какво се крие в сърцевината на връзката ми с тази жена? В това привличане, което нарушава законите на биологията, на химията, на здравия разум?

Защо тя ме търси постоянно и с готовност признава връзката помежду ни, а щом я помоля за нещо повече, което да скрепи отношенията ни, бяга? Защо постоянно се позовава на семейството си като обяснение за тази реакция и колко дълбоко е влиянието на роднините ѝ над нея?

Какво е обяснението за буквалните огньове в очите ѝ?

Защо така упорито се крие? Какво крие?

Време е да анализирам всички улики, които събрах. В дълбочина.

Въпросното кътче в читалнята на втория етаж е нещо като мое лично скривалище, което повечето студенти не харесват, защото е овехтяло и тъмно. А след като откриха новото крило, което напълно отразява модерните и скъпи вкусове на Вероника Валари, то окончателно ще опустее. Не че се оплаквам. Така ще разполагам с повече място, за да разгърна…

— Мамка му!

Възклицанието ми кара Джеси да вдигне глава и да ме удостои с една от наперените си усмивки, които са негова запазена марка.

— Виж ти, каква приятна изненада — провлачва той. — Мислех, че си затънал до шията в курсови работи.

— Аз пък си мислех, че още пиеш кафе и се гушкаш с червенокоската, която не можеше да си извади езика от ухото ти на снощното събитие.

— Да пренощуваш в дома на момичето си има своите предимства.

— Щом казваш.

— Струва ми се, че си натрупал личен опит в тази област — изтъква той и поглежда многозначително омачкания ми костюм от вчера. — Вярно, че снощи онази сладурана се опита да спука моя tympanum, но това не значи, че съм ослепял, професоре. Видях те как се омете рано-рано от партито. И — изненада! — Кара Валари хукна да те гони на високите си червени токчета.

Присвивам неволно очи.

— Сериозно ли вкара в едно изречение латински научен термин, описващ евтината ви любовна игра, и обувките на Кара?

— Малко неща са по-изящни от комбинацията между човешката биология и добре изработените обувки на висок ток, приятелю.

— Сигурно бих могъл да се сетя за няколко.

— Дано не си размишлявал върху тях снощи. — Джеси вади дебела книга от купчината на масата пред себе си и я отваря на страница, поместваща великолепно изображение на Слънчевата система. — Не ме разочаровай, човече. Не ми казвай, че си отказал на онази жена на фона на облеклото ѝ и начина, по който те изпиваше с поглед.

Прокарвам бавно ръка по лицето си.

— Добре. Не ти го казвам.

— Слава богу — проточва врат той и вдига вежди. — И?

Стисвам устни.

— Сложно е.

— Фондовият пазар е сложен, приятелю. Трафикът в центъра в час пик е сложен. Но да усетиш кога една великолепна жена ти е хвърлила око и да не направиш нещо по въпроса? Това не е сложно, Максим Кейн. Това е благословия от боговете.

Завършва с патос, достоен за някой дълбокомислен философ, и позволявам на една малка усмивка да се изпише на лицето ми. Още усещам вкуса на Кара по устните си. Моля се мълчаливо да се задържи за постоянно.

— Е, боговете не бива да се тревожат, че усилията им са отишли напразно — отбелязвам накрая и вдигам предупредително пръст. — Но няма да ти споделя повече от това. Край на дискусията.

Джеси размахва победоносно ръце.

— Щом казваш. Но те уверявам, че скоро пак ще си поговорим.

Едва ли ще ми се удаде по-добра възможност да сменя темата. Спирам поглед върху заглавията, които е натрупал пред себе си. До едно са дебели научни издания, толкова ценни, че могат да се заемат само в читалнята.

— А какво води вас в това мухлясало кътче, професор Норт?

И което е по-важно, оставихте ли поне една книга по астрономия за студентите?

— Имам мисия — отвръща той и разкършва рамене. — Търся отговори. — После вдига очи към тавана. — Някой там, горе, чува ли ме? Отговори, моля!

Свъсвам се.

— Какви отговори?

— Такива, обясняващи звездната формация, която Кел Валари е заснела предишната нощ. — Лицето му се изопва, щом вади увеличена версия на снимката от телефона на Кел, копирана на фотографска хартия. — Добре де, ще го призная гласно. Нямам никаква идея какво представлява това чудо.

— Което вероятно означава, че гориш от желание да си го изкараш на някого.

— Да, на себе си — мята ядно фотографията и тя се плъзга по масата. — Това съзвездие, ако изобщо е съзвездие, е лишено от какъвто и да било смисъл. Не само за източния небосвод по това време на годината. А за всеки небосвод по всяко време.

Не е дрон, защото проклетото нещо е твърде голямо и не отговаря на спецификациите на самолет, бил той цивилен или военен.

— Кофти.

Не е нужно да притежавам тънкия усет на Кара, за да доловя раздразнението му. От деня, в който се озова за постоянно в инвалидната си количка, Джеси знаеше, че умът ще е единственото му предимство на този свят. При това първокласен, гениален ум. В редките случаи, когато не знае нещо, Джеси не се спира, докато не го разплете.

— Хммм — сумти той. — Не бих се изразил точно така.

— В смисъл?

— В смисъл, че на този етап почти се надявам да не открия достоверно обяснение.

Присвивам още малко очи.

— Защо?

— Защото тогава ще мога да изляза с теорията, че това е чисто ново съзвездие.

Пръстите ми застиват над тъчпада на лаптопа ми. Отворил съм празен документ, но възнамерявам да го запълня по най-бързия начин с анализ на старите сценарии, писани от Джовани Валари.

— Говориш сериозно — отбелязвам.

— Напълно — кимва Джеси.

— Как е възможно? — Не разбирам много от неговото научно поле, както и той не разбира особено от моето, но знам основните неща. — Нали съществуват осемдесет и осем съзвездия? И броят им не се е променял от почти сто години?

— Да, но точно това прави науката толкова готина, приятелю.

Шансът да превърнеш невъзможното в реалност. — Пак грабва снимката на Кел и я размахва пред себе си. — И да откриеш нови звезди в небето.

Отвръщам небрежно на нетърпеливата му усмивка.

— Нали не забравяш за другите елементи на снимката?

Кварталите в подножието на хълма? И града от другата му страна? Може би хлапета са си играли с фенерчета или нещо от рода.

— Насред гръмотевична буря и пороен дъжд? Съмнявам се.

Такъв си е Джеси. Да превърнеш невъзможното в реалност. Физическите ограничения никога не са го спирали, но любимото му занимание е да ме дразни.

Което прави и в момента — поглежда купчината ми сценарии с пакостлива гримаса.

— Нима една конкретна дама в ретро червено е породила у вас интерес към класическите филми, професор Кейн?

— Разбира се — отговарям добросъвестно аз.

Той се взира преценяващо в сценариите ми.

— Еха. Това оригинали ли са?

— В известна степен, да. Част от тях са копия, от онези, които актьорите четат на репетиции, но всички датират от същата година, през която сценариите на Валари са били заснети.

— Леле. Дори не знаех, че ги имаме в библиотеката. Сигурно скоро ще ги преместят в новото крило.

— Едва ли.

— А?

— Джовани Валари е отчужден от семейството си. Доколкото разбирам, не по собствен избор, но на фона на обстоятелствата от миналото му…

— Аха — клати глава Джеси и мърмори замислено. — Обстоятелства.

Поне прозвучава тактично. Също като „отчужден“. Но Джеси не ме разпитва за отношенията на Кара с дядо ѝ, за което съм му благодарен.

Взема един сценарий от купчината и го разлиства.

— Този изглежда доста интересен. „Разплатата на Ада“. Не помня филма, а имам чувството, че би трябвало да ми е познат. Винаги съм смятал, че Валари се справя най-добре с шпионските трилъри и мафиотските драми, но в този май има достатъчно патос, че да се хареса и на арт средите.

— Джеси — поглеждам го аз, макар че тонът ми е достатъчно красноречив.

— Как мислиш, дали филмът не е независима продукция? По онова време инди лентите[2] не са се ползвали с днешния престиж. А и този сценарий е писан след драмата със старлетката и съпруга ѝ. Родът Валари е било опетнен. Тогава звездата на Джовани е залязла и ако не беше дъщеря му, името им отдавна щеше да е потънало в небитието. Тя го издигна до нови ви…

— Джеси.

— Какво?

— Трябва да ти кажа няколко неща.

Той оставя разгърнатия сценарий на масата пред себе си.

— Звучи сериозно.

— Да — събирам ръце като за молитва и се питам дали нямаше да е по-добре да започна деня си по различен начин.

Подпирам брадичка на пръстите си. — Ти ме познаваш по-добре от всеки друг на тази планета. Нали?

На лицето му се изписва смръщена гримаса.

— Говориш за двата тона пармезан, които слагаш на пицата си? Или как пазиш коричките и ги даваш на бездомните кучета напът за фитнеса? Или за по-мрачните неща, като странната ти мания по мемета с Гарфийлд?

— Говоря за нещата, които са доста по-мрачни от гореспоменатото — изтърсвам припряно от страх, че ако се поколебая, изобщо няма да ги изрека. — За факта, че успях да ти причиня онова, което ти сторих. И причината да върша други… странности.

Той се плъзва назад с инвалидната си количка и оставя сарказма си настрана заедно със сценария на „Разплатата на Ада“.

— Защо повдигаш този въпрос?

— Защото мисля… всъщност съм сигурен… че Кара може да е като мен — прокарвам пръсти през косата си. — И, да, знам колко налудничаво звучи. Макар че не е цялата истина…

— Каква част от истината е тогава? — прекъсва ме ядно той.

Не го виня. Ще бъде прикован към количката си до живот заради моите ненормални способности, а сега му пускам бомбата, че може би не съм единственият свръхчовешки изрод на света. В този град, по дяволите.

Вдигам поглед и поклащам унило глава.

— Тя е различна, Джеси. Влияе ми различно. Това едва ли е голяма новина за теб. Забеляза го още първия път, когато ни видя заедно. Ти ме насърчаваше да се пробвам с нея.

— Защото смятах, че ще извади бастуна от задника ти, скапаняк такъв. Че ще излезете на няколко истински, нормални срещи. Разходки по плажа. Миниголф. Скачане с парашут.

Подпирам тежко лакти на масата и изгърбвам рамене.

— Повярвай ми, вече имам чувството, че пропадам — отмятам глава назад и разтърквам силно очите си. — И нямам представа къде ще се разбия.

— Защо просто не попиташ Кара? — провлачва той. — Може би тя ще знае.

— Защото, ако отговорът беше лесен, щеше да ми го каже, вместо да избягва всячески темата. А аз нямаше да съм тук и да чета сценарии на филми отпреди четирийсет години с надеждата да намеря каквато и да била улика към истинския отговор.

Отговорът, който лежи по-дълбоко от всичко това. Вече го знам. Да му се не знае, виждам го всеки път, когато погледите ни с Кара се срещнат. Таи се във всяка измъчена сянка, която тя ми позволява да зърна в огромните ѝ кафяви очи. Изложен е на показ, когато е бясна или погълната от страст, пробужда се за живот насред онези удивителни, омагьосващи пламъци…

— Добре — обажда се меко Джеси. — Нека тогава анализираме ситуацията. Какво те кара да мислиш, че тя е като теб?

— Тя е… интуитивна.

Джеси извива високо вежда и мълчи, за да ми даде възможност да поясня. Аз обаче не го правя и в крайна сметка той проговаря:

— Интуитивна? Това ли е? Много хора са интуитивни, Максим. За бога, Редж и Сара разбират, че съм болен от грип, три дни преди мен самия.

Търся отчаяно думи. Аз. Не ми достигат думи.

— Повече от това е, мамка му.

— Какво повече? Чете ти мислите?

— Не. И това не е. Не точно.

— Добре. Чете ти… какво? Сърцето? Душата?

Въздъхвам раздразнено.

— По малко и от двете, предполагам. — Или пък по много и от двете. — Може би най-добрата дума е „хиперемпатия“. Кара долавя емоционалните вибрации на хората.

— Емоционални… вибрации.

— Да. Енергийни вълни. Но с повече детайли.

— Енергийни… вълни.

— Да.

— За какви детайли говориш? Може ли да се изразиш по-точно?

Ругая под нос.

— Трябваше да се досетя, че няма да ми повярваш.

Истината е, че ми е ясно защо съм си въобразил обратното.

Допреди няколко минути Джеси ми разправяше за непознати звезди, дори за новооткрито съзвездие. Щом вярва, че невъзможното може да се случи чрез сбор от хелий, водород и скапани ангелски сълзи, защо не приеме, че и в моите твърдения може да се съдържа някаква истина?

— Нямам търпение да чуя какво ще кажеш за пламъците, които видях в очите ѝ.

— Виж, това може и да го повярвам донякъде — отвръща той. — Спонтанното самозапалване отдавна е отхвърлено от науката, но пък ти не говориш за жива факла, така че… Освен ако не броим снощната ѝ рокля.

— Ще ти бъда дълбоко признателен, ако спреш да споменаваш роклята ѝ с такава самодоволна физиономия, гадняр такъв.

Никога не съм му се изрепчвал по подобен начин, но той си го заслужи.

— Да, да, извинявай…

Изрича го някак разсеяно и вдигам глава точно навреме, за да проследя немигащия му поглед, втренчен в сценария.

— Ехо! — обаждам се. — Земята вика Норт. Сценарият едва ли е чак толкова добър.

Джеси тръсва глава в някаква чудата комбинация от кимване и отрицание.

— Доста е… разголващ — казва. — Имам предвид, че…

Гласът му е странен като поведението му. Изпитвам облекчение, когато обръща сценария към мен, забива пръст по средата на страницата и заявява:

— Чети оттук.

Свеждам глава над листа и плъзвам очи по текста.

— Антъни се надига в леглото, разтърсен от кошмара си.

Поглежда напред и отново се стряска. Визалия седи в края на леглото, напълно гола. В очите ѝ горят пламъци. Антъни проговаря, но тя го прекъсва.

— Време е, Антъни — продължава вместо мен Джеси.

Привежда се напред и чете диалога под ъгъл: — Адът ти подари повторен живот. Това е цената за твоето обновление. Трябва да платиш с есенцията на собствения си живот.

Сцената не приключва. Има още много. Детайлите обаче са — ако трябва да използвам израза на Джеси — „разголващи“ и обясняват защо екранизацията на „Разплатата на Ада“ така и не е видяла бял свят. В най-добрия случай филмът е бил излъчван само в късните часове заради ограниченията, свързани с включените неприлични сцени. Нещо обаче ми подсказва, че дори това не се е случило. Инстинктивно разбирам, че сценарият дори не е стигнал до филмовите студиа… и че професионалното падение на Джовани Валари вече е било започнало.

Защото е писал за своята истина? Възможно ли е сценарият да почива на… реални събития от живота му?

Мисълта ме връхлита с такава сила, че рязко се облягам назад. Плясвам гърдите си с длан, убеден, че половината помещение се е сринало върху мен. Както и небето.

— Боже в шибаните небеса! — ахвам.

— Грешиш, човече — мърмори Джеси. — Май не става дума за небесата.

Деветнайсета глава

Кара

При туй вървяхме ний по духовете,

кои лежеха в влажний тоз вертеп

и пъшкаха кат живи под нозете.

Силното кашляне на един от присъстващите го прекъсва по средата на стиха. Вместо да продължи нататък, той отбелязва с пръст мястото и затваря Комедията. Студентите вдигат погледи от своите копия на текста и наблюдават как Максим крачи по дължината на аудиторията.

— Наистина. И пъшкаха кат живи под нозете.

Изсумтява под нос, сякаш разсъждава върху някакъв неразрешим проблем. Което е странно, защото ролята му е именно да ни просветлява.

Боя се, че лекцията няма да протече така. Не и на фона на погледите, с които ме стрелка от самото ѝ начало. Погледи, които могат да срежат стъкло, нищо че отново седя на последния ред. След всичко, което направихме онази нощ… след като той видя на какво съм способна, не намерих в себе си смелост да седна по-близо до катедрата.

Но не намерих сили и да пропусна лекцията. Явно мазохизмът наистина е част от природата ми, заедно с демоничното ДНК и другите уникални клетки на моята химия.

Онези, които имат нужда да бъдат до този мъж, било то и при такива обстоятелства.

И ето ме тук. Ето ни тук — преплели сме погледи за пореден път и водим мълчалив разговор за двама в зала с петдесетима.

— Госпожице Валари — казва той с дълбок и отривист глас. — Нали сте запозната с Цербер?

Говори с увереност, която нажежава кожата ми. Този път не от страст, а от страх, който ми напомня, че трябва да контролирам емоциите и реакциите си — умение, което упорито ми се изплъзва, откакто Максим ме разтърси с онзи оргазъм.

В ретроспекция, макар да се смъмрих сто пъти за грешката, истината е, че не съм изненадана. Онзи интимен момент беше като земетресение от осма степен, което промени завинаги релефа на тялото ми, на ума и сетивата ми. Оттогава ми е трудно да мисля за нещо друго.

Почукам с пръсти по тетрадката си, решена да прогоня въпросните мисли поне до края на лекцията, независимо колко трудно ще се окаже начинанието.

— Да.

Той се усмихва измъчено.

— Така си и мислех. Защо не ни разкажете за този ненаситен звяр, с който Данте се среща в третия кръг?

Свеждам поглед към тетрадката си и несвързаните записки там. Бурята в кръвта ми е засенчена от боязън. Често съм търсила вниманието му и възможността да докажа, че съм права, но точно сега предпочитам да остана встрани от светлината на прожекторите. Тишината в залата обаче ме принуждава да говоря. Прокашлям се и отговарям, без да поглеждам към Максим:

— Цербер… е триглав вълк, който пази портите на Подземния свят.

— С каква цел?

Затварям очи.

— Пуска всички да влязат, но не позволява на никого да излезе.

— Не позволява на никого да излезе.

Вдигам глава.

— В общи линии е така — отвръщам с надеждата, че звуча поне относително спокойно.

Накъде бие той, по дяволите? Дали просто не ме тормози пред състудентите ми като наказание, задето избягах?

Сигурно си въобразява, че играе някакви глупави игрички с мен, защото егото му е наранено, само дето тази тема изобщо не ми е забавна. Как, по дяволите, да му го кажа, без да му разкрия и другото?

Той няма представа колко близо се е озовал до мръсната тайна на семейството ми.

Максим свива устни и кимва леко, преди отново да отвори книгата.

С коси щръкнали и с очи червени тоз звяр проклети, милост кой не знай, се спуща над душите ужасени, зъби си криви в тях забива с яд и тъй ги къса до изнемощене.

Затваря тома с трясък.

— Данте описва Цербер като звяр с коса. Това му придава човешки черти, нали така?

Ръцете ми затреперват. Грабвам химикалката и подхващам нови безсмислени драскулки в бялото поле на тетрадката си.

— Не знам — смотолевям.

— Не знаете? Извинявайте, не ви чух добре.

Копеле.

Защо ли се мъча да го спася от отмъстителната ми фамилия?

Готова съм да го убия собственоръчно.

В рамките на две седмици първо се стремеше да ме защити на лекции, после се опита да ме изгони, а сега — това.

Тихият кикот в залата налива бензин в пламъците на гнева ми. Втренчвам се в Максим и не ми пука, че всички присъстващи ще зърнат мълниите в очите ми.

— Не знам — повтарям бавно и отчетливо, като го предизвиквам да ме тласне още и да провери знанията ми по тема, по която трябва да благодари на съдбата, че е неосведомен.

Устните му се разтварят леко, а погледът му омеква — първият признак на разкаяние, задето ме е вкарал в този спектакъл. Именно в такъв се превърна размяната ни на реплики. Облечена съм нормално, но със същия успех можех да съм по бикини и сутиен. Или дори без тях. Отблагодари ми се, че го защитавам от тъмни и опасни истини, като ме изложи пред всички.

Максим отклонява поглед и бързо се връща към текста. До края на лекцията изследва друга, не толкова вълнуваща територия — едно от политическите предсказания на Данте.

Постоянно си гледам часовника в готовност да се измъкна от залата, веднага щом Максим ни освободи. Но голямата купчина тези за курсовата ни работа, която държи в ръце, неприятно ми напомня, че ще трябва да разменя още няколко думи с него, преди да избягам от този уникален кръг на ада.

— Не забравяйте да вземете предложенията си за курсова работа на тръгване — предупреждава Максим. — Ако имате въпроси, знаете къде да ме намерите.

Седя най-отзад, затова решавам да изчакам другите студенти да съберат своите. Когато обаче и последният си тръгва, в ръцете на Максим не е останало нищо.

Нарамвам раницата си и поемам бавно по стъпалата към катедрата му. Набивам пети пред него.

— Липсват ти само цирковите обръчи, професоре.

Максим присвива очи.

— Моля?

— Ще ми дадеш ли предложението, или ще трябва да си го заслужа с още неприятни въпроси?

Следващите му думи са също толкова хапливи:

— Ако беше малко по-откровена, може би нямаше да се стигне дотук.

Напрягам се.

— Виж, не знам за какво е всичко това, но…

— „Разплатата на Ада“.

Млъквам озадачено.

— А?

— Така се казва първият сценарий, който Джовани Валари е написал, след като Малкълм Колфийлд го е прострелял почти до смърт. Чела ли си го?

Стисвам ядно устни.

— Не съм.

— Е, аз го прочетох.

Опитвам се да преглътна въпреки буцата, заседнала в гърлото ми. Искам тя да изчезне и целият този разговор най-сетне да приключи. Навярно ще успея да ускоря малко процеса. Заобикалям Максим и оглеждам катедрата за предложението си. Нищо. Сумтя и скръствам ръце.

— Дай ми предложението, Максим, и ме остави да си тръгна.

— Няма да стане.

— По дяволите — изплювам. — Защо?

— Трябва да поговорим.

Изсумтявам.

— За какво? За безумните ти теории относно някакъв сценарий, който дядо ми е написал преди четирийсет години?

— Знаеш ли за какво се разказва в него?

— Нямам представа.

Полагам сериозни усилия да демонстрирам липса на интерес така, както би постъпила Кел. Явно не се справям особено убедително, защото Максим надвисва над мен и се втренчва в лицето ми.

— Разказва се за сценарист, който е изгубил вдъхновение.

Сдъвкан и изплют от Холивуд. Емоционално изхабен от всички лоши решения, които е вземал през живота си. От всичките си грехове. Самоубива се, но успява да избяга от лапите на Ада.

После среща красива жена, която не е такава, каквато изглежда… и осъзнава, че адът едва сега започва.

Долната ми челюст увисва, а от гърлото ми излизат нечленоразделни звуци. Изведнъж всичко ми се струва прекалено. Става твърде реално. Стисвам гневно устни — бясна съм на дядо ми, задето е написал истината черно на бяло.

Тази ужасна, ужасна истина.

Не мога да чуя и дума повече. Обръщам се и тръгвам към стълбите, но Максим ме хваща за ръката и ме издърпва обратно. Опитвам да се измъкна от хватката му, но той е по-силен от мен. Това не е изненадващо, но точно в момента не съм в настроение да се замислям по въпроса. Щом очите ни се срещат, застивам. Погледът му — отчаянието, решимостта, копнежът — ми казва, че нуждата му да остана е по-голяма от нуждата ми да си тръгна.

— Лъжеш ме, Кара.

По дяволите, какво ли не бих дала, за да го изпепеля с поглед. Разговорът поема в опасна посока. Очите ми се насълзяват. Но вместо да се разплача, аз оголвам зъби.

— С никого никога не съм била по-откровена. С никого. Как е възможно да не виждаш или осъзнаваш, че…

— Тогава ми кажи защо — прекъсва ме той. В думите му няма обвинение, а молба. — Защо, Кара?

Тонът му е измъчен и аз си поемам дълбок, пресеклив дъх.

Лъгала ли съм го? Наистина ли възприема ситуацията по този начин? Да, премълчах някои неща, но нима това му дава основание да ме осъжда?

— Цербер. Вълкът на обицата ти — притиска ме Максим.

— Какво за него?

— Означава нещо. Нали?

— Не — отговарям рязко. — Нищо не значи. Фамилно бижу, което се предава от…

— Не ти е в стила.

— И какво? Ще повикаш модната полиция? — най-сетне успявам да се отърся от хватката му, макар и с голямо усилие.

— Заяви, че не бих могъл да те нараня — претегля ме с настоятелен и изпълнен с решимост поглед. — Сега се чудя дали не е истина. Ти си много по-силна от всяко друго момиче с твоя ръст.

Стисвам устни. Какво мога да отвърна? Не скрих силата си от него, за да му подскажа, че не представлява физическа заплаха за мен.

— А и семейството ти — продължава той — е заточило дядо ти по подобен начин. Това също не е случайно, нали така?

— Не разбираш — отстъпвам назад. — Сложно е.

— Звучи сложно. Невъобразимо сложно. И все пак на мен ми беше достатъчна една нощ с теб, за да го разгадая. Всичко.

Бюрото. Огънят в очите ти. По дяволите, Кара…

Примигвам. С мъка. Дотук с надеждата да овладея емоциите си. Сега те напират като гореща вълна зад очите ми. Беснеят в главата ми. По дяволите. По дяволите. Той знае. Не бива да знае. Твърде е налудничаво, твърде опасно… Не съм се съгласявала на това.

— Мисля, че си прекалил с „Комедията“, Максим — правя опит да се засмея снизходително. Изобщо не ми се получава.

Звуча повече като врящ чайник. — Привиждат ти се неща, които искаш да видиш.

— Има и друго. Защо се записа на този семинар? Настояваше да останеш и проявяваш към материята интерес, съперничещ на моя, което се случва много рядко.

Затварям очи с тиха въздишка. Мигновено ме връхлитат образи от предишната нощ. Нима очаквах друг развой на събитията? Защо дори не желая да променя отговорите? Как допуснах да затъна до шия в чувства към този мъж?

— Кажи ми коя си наистина.

Вдигам глава, веднага щом тихият му въпрос отеква в празната зала. Моментално ме залива нова вълна от объркване, ярост и тъга.

Щях ли да му призная, ако можех? Ако не бях обвързана с тази тайна, пазена от три поколения?

— Споделих ти повече, отколкото съм споделяла с когото и да било другиго. Имам чувството, че сега ме наказваш за откровеността ми.

Той въздъхва дълбоко, сваля очилата си и притиска с пръсти основата на носа си.

— Не се опитвам да те накажа, Кара. Просто… съм объркан.

Не знам какво да мисля за всичко това. Ти нахлу в живота ми и го обърна с главата надолу, без да полагаш никакво усилие, само защото си такава. Твърдиш, че двамата с теб сме различни от другите хора и този факт ни прави еднакви… но не е вярно. Ти не си като мен. Не можеш да се скриеш зад завеса от незнание. Разполагаш с отговорите. Но не допускаш никого до себе си. А аз… — прокарва ръка през рошавата си коса и я стисва в юмрук, след което я пуска и въздъхва измъчено. — Аз се влюбвам в теб. Силно. Все едно съм скочил от самолет без парашут. Понякога наистина ми се струва, че падам отвисоко. И постоянно си мис ля, че ако не те получа цялата…

Някаква сурова и уязвима сянка прекосява лицето му, сякаш чувствата, за които говори, го терзаят в същия този миг. Примирението. Страхът, който придружава подобен скок.

Максим пристъпва към мен и ме притегля нежно в обятията си. Напрежението вътре в мен отстъпва пред нарастващата топлина и плътната му прегръдка. Чувствам се в безопасност в неговите ръце и усещането е прекрасно, като в Рая. Като у дома. Удивителното противоречие, съдържащо се в двете думи — рай и дом — ме залива с поредния пристъп на неочаквана тъга, когато Максим повдига брадичката ми, за да ме погледне в очите.

— Искам всичките ти тайни, Кара… Всички парченца от теб, които другите хора не виждат, всяка дива мечта и грозна истина. Ако не съм мъжът, който да заслужи всичко това, значи никога повече няма да се почувствам щастлив. Защото, макар да ме подлудяваш, не желая да се върна към предишното си аз. Готов съм да скоча. Когато кажеш. Но искам да си откровена с мен…

Ето как той пробива защитата ми с уверението, че не съм сама в това начинание. Моли ме да скоча с него. Иска ми се да го направя, но…

— Трудно и дълго е за обяснение — прошепвам тихо и уплашено. Не заради онова, което Максим отваря в мен, а от страх, че ще промени решението си и отново ще ме затвори. — Има неща, които… не могат да се обяснят.

— Вече и сам се досетих за повечето. Разкрий ми останалото и ми спести по-нататъшното проучване.

Усмихвам се вяло — щеше ми се да беше толкова лесно.

Просто да отворя уста и да му разкажа всичко от началото до края. Със сляпата вяра, че щом го изрека, щом му призная, че съм демон, чувствата му към мен няма да се променят. Че всичко между нас няма да се промени.

Прехапвам долната си устна за миг, а той плъзва палец по бузата ми и свежда лице към моето.

— Помниш ли, когато ми каза, че ако си искала да видиш само най-доброто в мен, нямаше да си тук? Защо смяташ, че за мен ще е различно?

Дъхът засяда в гърлото ми… точно преди вратата в дъното да се отвори със замах и в залата да нахлуят разприказвали се студенти. Отдръпвам се бързо от прегръдката му, натежала от облекчение и съжаление.

Намръщената му физиономия изразява същите чувства.

— Да отидем в кабинета ми, за да поговорим на спокойствие.

В кабинета му. Изключено е да вляза повторно в онази стая, без да преживея наново предишната нощ, когато лежах разголена на бюрото му и се гърчех от удоволствие под пръстите и кадифения му език. А ако доловя, че и той се е върнал към случилото се, лошо ми се пише.

— Аз… днес няма да мога. Съжалявам.

Странно, но с последната дума май признавам други неща — за което съм благодарна, въпреки задълбочаващите се бръчки по челото му.

— Защо?

— Имам други планове.

Самата истина, макар че на него едва ли ще му хареса.

Положих известни усилия, за да променя уговорката ми за вечеря с Ардън на среща в офиса му. Да, работна среща, но студената размяна на реплики между двамата мъже на благотворителния бал не ме окуражава да му споделя повече.

— Кога ще се видим? Ако искаш, ела у нас през уикенда. Или може аз да дойда при теб.

Мисълта пак да се видим извън кампуса е изкусителна. Така правят нормалните хора, когато имат връзка. Но Максим Кейн и аз? Ние не сме нормални. А и не вярвам, че ще запазя самообладание, ако остана в една стая с него.

Той сякаш долавя колебанието ми.

— Какво ще кажеш утре да се видим в „Ректо Версо“? Ще пием кафе и толкова. Става ли?

В аудиторията влизат още студенти. Всеки момент ще пристигне и преподавателят им. Както миналия път. С Максим вървим по тънък лед. Много скоро хората ще започнат да ни обсъждат. Вероятно вече го правят. Не можем да продължаваме така. Ето защо кимвам в знак на съгласие.

— Утре. Ще пием кафе в книжарницата.

Офисът на Ардън се намира в малка, но модерна сграда на ъгъла на Златния триъгълник, достатъчно близо до този престижен участък на Бевърли Хилс, за да е ретро, без да е старомодна. В центъра на постройката има открит атриум, който прилича на декор от „Казабланка“ с мароканските си лампи, пищното озеленяване и малкия роял в беседка. Влизам в асансьора и натискам копчето за третия етаж.

Секретарката на Ардън ме въвежда в ъгловия му кабинет с прекрасен изглед, осеян с върховете на палмови дървета.

Той вдига поглед от гигантското затрупано писалище и усмивката му грейва, снежнобяла като отлично скроената му риза в стил оксфорд.

— Кара.

Вратата се затваря беззвучно, а Ардън се изправя и тръгва към мен. Очаквам да ми подаде ръка или нещо подобно, но дланите му си остават в джобовете на панталоните. Погледът му обаче е по-дързък и ме измерва нахално от глава до пети.

— Как успяваш да изглеждаш толкова привлекателна с толкова малко усилия?

Всички възможни отговори засядат в гърлото ми. Не обръщам особено внимание на дрехите си, но започвам да се чудя дали не съм сбъркала с дънките, ботите и широкия пуловер. Е, разбира се, че подбрах тоалета специално за Максим, когато още не знаех колко лошо ще се държи с мен по време на лекцията. Определено не мислех за одобрението на Ардън, но сега си отбелязвам наум да подложа на тест новата си теория и от сега нататък да се обличам възможно най-зле, когато имам среща с него.

— Извинявай. Сигурно си мислиш, че съм прекалено директен. Само че съм свикнал по цял ден да гледам и преценявам красиви вещи. Трудно се излиза от този режим.

Дано не възразяваш.

Успявам да разтегля лицето си в усмивка.

— Свикнала съм да се отнасят с мен като със стока. Все пак съм Валари.

Той спира тъмния си поглед върху мен и ме съзерцава продължително, след което изсумтява насмешливо.

— Добре тогава — махва към бюрото си. — Идваш тъкмо навреме. Точно преглеждах някои неща за Вероника. Ще се радвам и ти да им хвърлиш едно око.

Бюрото е покрито с лъскави фотографии. Той взема една напосоки.

— Хубава е. От каталога на „Кристис“, но познавам хората, които отговарят за конкретната колекция. Вярвам, че ще ги убедим да ни продадат още няколко експоната за нашата, ако ти хареса.

Разглеждам снимката. Изобразява бронзова фигура с глава на бик, която едва ли е по-висока от десетина сантиметра.

— Минотавър.

— От бронз. Около петстотната година преди новата ера.

— И струва почти двеста хиляди долара — изтъквам.

Ардън повдига вежда.

— Нима се притесняваш за бюджета на Вероника?

Пускам снимката и тя пада на бюрото.

— Ни най-малко.

Той отново се засмива, но все още не мога да преценя намеренията му. Стомахът ми се е свил от странни вибрации и имам усещането, че се смее на нещо друго. Като възрастен герой от детски филм, който пуска неприлични намеци, предназначени за родителите в публиката.

— Значи ставаме двама — кимва Ардън. — Разбира се, тя ми даде някои основни насоки. Нека обаче не си причиняваме главоболия с мисли за числа. Хайде да се съсредоточим върху по-голямата картинка.

— Която е?

— Теми. — Той сяда на кожения стол с висока облегалка, разположен срещу бюрото му, и ме подканва с жест да се настаня на съседния. — Мисля, че лесно ще определим любимите на майка ти.

— Суета? Власт? Отмъщение?

Ардън пак се засмива и се взира в мен с грейнали очи.

— Толкова се радвам, че работим заедно върху това.

Притеснявах се, че може да се окажеш скучна.

— Правя всичко възможно. Не обичам светлината на прожекторите.

— И сам се досетих. Защо?

Свивам рамене.

— Интересувам се от други неща.

— Какви?

Потискам една раздразнена въздишка.

— Изкуство. История. Литература. Езици.

— Все отлични предпоставки да се справиш с начинанието. — Изражението му се променя и възвръща предишната си енергия. Чувствам, че Ардън премерва спокойно и внимателно погледите си. Но не и страхливо. Отлично знае какво прави.

Контролира изкъсо всяка реплика от сценария. — Нека започнем с твоите интереси и постепенно ще включим и тези на Вероника.

Колебая се.

— Не ми се струва справедливо. Тя е твоята клиентка, не аз.

— Лесно ще задоволя вкусовете ѝ. Достатъчно е да избера най-лъскавите, кичозни и скъпи експонати и да я уверя колко са значими, а тя ще се влюби в тях. Струва ми се, че с теб няма да ми е толкова лесно, което прави задачата ми… по-интересна. Защо не си поставим предизвикателство, за да се позабавляваме? — привежда се към мен. — Сподели ми какво те вълнува, Кара. Подскажи ми откъде да започна. Дай ми някаква тема.

Приближава се още малко към моя стол и аз се дръпвам в обратната посока.

— Това е… ами… доста обширен въпрос.

Да не говорим, че е и многозначителен. В последно време само едно ме вълнува истински. По точно — само един човек.

Един влудяващ, красив и измъчен мъж. От две седмици насам цялото ми същество е привлечено към него като от магнит.

Дори в този момент той заема централно място в мислите ми.

Ардън накланя леко глава, сякаш се надява да отгатне отговора с поглед.

— Хайде, Кара. Имаш нещо наум. Виждам как колелцата се въртят.

Преглъщам шумно и се надявам, че вижда само това.

Защото, ако някой разбере какво е започнал да означава за мен Максим, дните ни заедно ще бъдат преброени. Вече съжалявам, че споделих с Кел. Със сигурност не бих го признала и на Ардън.

— Какво те тревожи? — улавя ръката ми той и плъзга леко палец по китката ми. — Повярвай ми, знам кога хората ме лъжат. Това е един от специалните малки таланти, заради които ми е толкова забавно да си играя с хората.

Проклинам мислено ускорения си пулс, който Ардън несъмнено усеща под пръстите си. Упоритият му поглед ми пречи да си спомня всички лъжи, които изрекох пред него за краткото време, откакто се познаваме. Знам единствено, че са много.

От друга страна, фактът, че долавя лъжите, все още не значи, че може да се досети за истината.

— Е, слушам те — дръпва ръце след миг и преплита пръсти в скута си. — Какво те вълнува? Или може би кой?

Естествено, Максим отново се настанява в главата ми.

Разпалва всичко. Не мога да мисля за друго, освен за нежността му. Интелектът му. Страстта му. Страхът му. За всичко, на което ми е показал, че е способен, и другото, които тепърва ще открия.

Но трябва да дам на Ардън различен отговор. Такъв, който да усети като истина.

— Героят — отвръщам накрая.

Той повдига тъмна вежда.

— Героят? — изсумтява леко. — Интересно. Епическият? Или трагическият?

— Ти избери — казвам. — Темата е достатъчно обширна.

Ардън отново ме оглежда, а изражението му е развеселено.

— Харесва ми — хвърля поглед към бюрото си. — Нека тогава си намерим някакви герои.

Двайсета глава

Максим

Влизам в „Ректо Версо“ и се чувствам отлично, а не би трябвало. През последните два дни спах има-няма пет часа.

Как иначе, на фона на новооткритата ми мания по един стар филмов сценарий и произтичащите от него проучвания?

Проучвания, които ме отведоха до странни места. Сблъскаха ме с идеи, които не ми дават мира.

Всичко ще започне да си идва на мястото, щом поговоря с Кара.

Не, щом я накарам да говори. Аз основно ще слушам.

Все още се вълнувам, че тя изобщо се съгласи на тази среща, след като ме обвини, че позволявам на Данте да влияе на размислите ми. Да, вероятно беше права. Твърде вероятно.

Сега вече го разбирам.

Но това беше вчера.

Днес нещата ще бъдат различни. Днес Кара ще ми разкаже своята история.

Решимостта ми укрепва с всяка крачка към кафе-бара, където Редж припява на радиостанция за лека попмузика.

Песента, която се лее от тонколоните, е ужасно модулирана версия на Holding Out for a Hero, в сравнение с която хрипливото изпълнение на Редж е за предпочитане.

Присядам на едно от високите столчета пред бара.

— Той трябва да е силен и трябва да е бърз, а?

Редж млъква, но продължава да бърше усърдно плота.

— Да, освен това трябва да се надбягва с гръмотевици и да се хвърля презглава в битка, а такива мъже не съществуват.

— Сигурен съм, че Сара ще се зарадва да го чуе.

Тя ме удостоява с половинчата усмивка.

— Струва ми се, че тази прекрасна сутрин си сигурен за много неща.

Навеждам се през бара, вземам една керамична чаша и си наливам кафе от голямата кана.

— Сигурен съм, че сутринта е прекрасна… и възнамерявам да я превърна в още по-хубав ден.

— Е, честита събота и на теб. — Редж премята парцала за бърсане през рамо и се обляга на плота. — Накъде си тръгнал — да спасяваш китовете, да подпечаташ световния мир или да закърпиш дупката в озоновия слой?

— Хммм — отпивам замислено от кафето. — Май и трите.

Като нищо ще се почувствам способен на подобни подвизи, щом оправя нещата с Кара. Щом разруша и последните бариери помежду ни. Щом спечеля доверието ѝ… и истината.

Най-сетне.

Редж се разсмива от сърце.

— И трите, а? След едно нищо и никакво кафе?

— На кого му е притрябвал кофеин, ако денят започва с правилната мотивация?

— Щом казваш — свива многозначително устни тя. — А страхотната нова „мотивация“ има ли си име?

Накланям глава.

— Наистина е страхотна. Но не е нова.

— О?

Усмивката ѝ се разширява, но очаквах да положи повече усилие. Това е най-пресилената усмивка, която съм виждал да се изписва върху лицето на тази жена. Чак ми става обидно, че се опитва да ми я пробута като автентична.

— И кое е „не толкова новото“ цвете, за което иде реч? — пита напрегнато. — Някоя от красавиците, които с Джеси доведохте на партито на Мелора Хол?

— Нали помниш, че момичето, с което дойдох, накрая си тръгна с друг? — усмихвам се и чакам Редж да се възползва максимално и саркастично от този факт. Тя обаче не го прави и аз се изнервям допълнително.

Вместо това реакцията ѝ е в тон с всичко, което е изрекла досега. Раменете ѝ са изправени и сковани. Устните — стиснати и разкривени.

— Да, защото ти се задяваше с Кара Валари край рафтовете с класическа литература. — Внезапно добива безстрастно изражение. — За нея става въпрос, нали? — прошепва тя. — По дяволите. — Ругатнята едва се чува, но пак долавям осезаемо напрежението в двете кратки думи. Редж пита по-високо: — Сигурен ли си, че е разумно да яхнеш точно този кон, младежо?

Подпирам лакти на плота.

— Вече съм го яхнал, Редж. Освен това отдавна не съм „младеж“.

— О, да — провлачва тя. — Определено си древен.

— А ти определено не се радваш за мен — вглеждам се в лицето ѝ. — Никак даже. Защо?

— Винаги се радвам за теб, Максим. Правя го от доста време…

— Това не е отговор — прекъсвам я, вперил поглед в очите ѝ. — Двете със Сара ме обичате искрено. Знам го. Разбирам го. Но не проумявам защо не одобряваш, че се виждам с Кара.

— Хммм. — Редж уж отвръща на погледа ми, но пак изглежда някак дистанцирана. — Не знаех, че си станал такъв фен на семейство Валари.

— Тя далеч не е само фамилното си име, Редж — заявявам сериозно и тържествено, защото искрено го вярвам. — Честно казано, не познавам никого от тях, освен Кара и Кел. За разлика от повечето хора, не бързам да лепя етикети, които се основават на заглавия, извлечени от маркетингови формули.

— Това ли правя според теб?

— Знам само, че преди две седмици, на същия този покрив — кимвам към тавана, — ми каза, че Кара не е достойна за мен.

Което се дължи или на инстинктивна майчинска реакция, или на факта, че си правиш заключения за една непозната, съдейки само по глупостите в таблоидите. Иначе не виждам как си стигнала до подобен извод, като се има предвид, че я наблюдава пет минути от другия край на претъпканата книжарница.

Изричам го бавно и внимателно, но Редж застива, сякаш някой я е прострелял в гръб.

— А твоите изводи се базират на недостатъчно информация.

— Това пък какво трябва да означава?

Тя вдишва бавно и издишва също толкова бавно:

— Какво намеквам.

Примигвам насреща ѝ. Няколко пъти.

— Намекваш, че знаеш за семейство Валари повече, отколкото споделяш.

Или вече го е споделила?

Втренчвам се в нея и се връщам мислено към разговора ни отпреди две седмици. Аз имах нужда да помисля. Тя искаше да се увери, че съм добре. Опитах се да отклоня разговора от Кара. Редж обаче се заинати.

Наистина заслужаваш някоя по-добра от нея.

О, не. Определено не е увъртала. Казала ми го е право в очите и щях да го забележа, ако мислите ми не бяха заети с друго. Тогава главата ми още се въртеше от поредната среща с Кара, от поредното докосване и мечтите за нещо повече.

Толкова бях замаян, като последния наркоман, че съм пропуснал подтекста на Редж. Още се чувствам замаян, но вече натрупах опит и постепенно се научих да запазвам някаква връзка със здравия си разум. Налага се. Особено в този момент.

— Е? — притискам я аз.

Следя зорко лицето ѝ и различавам тревожните сенки в очите ѝ.

— Знам повече, отколкото искам — отговаря тя.

— Тоест?

— Когато се установих в Лос Анджелис, пътищата ни се пресякоха няколко пъти. По работа.

— По работа? Преди да отворите книжарницата? — махвам към рафтовете по стените. Трудно е за вярване, че приятната атмосфера, еклектичната колекция от книги и непреходният уют не са били на разположение на местните още от основаването на града.

— О, да — отвръща тя. — Дори преди да се запозная със Сара.

Извивам високо вежди.

— Леле!

— Интересни времена бяха — подхвърля Редж и кимва едва забележимо. — Бях сама от известно време. А и, както знаеш, на първо време започването на нов бизнес не е нито лесно, нито печелившо. — Отговорът ѝ идва изненадващо бързо, като на студент, който си е наизустил извинението защо не е спазил срока за предаване на курсовата си работа. — Известно време приемах допълнителни поръчки, колкото да си плащам наема. Стана доста по-лесно, след като Сара ми дойде на гости и така и не си тръгна.

Усмихва се и аз ѝ отвръщам със същото.

— Какви… допълнителни поръчки?

— Това-онова. Предимно временна секретарска работа.

Понякога клиентите искаха да им опиша частната библиотека, а други ме пращаха по задачи. В наши дни този тип дейност се извършва от асистенти на пълен работен ден, счетоводители или цели мениджърски екипи.

— Била си лична асистентка на семейство Валари? — Мигновено стигам и до по-важния въпрос: — Познавала си Кара като малка?

Редж се обръща рязко и започва да бърше енергично безупречно чистите кутийки за чай.

— Не съм го казвала.

— Тогава какво казваш?

— Е, не съм била на тяхно разположение денонощно, ако това имаш предвид. — Редж се прехвърля на кафемелачките, които също блестят от чистота. — Но не бях и на половин работен ден. Преди да си попитал, времето, което прекарах с тях, не беше запълнено само с блясък и шампанско. И преди пак да си попитал, почти не виждах децата, камо ли да сме си разменили повече от две приказки за целия период. Но бяха красиви и щастливи момиченца. Особено Кара. Дядо ѝ много я обичаше. Държеше лично да се грижи за нея.

Редж продължава да търка кафемелачките, а аз се мъча да си представя Кара каквато е била по онова време. Красива и щастлива… Вече е имала първия си запален фен. Джовани Валари. Мъжът, на когото е останала вярна, въпреки неодобрението на майка си.

Но как, по дяволите, се е стигнало дотук? До подобно разцепление в семейството?

Не притискам Редж за отговори. С малко късмет след днешната си среща с Кара ще се сдобия с тях от първа ръка.

Накрая Редж мята парцала в коша за пране и се обръща, за да ме погледне в очите.

— Да речем, че се нагледах достатъчно на онова блато и знам за какво говоря. Достатъчно, за да съм наясно, че на онзи хълм, зад стените на онова лъскаво имение, върлуват мръсотия и вероломство, които ще засегнат поколения бъдещи Валари. Ето защо ти казвам, че ако държиш да се срещаш с Кара и занапред, трябва много да внимаваш.

Гледаме се в очите.

— Дискретни сме.

— Не е достатъчно да сте дискретни. Не се шегувам, Максим.

Трябва да си нащрек. Проклятие. Трябва да си параноичен.

Постоянно.

Първо изгълтвам кафето си. Горчивата напитка изгаря гърлото ми, но приветствам ужилването ѝ. То е брутално завръщане в реалността. Без да спомене нищо конкретно, Редж каза много. Идва ми в повече.

Позор за поколения напред. Мръсотия и вероломство зад стените на голямото имение. Трябва да съм нащрек до степен на параноя.

Как да ѝ призная истината? Че всеки миг с Кара събаря защитните ми стени? Че никой друг не ме е карал да се чувствам толкова свободен?

Отговорът вече е ясен. Просто няма да ѝ го призная.

— Поне си проявил здравия разум да бъдеш бдителен — продължава тя. — Не ми се мисли какво ще стане, ако майка ти научи.

Вдигам рязко глава.

— Майка ми ли? Тя пък какво общо…

— Да не говорим за Вероника — прекъсва ме Редж и прокарва длан по лицето си. — Господ да ни е на помощ! Реакцията на Нанси ще ти се стори като нежна милувка в сравнение с гнева на Вероника, ако тя надуши тази каша.

Тази каша.

Оценката на Редж всъщност не е далеч от истината — в известен смисъл отношенията ми с Кара и това, колко бързо и колко далеч стигнахме, наистина приличат на каша — но намекът, че сме две недорасли хлапета, които не си дават сметка за постъпките си… не отговаря на истината. Не искахме да се стига дотук, но и не си затваряме очите за последствията. За резултата от действията ни. Понякога да приемеш отката на съдбата е първата стъпка, за да се съвземеш от удара.

Вече обаче не мога да удържа бурята от чувства.

Объркването ми бързо прераства в отбранителен гняв.

Свивам ръка в юмрук и разбивам на малки парченца керамичната чаша, от която току-що отпих. Слава богу, че видях сметката на напитката в нея. Не съм чак толкова благодарен за всичките ми други емоции.

Редж се пресяга над бара — покрай парчетата от счупената чаша — и улавя ръката ми. Пръстите ѝ са ледени. Хватката ѝ е неочаквано силна.

— Едно мога да ти кажа със сигурност. Ако продължиш да се виждаш с дъщерята на онази жена, последствията ще бъдат жестоки.

Студената тръпка от докосването ѝ запълзява в кръвта ми и пропуква ума ми. През тези пукнатини прозира разбиране, което не желая. Неприятна светлина. Зараждащ се страх.

Въпреки това се стягам, за да продължа разпита:

— Последствия? Редж? За какво говориш, по дяволите?

— Може би вече знаеш. — Внезапно гласът ѝ става тих и тъжен.

Аз обаче не съм тъжен. Гневът ми се нажежава и граничи със сарказъм.

— Сигурно. Естествено. Защото от две седмици насам ме обстрелват само с полуистини и намеци. — Издърпвам порязаната си, окървавена ръка и я прокарвам през косата си. — За бога. Средновековната поезия е по-красноречива от вас с Кара.

— Независимо какво се случва между вас… независимо какво изпитвате… Максим… няма как да бъдете заедно.

А си мислех, че по-лошо не може да стане… Редж не ме мъмри, задето не съм си написал домашното или не съм си изял зеленчуците. Не мога просто да пренебрегна думите ѝ.

Трябва да я изслушам. Трябва да разбера какво има предвид.

Защото вчера го обещах на Кара и клетвата ми не се е променила.

Пронизителен писък разкъсва напрежението помежду ни.

След миг Сара изхвърча от кабинета си с тениска на

„Колдплей“ и широка усмивка на лице.

— Леле, страхотно — възкликва тя. — Негово величество от плът и кръв. Кога смяташе да ни уведомиш?

Поглеждам през рамо, в случай че Сара говори на някого другиго.

— Добреее. Какво пропускам? — питам с подозрение. Има нещо обезпокоително в дяволитото ѝ изражение и телефона, който размахва, преди да го покаже на Редж.

Редж мълчи гробовно. Прежълтяла е, сякаш всеки миг ще повърне върху излъскания плот. Вместо това грабва телефона от ръката на съпругата си, обръща екрана към мен и изплюва:

— Дискретни, а?

Чак тогава виждам с ужас снимката, поместена най-отгоре в популярния клюкарски блог „Звездна страст“.

О… мамка му.

— Осветли ме, професоре. Явно определението за „дискретен“ се е променило, без да разбера.

Ругая наум, но думите така и не стигат до устата ми.

Грабвам телефона и скролвам надолу. Положението се влошава, когато попадам на надписа „Гореща новина“ под тъмната, но иначе съвсем ясна снимка на двама ни с Кара — на която се държим за ръце и се гледаме в очите — направена в техническата кабинка в дъното на аудиторията. Привел съм се леко към нея, сякаш се каня да я целуна.

Истината е, че тогава се въздържах с цената на херкулесово усилие, но всеки, който види снимката, ще стигне до противоположното заключение. Броячът на посещенията в долния край на страницата е достигнал шестцифрено число и расте пред очите ми.

— Мамка му.

Плъзвам телефона по плота към Сара. Тя го хваща разсеяно, като мести смутен поглед между двама ни с Редж.

— Някой ще си направи ли труда да ми обясни какво става? — пита накрая. — Редж? Не се ли радваме за нашето момче?

Максим? Това не е ли хубаво? Момичето… така де, виж само как те гледа. Ето, виж само…

— Не — прекъсва я Редж. — Не искам.

— Нищо не разбирам. Максим? С тази млада жена… не сте ли заедно?

Изсумтявам шумно.

— Не бих се изразил така. — Свързани и хванати в капан — да, но едва ли заедно. Днешната среща уж щеше да оправи проблема. Кара ще дойде ли изобщо? И дори да дойде, ще бъде ли склонна да излее душата си пред мен?

— Нека не спорим относно семантиката — казва Сара и отново грейва. — Както и да го наричаш, ще поканиш момичето на гости у нас и ще отворим бутилка шампанско, за да отпразнуваме!

— Не — излайва Редж. — Никакви гости и никакво шампанско. — Стрелва ме с отровен поглед и смотолевя: — Нуждая се от нещо по-силно.

Преди Сара да е възразила, звънчето на вратата пропява зад мен. Мелодията му още не е утихнала докрай, когато сетивата ми долавят по-приятни вибрации.

По-приятни. И по-неприятни.

— Кара.

Никоя криза не може да лиши името ѝ от силата, която упражнява върху мен. Наслаждавам се на вкуса му още една-две секунди, докато тя върви към мен с рокля, която стига почти до глезените, и широкопола шапка в същия цвят.

Тъмната ѝ коса се спуска по раменете на вълни, досущ като вълните на обожание, които се изливат от гърдите ми.

— Здравейте — поздравява тя Редж и Сара със сладка усмивка, преди да насочи големите си красиви очи към мен. — Добро утро, господин Кейн. — Изрича го ясно и бавно, сякаш за да подчертае, че ме приема като нещо повече от свой преподавател и даже приятел.

Присяда на столчето до мен и се надига на пръсти, за да ме целуне по бузата. Изтръпвам несъзнателно от допира. Колкото и да ме радва този интимен жест, той означава само едно — Кара още не е научила новината. Бурята още не се е разразила.

Всеки момент обаче ще се случи.

Разбирам го, веднага щом стисвам ръката ѝ, като че ли съм попаднал в плаващи пясъци и тя е тънкото клонче, за което се държа. Виждам го във внезапното напрежение, сковало устните ѝ и засенчило очите ѝ. Усещам го в начина, по който премества нервно тежестта на тялото си. Кара вече го долавя, като тропическа буря, която всеки миг ще връхлети беззащитен бряг.

— Максим. — Ето я и пресекливата дрезгавина в гласа ѝ. — Какво има? Какво е станало?

Мъча се да си придам кротка усмивка, но бързо се отказвам — няма смисъл.

— Няколко снимки са стигнали до медиите — отвръщам предпазливо. В първия миг тя не реагира. После стисва пръстите ми като в менгеме.

— Снимки — обажда се накрая. — Наши?

Поемам си дълбоко дъх и си осигурявам още няколко секунди, за да подредя хаоса в главата си и да намеря най-безболезнените думи. Очевидно обаче съдбата е тази, която ще се смее последна, защото въпросните секунди се оказват и заключителните акорди на нашето измамно спокойствие — сапунен мехур, който се пръсва от проблясването на светкавица откъм предната врата. И още една откъм служебния вход. И трета през прозореца, чиито щори Редж вдигна по-рано.

— Да му се не види! — възкликва Сара. — Какво, по…?

— Махайте се! — вика Редж с пълно гърло. Хуква към предната врата, отваря я широко и размахва пръст към тротоара отвън. — Това е частна собственост, пиявици такива.

Ей сегичка ще звънна на полицията. Гледайте да не ви завари тук.

Папараците си плюят на петите, а Редж затръшва вратата с люта псувня.

Сара се взира в нея със зачервено лице и облещени очи.

— Леле мале, изведнъж стана интересно.

При други обстоятелства сигурно бих удостоил закачливата реплика на Сара поне с лека усмивка. В момента обаче не ми е до смях. Мога да мисля само за жената, която притискам към гърдите си с желязна хватка през кръста.

За щастие, периферията на шапката крие лицето ѝ, което тя е заровила отчаяно в предницата на тениската ми. Струва ми се, че усещам и влага от сълзи. Но не много. Раменете ѝ са целите във възли — знак, че се опитва да запази самообладание. Дотук с популярната теория, че момиче като нея трябва да е свикнало с нежеланото внимание на папараците. Военните зони не би трябвало да са нормални за никого. А и не са само папараците — пред книжарницата започва да се събира тълпа от поне двайсетина души, ако не и повече.

Свеждам глава и прошепвам в ухото ѝ:

— Тук съм.

Старая се думите ми да прозвучат утешително и влагам в тях всичко от себе си, от духа и сърцето ми.

Но тя не е добре. Усещам, че се е напрегнала като пружина в обятията ми, а това събужда с ритник рицаря в мен.

Минавам към действие. Водя я с три големи крачки към една ниша в стената зад бара. Раменете ми стърчат, но иначе нишата е достатъчно широка, за да побере Кара и по-голямата част от тялото ѝ.

Разтривам нежно ръцете ѝ.

— Веднага щом пристигнат, полицаите ще разчистят тротоара. Ще те изведа през задния вход. Или още по-добре — може да останеш тук цял ден.

Последният вариант ми допада най-много, което, без съмнение, е проличало в гласа ми, но Кара продължава да трепери — изгърбила е рамене, сякаш е прикована към мост, повлечен от бурна река. Но когато най-после вдига глава, в очите ѝ има нова надежда.

— Ще ми позволиш да го направя? — прошепва Кара.

Поднасям ръка към лицето ѝ.

— Все едно ме питаш дали бих си позволил да зърна Рая.

Тя въздъхва умилително и най-сетне се отпуска. Ала не толкова, че да ме пусне. Сърцето ми препуска в галоп, щом ръцете ѝ се сключват около врата ми, а едната се плъзва към косата ми. Предпазливата ѝ усмивка ме разпалва… притегля ме. Въпреки врявата отвън, ще я целуна. И тя ще ми позволи.

Нищо не може да скъса връзката ни. Нищо не може да удържи страстта ни.

Само дето, щом устните ми доковат нейните, един безсърдечен звук изтрещява в джоба на роклята ѝ. Под неговия съпровод спокойствието, което е обзело Кара, изчезва, пометено от бурната река, отнесла моста под краката ѝ.

Не. Още по-зле.

Кара вади телефона, който продължава да врещи като сирена за торнадо и жужи като десет пчелни кошера.

— Майка ми е.

— Сигурен съм, че знае как работи гласовата поща.

— Не разбираш. И по-добре, повярвай ми.

Слага длан на бузата ми, сякаш мелодията от обаждането на майка ѝ е сигнал за бягство. В същия миг получавам прозрение. Ако сега не ѝ попреча да си тръгне, ще я изгубя.

— Не си отивай, Кара. Никой от нас не го очакваше, но…

— Това е по-важно — трепери гласът ѝ. — Съжалявам.

— Твърдиш, че онези идиоти с фотоапаратите и изводите, които някой би си направил от снимките им, са по-важни от чувствата ми към теб… от привличането, което ме убива?

— Не. Но това е моят живот. Не съм си го избирала. Така стоят нещата. — Диша на пресекулки. — Съжалявам, Максим.

Много, много съжалявам… но трябва да си вървя.

— Няма да те пусна да си отидеш просто така.

Не е рационално и сигурно е нечестно, но точно сега съм склонен да използвам предимството на физическата си сила, за да я задържа още малко при себе си.

— Моля те. Ако не си тръгна, тя ще дойде тук и…

— Нека заповяда.

— Максим.

Нищо в отчаяната молба и треперещите ѝ ръце не ме подготвя за следващото ѝ действие. Тя ме отблъсква с всичка сила. Сила колкото на дузина едри мъже.

Достатъчна, че да ме изтласка с няколко стъпки назад.

Това е ново преживяване. Никой никога не е успявал да ме помръдне и на сантиметър, камо ли на няколко стъпки, без да съм го допуснал съзнателно. Май не ми харесва. Никак.

Докато се мъча напразно да осмисля случилото се, Кара ме наранява по-лошо. Погледът ѝ, изпълнен с терзания и противоречия, е по-болезнен и от най-силния физически удар, който може да ми нанесе.

— Съжалявам — повтаря тя.

Този път, когато се обръща и хуква към задния вход, не помръдвам — застинал съм, но не само заради болката от раздялата. Не само защото си е тръгнала и ме е оставила да се терзая насред канеленото ухание и красивата шапка, която се търкаля на пода в краката ми.

За пръв път се питам дали течението на реката помежду ни не е сменило посоката си. Защото унищожителната мощ на чувствата, с които Кара си тръгна, притиска гърдите ми като бетонов блок. Сърцераздирателната болка в очите ѝ.

Поражението от увяхващата ѝ енергия, сякаш е използвала и последната капчица от нея, за да ме отблъсне.

За първи път, откакто Кара влезе в живота ми, сърцето ми се къса от нова агония. От мисълта, че е възможно никога да не си я върна.

Двайсет и първа глава

Кара

— Кажи ми, че има добро обяснение за това, Кара.

Негодуванието на майка ми изпълва стаята като силния ѝ парфюм и отеква в копринените тапети на кабинета ѝ. Не ми стига въздух, но и не мога да си тръгна. Вече пет минути Вероника чете и препрочита статията в „Звездна страст“, все едно снимките и последствията от тях за семейството ни биха могли да се променят под напора на отровния ѝ поглед.

Почти си отдъхвам, когато най-после се обръща към мен.

Само дето очите ѝ са почернели от разочарование, подобно на изстинала лава.

— Кажи ми, че е част от по-голям план да се създаде публичност на семейството ни — продължава тя с твърде тих глас. — Кажи ми, че не си изложила съзнателно положението ни в този град на риск заради някакво детинско влюбване. С твой професор!

Щом изрича последната дума, повишава глас и едновременно удря с юмрук по бюрото, сякаш този конкретен детайл е последната сламка върху купчината ми от простъпки, която не може да понесе. Знам, че е повече от бясна. За пръв път в живота си обаче се тревожа не толкова заради гнева ѝ, колкото за всичко, което ще изгубя заради него. Не дрехите на гърба си или покрива над главата си, нито дори колата, с която дойдох тук. Сърцето ми се е качило в гърлото заради нещата, които нямат етикет с цена или социален статут за поддържане. Последствията от небрежността ми ще стигнат много по-далеч. Дядо ще пострада заради мен. Вероятно Кел и Джейдън.

И Максим.

О, господи.

Колко дълбоко в пламъците ще хвърли Максим?

Дори мисълта ми причинява нетърпима болка. Разговорът още не е стигнал до последиците, но знам, че се задават.

Вероника Валари може да е жестока кучка, ала винаги действа по план.

— Е, ще ми отговориш ли?

— Ако искаш да те излъжа, ще го направя — вирвам инатливо брадичка. — Но предполагам, че едва ли го желаеш.

Тя изсумтява шумно.

— Откога продължава това?

— Отскоро.

— Моля те… — затваря очи и чертите ѝ се разкривяват. — Моля те, кажи ми, че не си направила някоя глупост.

Хвърлям поглед покрай тежките завеси на големия прозорец. Ще ми се да скоча през него и да отида при дядо. Да се престоря, че днешният ден не се е случил.

— Не съм спала с него, ако това питаш.

Майка ми въздъхва дълбоко.

— Най-добрата новина за днес.

Поглеждам я. Не съм способна да споделя облекчението ѝ.

Всъщност не съм способна да сторя каквото и да било, освен да я пронизвам с мълчалив, но гневен взор.

Накрая измърморвам:

— Не мислиш ли, че е малко иронично?

— Не виждам нищо иронично, Кара. Разминахме се на косъм с истинска катастрофа. Сега, когато знам, че не си прекрачила граници, от които няма връщане назад, ще преценя как да извлека някакви предимства от тази история за пред медиите, но…

— Не. — Не повишавам глас, но позволявам на гнева си да се излее през стиснати зъби. — Иронията е, че ние сме потомци на Падналите.

Очите ѝ са разширени и немигащи.

— Да, и?

— Те са паднали по своя воля. Нима не мислиш, че е иронично? Фактът, че съм напълно лишена от право на избор?

Кога се е променила доктрината, майко? И защо девствеността ми е толкова важна, по дяволите? Това е архаично и…

Тя отново удря по бюрото.

— Войникът има ли право на избор, когато трябва да изпълни дълга си?

— Аз не съм войник, ти — също.

— Уж си отлична студентка, а понякога си изумително глупава, Кара. Не проумяваш ли, че не става въпрос за теб?

Обидата ме жегва… докато не разбирам какво всъщност се крие зад нея — тъжен опит за манипулация. Няма да се хвана.

Ако не друго, поне ще заявя какво мисля. Няма да се предам мълчаливо и кротко на ужасната си съдба.

— Уловена съм в капан между два свята. Важи и за двете ни.

Просто се мъча да разбера коя съм, по дяволите. Не го ли осъзнаваш?!

Гласът ми трепва — неприятна слабост, за която ми иде да се сритам мислено, но после долавям някакво омекване във Вероника. Тя все пак ми е майка, нищо че е манипулативна и амбициозна. Може би все още ме обича, поне мъничко. Може би помни, че навремето и тя е била лишена от право на избор и не ѝ е харесвало особено.

— Може и да сме уловени в капан между два свята, Кара, но служим само на едно царство. — Гласът ѝ е по-премерен от всякога. — Може и да не сме войници, но сме лоялни. Няма да властваме долу, но бихме могли да живеем като царе тук, стига да служим добре. Ако отдадеш тялото си на друг, преди да си изпълнила дълга си, ще нарушиш това обещание. Всички ще страдаме. Не само ти.

Стисвам силно очи. Няма да се разплача, нито ще я моля за друг отговор. Може и да искам такъв, но се боя, че знам какъв ще бъде. Какви ще са отвратителните подробности, с които майка ми охотно ще ме засипе, докато разяснява надълго и нашироко смисъла на последните си две изречения.

— Скъпа Кара — продължава тя с възсладкия глас на майка, която успокоява разстроено дете. — Трябва да слушаш главата, а не сърцето си. Демонската кръв, която тече във вените ти, е най-големият ти дар. Твоят най-ценен актив. Длъжна си да го предадеш на следващото поколение, така че децата ти да са по-силни и от теб. Щом се случи, ще разбереш колко си важна за всичко това. Твърде важна, че да се предадеш на тези дребни копнежи. С други думи, засега трябва да преустановиш всякакви взаимоотношения с простосмъртни.

След като изпълниш дълга си, ще си свободна жена. Ще можеш да се занасяш с когото, където и когато пожелаеш, и да имаш всякакви любовници.

— Не искам да имам любовници.

Изричам го с нормален глас, макар че ми иде да го изкрещя. Стомахът ми се обръща дори при мисълта за подобна връзка, какво остава за множество такива. Искам да бъда с някого. Да се влюбя в този човек. Да следвам мечтите си. И сега, повече от всякога, го разбирам с кристална яснота.

Майка ми въздъхва тихо.

— Мен ако питаш, най-добрият начин да се справиш с изкушението е да го премахнеш. Ще говоря с ръководството на университета и ще го накарам да уволни Кейн заради простъпката му. Все трябва да е нарушил някаква политика.

Цялата те е опипал.

Вдигам панически глава.

— Не!

Тя извива предизвикателно вежда.

— А как иначе да постъпя? Положението никак не е цветущо.

И ще става още по-лошо, ако двамата продължите да се срещате, било то и чисто професионално. Запомни ми думите.

Това приключва днес.

Давя се от ужас. Не мога да скрия унизителната молба в очите си. Само дето тези на майка ми далеч не са спасителна лодка. Тя по-скоро връзва тежък камък за глезените ми, твърдо решена да потопи мечтите ми веднъж и завинаги.

Заедно с духа ми.

Преглъщам шумно, съсипана от онова, което се каня да кажа. Представях си всякакви последици, но не и това. Майка ми обаче не ми оставя друг избор. Ще бъде адски щастлива да го чуе. Не ме е заблудила и за миг с престорената си тъга.

— Знам колко ти е трудно, Кара, но…

— Ще прекъсна.

Стаята се изпълва с гъсто мълчание. Енергията между тези стени бездруго е достатъчно непоносима, а долавям и реакцията на майка ми още преди внезапно да отпусне рамене. Облекчение. Огромно облекчение.

Точно каквото очаквах.

Тогава защо съм толкова разочарована?

Затварям за миг очи, колкото да спра сълзите.

— Ще напусна университета.

— Сигурна ли си, че го искаш?

Пита само защото знае предварително отговора. И защото държи и аз да съм наясно с него, нищо че гърлото ми гори, а сърцето ми е разбито.

— Не, разбира се, но няма да съсипя кариерата на Максим заради това. Вината е моя, не негова.

Ала ако можех да започна отначало, нямаше да променя нищо — нито една дума, нито едно действие. Няма значение, че майка ми преплита пръсти пред себе си, като че ли току-що е договорила сделка с благоприятни условия.

Шах и мат. Тя печели.

Тя винаги печели.

— Щом такъв е изборът ти — а това наистина е избор — ще го приема.

Въртя се из кухнята, приготвям си чай и се чудя дали да не се промъкна в къщата за гости. Но не знам какво ще кажа, щом стигна там. Дядо няма нужда да го натоварвам с моите проблеми. Поради свои си причини — без дори да броя факта, че самият той ще е част от наказанието ми — вероятно ще подкрепи решението на майка ми.

По дяволите.

Поставена съм под психологическа карантина в тази къща.

Тази мисъл ме кара да поклатя невярващо глава, както всеки път, когато размишлявам за бъдещето си. Защо представите ми никога не съдържат дори проблясък от предначертания ми път? Защо не възприех поне част от него като нещо неизбежно и реално?

Приемах го с ума си, но не и със сърцето си. Едва ли някога ще го направя. Дори когато имам деца. Въпреки славата и парите. Бавната смърт на мечтите ми със сигурност няма да помогне. Още по-малко мисълта, че ще трябва да продължа напред без Максим…

— Ето те и теб.

Обръщам се, щом чувам неизменно самоуверения глас на Ардън. Нямам сили да го поздравя, нито намирам думи да го попитам защо напоследък постоянно се мотае тук. Като улично куче. Сладко, но неканено — и винаги там, където въздухът мирише най-апетитно.

Само дето не съм в настроение да търпя присъствието му.

Целият ми свят се срина в рамките на няколко часа. Сърцето ми е разбито и никога няма да се изцели. Максим даже не подозира, че всичко между нас е приключило. Този факт ме прорязва толкова дълбоко, че очите ми отново се пълнят със сълзи — не че Ардън би се трогнал от подобна проява на слабост, разбира се.

Той оставя сакото си на един стол и идва при мен до мивката. Обляга се на плота и ме измерва с поглед.

— Разстроена си — отбелязва тихо.

— Не искам да говоря по въпроса.

Нито с теб, нито с когото и да било.

— Не е нужно. Майка ти ми разказа.

Врътвам очи.

— Толкова се радвам, че личният ѝ дилър на произведения на изкуството е наясно със семейната ни драма.

Ардън дори не трепва. Само ме гледа замислено.

— И двамата знаем, че съм повече от това, Кара.

Вдигам поглед и мигам на парцали — миглите ми потрепват в ритъма на сърцето ми и търся в изражението му знак, който да ми подскаже накъде бие. Откривам твърде много самочувствие. Твърде много собственическо чувство — дръзко и дори нахално. Той накланя леко глава.

— Наистина ли не знаеш? — докосва бузата ми с върховете на пръстите си. — За твой късмет, дори наивността ти ме възбужда.

Отдръпвам се рязко и присвивам очи.

— Не ме пипай.

Ноздрите му се разширяват, но все пак отмества ръка.

— Малките ти бунтове приключиха. Отлагането — също.

Както и закачките в кабинета на професора.

Правя още една крачка назад и по дланите ми полазват горещи тръпки.

— Моля?

Ардън ми отправя неприятна гримаса.

— Усещах, че някой те разсейва. После те видях на благотворителния бал и всичко си дойде на мястото. Веднага щом онзи вол се натресе в разговора ни, разбрах, че между вас има нещо. И двамата изобщо не умеете да лъжете.

Скръствам ръце, сякаш така мога да се предпазя от онова, което Ардън очевидно знае.

— Трябва да призная, че когато тръгнах след теб и те видях притисната към прозореца му на четвъртия етаж, много се ядосах — оголва леко зъби. — Дори се изкуших да се кача при вас и да поправя собственоръчно нещата, но после реших да ги оставя на съдбата. Ако нарушеше клетвата си, поне щях да си доставя удоволствието лично да те завлека у дома. — Свива и отпуска пръсти в юмруци, а в очите му просветва някакво зло. — И нямам предвид уютното гнезденце, което сте си спретнали на Хълмовете.

Не намирам и една-едничка дума в ума си — никаква словесна или безмълвна реакция. В главата ми цари пълна празнота. Бездна. Мозъкът ми е заровен под дебела пряспа от отрицание.

Не мога да повярвам на ушите си.

Не е възможно… Той не може да е…

— Не — ахвам. — Ти не си…

— Аз съм твоят инкуб, Кара. Въпреки че би ми било изключително приятно да те изтезавам по пътя към Ада, откровено казано, предпочитам да те чукам тук, на земята.

Отварям уста, но думите отново ми изневеряват. Гърлото ми е пресъхнало.

Той изправя рамене и проявява наглостта да се засмее.

— Толкова ли си изненадана?

Изненадана? Смятах, че денят ми е достатъчно лош, но явно съм грешала. Ако през последните две седмици Максим не играеше главна роля в мислите ми, сигурно и сама щях да се досетя кой е Ардън. Щях да прозра истинските му намерения.

Истинската му цел.

Целта, която е крил от мен. Но не е виновен само той.

Клатя глава и в ъгълчетата на очите ми запарват сълзи.

Майка ми е знаела. Знаела е през цялото време.

— За-защо не ми каза?

— Майка ти сметна, че ще е по-добре да ти поднесем новината постепенно. Да си поиграя с теб, преди да ти скоча — подсмихва се, сякаш всичко това е забавна игра, в която да се включа с усмивка.

Само дето ми се повдига. Отвратена и съсипана съм.

Трябва да се махна оттук.

Завъртам се и хуквам през къщата. Не бих имала нищо против да заявя на майка си какво мисля за нея, но в момента е по-важно да се отдалеча от Ардън.

Само че той тръгва след мен, настига ме до колата ми и ме обръща рязко към себе си.

— Пусни ме!

Опитвам се да измъкна ръката си, но е невъзможно.

— Няма да стане, любов моя.

Притиска ме с тялото си към вратата на автомобила, като ме принуждава да го почувствам целия въпреки негодуванието ми. Пъха пръсти в косата ми и я стисва в юмрук, така че да не мога да помръдна. Изскимтявам неволно, но само подхранвам силата на хватката му. Дръпва лицето ми към своето, толкова близо, че виждам огъня в очите му. Или пък е просто отражение на пламъците в моите.

— Вече си моя, Кара.

Бих могла да изпищя, но няма да помогне. Никой в къщата няма да си мръдне пръста. Такова е положението. Дългът ми повелява да стана невеста на този демон. Негова играчка.

Негова собственост.

Умът ми е бомбардиран от думи. Те се изтръгват от гърдите ми под формата на ръмжене:

— Никога няма да бъда твоя.

Ардън ми отговаря със злобна усмивка, от която стомахът ми се обръща.

— Моя си. Ти си подарък. Създаден лично за мен — допира устни до шията ми и прошепва в ухото ми: — Бих те взел още сега, независимо дали го искаш, или не, но семейство Валари се превръща във фаворит за онези, които притежават истинската власт. Ето защо ще се държа мило, ако и ти се държиш така. Ако знаеш какво е добро за семейството ти, няма да кажа на никого долу за малкото ти подхлъзване с професора.

Трудно ми е да дишам. Сърцето ми ще изскочи. Полагам неистови усилия, за да не го отблъсна и да не му издера очите.

Той е по-силен от мен и много по-опасен. Трябва да се измъкна от лапите му, дори това да означава да се държа мило… засега.

Той плъзва устни надолу по врата ми.

— Е, какво ще кажеш, любима?

— Не искам да се караме — прошепвам едва доловимо. — Моля те.

Ардън се отдръпва леко и толкова бавно, че се чудя дали някога изобщо ще ме пусне. Накрая все пак отстъпва цяла крачка назад. И още една. Прикрива с лекота безмилостния демон в себе си. Пъха ръце в джобовете си и се усмихва широко, сякаш сме се разбрали и сме на една и съща вълна.

Нямам намерение да му обяснявам колко дълбоко греши.

— Вечеря следващата седмица?

Кимвам отривисто — готова съм да се съглася на всичко, за да се махна по-бързо оттук. Поемам си дълбоко дъх и влизам в колата. Запалвам двигателя с треперещи ръце, решена да се отдалеча от него възможно най-много и по най-бързия начин.

Докато минавам през портите на къщата, която се е превърнала в затвор, давам нова клетва пред себе си — че никога повече няма да се върна.

Никога.

Щом излизам на булевард „Сънсет“, карам няколко пресечки и правя десен завой по Бевърли. За мой късмет, откривам празно място до тротоара под една от палмите, които обграждат градския парк. Седя няколко минути в мълчание и чакам треперенето, обхванало цялото ми тяло, да отмине. После звъня на Кел.

Тя отговаря с прозявка.

— Здрасти, Кей-демонче. Как я караш?

— Къде беше, по дяволите?

— Цял следобед бях на спа. Сега си включвам телефона.

Защо? Какво става?

— Всичко. — В гърлото ми засяда хлип и бързам да го преглътна. — Всичко е пълна каша.

— Може ли да уточниш? — Кратка пауза, последвана от: — О, почакай. Леле, ужас! Сега го видях. Ох, Кара!

— В „Звездни страсти“ ли?

— Ами… навсякъде. Телефонът ми направо ще се взриви.

Мамка му. Когато се появи подобна новина, или остава без никакъв отклик, или се разпространява като горски пожар.

Няма среден вариант.

— Трябваше да внимавам повече.

— Да внимаваш? Изобщо не трябваше да се закачаш с онзи тип!

— Ти постоянно се закачаш, Кел. Недей да ме лъжеш и да твърдиш обратното.

— Изобщо не е твоя работа. Когато ме хванат, ще си призная, обаче няма да ме хванат, защото не съм толкова тъпа, колкото някой друг. Какво ще каже мама?

— Вече говорих с нея.

Следват няколко бавни секунди на мълчание.

— И?

— Напускам „Аламида“. Тя заплаши, че ще уволнят Максим.

Нямах друг избор.

Тежката въздишка на Кел изразява разочарованието — и страха — които не би изрекла на глас.

— Ако щеш вярвай, но това дори не е най-лошото.

Примигвам, за да преглътна сълзите, които напират от часове.

— Има и по-лошо? Как е възможно?

Паля колата и правя обратен завой към булеварда.

Маневрата нарушава всички правила за движение по пътищата, но в момента не искам да съм и на една пресечка по-близо до Бевърли Хилс. Въпросът на Кел ме преследва, нищо че самата аз го провокирах. Как може нещо да е по-лошо от това? Напът съм да загубя всичко, което ми е скъпо.

— Изпратили са някого за мен.

Нова дълга пауза. Знак, че Кел е разбрала за какво ѝ говоря.

— Кой?

— Търговец на антики, когото мама ми пробута, уж за да му помогна в подбора на новата ѝ колекция. Ардън Прието.

Двамата решили, че ще е забавно да го опозная, преди да ми съобщят голямата новина. Днешните изпълнения на папараците явно са им развалили веселбата.

— Триста дяволи.

— Идея си нямаш колко си права — мърморя под нос.

— Какво ще правиш?

В гласа ѝ има съчувствие. Отлично знам защо. Защото тя ще е следващата. Независимо какво ще се случи с мен, нейната съдба също е решена. Де да не беше така… Де да можехме да намерим някакъв изход…

— Трябва да помисля. За щастие, успях да се измъкна от Ардън, преди да е направил нещо повече от това да ме опипва като първобитен човек, което сигурно репетира от години.

Тя вдишва шумно.

— Сериозно ли? Вече ти е налетял?

— Защо не? Какво си мислиш, че се случва, Кел? Това не ти е старовремско ухажване. Той няма да се появи на прага ми с букет цветя и да ме покани на разходка с надеждата да си открадне някоя целувка. Той е шибан демон. Готов е жива да ме изяде.

— Вярно. Мамка му. Виж, ела си вкъщи и ще поговорим.

— Тази вечер няма да се прибера — натискам газта и минавам на жълто.

— Кара.

— Когато говориш така, звучиш досущ като мама.

— Да, защото трябва да се вслушаш в здравия разум. Недей да ходиш при него, чуваш ли!

Няма значение какво казва Кел. В момента, в който се откопчих от Ардън, знаех точно къде ще отида. Трябва да се видя с Максим. Дори да е за последен път.

— Не се тревожи, Кел. По-лошо от това едва ли може да стане.

— Изобщо не си права. Сещам се поне за дузина сценария, които могат да влошат още повече положението. За теб и за двете ни. Затова обръщай и се прибери у дома, за да измислим нещо.

У дома. Думата ми причинява болка. Става още по-зле, щом се сещам за казаното от Ардън. В момента двамата с майка ми сигурно заговорничат как да ми наложат волята му.

Предречено е. Това са последните няколко часа, останали ми от съкровището, което преди наричах моя собствен живот.

— Няма какво да измисляме, Кел. Стигнала съм до точката, в която или трябва да се подчиня на правилата, или да ги наруша.

— Това пък какво трябва да значи? — гласът ѝ се извисява с една октава и звучи паникьосано.

Въздъхвам. Изтощена съм, направо изцедена. Целият ден е токсичен.

— Кълна се, че няма за какво да се тревожиш. Утре сутрин ще се прибера.

— Кара…

Усещам, че това е последната ѝ молба. Налага се да разбия надеждите ѝ и да спечеля поне частица от доверието ѝ.

— Направи ми една услуга. Не казвай на мама.

Тя изсумтява.

— Проклета да си, Кара. Добре. Само не върши глупости.

Двайсет и втора глава

Кара

— Не върши глупости — мърморя под нос.

Докато карах насам, и за миг не ми хрумна да направя обратен завой. Нито веднъж. Магнетичното привличане между Максим и мен е по-силно от всякога, простира се над целия град и ме тегли към прага му.

Денят е прелял в нощ и енергията, която се усеща във въздуха, някак се е укротила. Нощта винаги носи спокойствие, но дълбоко в себе си знам, че Максим е единствената ми надежда за истински покой. Толкова много искам да го видя, че ме боли.

Чувам нежния басов ритъм на джазовия инструментал, който се лее от другата страна на вратата му. Минаха броени часове, откакто го оставих в книжарницата. А толкова много неща се промениха оттогава…

Накрая събирам смелост да почукам и отстъпвам назад.

След няколко секунди той отваря вратата. Внезапната му поява е като силен вятър, който като нищо ще ме събори. Аз обаче удържам на порива и се подготвям психически за близката среща.

Очите му са тъмни на слабата светлина, а изражението му — безразлично. Не е ядосан. Не е никакъв. Мълчи и не помръдва. Заема целия праг, подпира ръце на рамката и тялото му е обзето от напрежение. Това е единственият знак, че присъствието ми тук значи нещо за него.

Да го видя обаче е някакво облекчение, нищо че изглежда готов да изтръгне вратата от пантите ѝ.

— Няма ли да ми проговориш? — питам и гласът ми се прекършва.

Мълчанието му ме убива и задушава последната ми надежда.

Максим забива поглед в пода.

— Страх ме е, че ако не кажа каквото трябва, ще си тръгнеш.

Притихнал е, сякаш е мъчително да изрече думите.

Най-после издишвам и незнайно как устоявам на порива да се хвърля през невидимата стена, която ни разделя, и да се озова право в обятията му. Защото не мисля, че този път електричеството между телата ни ще бъде достатъчно.

— Съжалявам… съжалявам, че те блъснах.

— Ти ме отблъсна — вдига очи той. Тъмносините кръгове около ирисите му стават още по-наситени. — Постоянно ме отблъскваш. Това е много по-лошо.

— И за това съжалявам. — Последната дума засяда в гърлото ми. Днешната емоция се завръща с пълна сила. Преглъщам с усилие и правя и невъзможното, за да я удържа. — Съжалявам и че те въвлякох в живота си. Нямаше представа в какво се забъркваш. Но никога не бях изпитвала подобни чувства към друг мъж. Трябваше да ги запазя за себе си. Не биваше да те притискам за повече.

Максим затваря очи.

— Кара.

— Вече не мога да върна времето назад. Не мога да поправя случилото се. Не мога и да се преструвам, че не искам да бъда с теб, при положение че си единственият човек в живота ми, заради когото би ми хрумнало да наруша правилата. — По бузите ми се стичат горещи сълзи. Поемам си треперливо дъх и събирам сили да продължа: — Когато съм с теб, не е нужно да се преструвам. Дори ако не мога да ти покажа всичко, пак имам чувството, че ме виждаш такава, каквато съм. Не желая да загубя това.

Задавя ме хлип. Язовирната стена се пропуква. Пелената от сълзи почти ме ослепява.

— Не знам колко време ми остава тук, Максим. Знам само, че искам да го прекарам с теб.

Каменната колона, която представлява фигурата му, омеква, щом той пуска рамката на вратата и прекрачва прага.

— Ела — прошепва и ме взема на ръце.

Сгушвам се до гърдите му и Максим ме внася в апартамента. Затваря вратата с ритник. Не си правя труда да се огледам. Просто го прегръщам през врата и се притискам отчаяно в него. Възможно най-близо. Нищо че свирепите хлипове ме раздират отвътре.

Той шепне в ухото ми, а после сяда заедно с мен на дивана.

Свивам се на кравай в скута му, прегръщам го през шията и се страхувам да помръдна. Не искам никога да го пускам. Ще ми се да не се налагаше…

Потръпвам силно, когато ме залива нова вълна от емоции.

Всичко в мен прекипява. Не само заради днес. Заради всички предишни дни. Откакто се помня. Заради всяка мечта, която съм таяла с надеждата за различен изход. За по-добро бъдеще.

Никоя мечта не е била така съвършена като тази.

— Не искам да те загубя — прошепвам.

— Няма да ме загубиш — изрича той с дълбок и успокояващ глас.

Почти мога да се престоря, че му вярвам, щом плъзва ръце по гърба ми и надолу по ръцете. Щом изтрива сълзите ми. И мълви нежни слова в ухото ми.

Неизбежната истина обаче е жигосана в мен, толкова болезнена и реална, че надвива сладките му обещания, независимо колко желая да ги чуя.

— Не разбираш. Те ще дойдат за мен.

— Но първо ще трябва да минат през мен, Кара.

Клатя глава и мокря тениската му със сълзите си.

— Няма да има значение.

— Ще има, ако реша, че е моята битка. А и със сигурност съм по-силен от тях.

Вдигам поглед към него. Решимостта в думите му не би трябвало да ме обнадеждава, но точно това се случва.

— А тази битка определено е моя — добавя той.

Само дето не знае пред какво е изправен. Може и да е по-силен. Всъщност знам, че е по-силен. Но не разполага с предимството да познава врага така, както го познавам аз. А не мога да му разкрия подробностите. Не и сега, когато дните ни бездруго са преброени.

Максим се привежда напред и аз отпускам хватката си, колкото да съблече тениската си и да я метне на пода.

— Ето. Проблемът е решен.

Закачливата му усмивка пробужда нещо в корема ми. Когато отново ме придърпва в обятията си, пълният контакт ми причинява световъртеж. Кара ме да се питам какво ли би било, ако помежду ни нямаше нищо. Единствено телата ни.

Прехапвам устни и плъзвам поглед и пръсти по релефните мускули на гърдите и плочките му. Преподавателите по литература не би трябвало да изглеждат така. Нечестно е спрямо цялата студентска общност.

— Да знаеш, че си много секси.

— Мерси — прихва той.

— Имаш ли представа колко момичета в университета биха убили да видят как изглежда професор Максим под плетената си жилетка?

— Хммм. Колко?

— Вероятно всичките. Колкото и да е странно, това дори не е най-любимото ми нещо, свързано с теб.

Поглеждам го в очите. В тях грее сияние. Топлота. Щастие.

Долавям тези чувства без усилие. Толкова сме близо, че емоциите му се изливат право в мен. Сноп слънчева светлина в безоблачно небе.

Докосвам нежно бузата му с палец.

— Каква е тогава любимата ти моя черта?

Усмихвам се и си мисля за списъка, който съставям наум.

Всичките ми любими качества…

— Как четеш песните по време на лекции. Сякаш забравяш, че в залата има и други хора — слагам ръка върху неговата. — Как ме докосваш, като че ли съм…

— Каква?

Затварям очи и отпускам буза на гърдите му.

— Като че ли съм ценна за теб.

— Така е. Вече би трябвало да го знаеш.

Ускореният пулс на сърцето му, когато сме близо един до друг, винаги ми го напомня.

Поемам си дълбоко дъх и болката в гърдите ми утихва.

Простичкият дар на присъствието му изтиква бавно, но упорито неприятностите. Утре те ще се завърнат, но сега разполагам с това. Този съвършен миг с него.

Пръстите ни се преплитат.

— Твой ред е — обаждам се накрая.

— Мой ред?

— Казвай какво обичаш в мен.

Той изпуска една дълга въздишка.

— Ами… списъкът никак не е кратък. Не е нужно да ти казвам колко си умна, но все пак ще го сложа най-горе в класацията. Дори да оставим настрани всичко друго, това стига, за да ме повали на колене.

Усещам как бузите ми пламват от комплимента. Изкушавам се да му напомня как се опита да ме изгони от курса си, защото не се справях, но се сдържам. А и знам, че причината беше друга.

— Ти ме изненадваш… постоянно — продължава Максим. — Никога не знам какво ще излезе от устата ти.

Засмивам се.

— Това невинаги е положителна черта.

— Поне е истинско. Ти си истинска.

Въздъхвам… отпускам се още малко върху него… и се питам как е възможно да се чувстваш толкова добре в компанията на друг човек. Не помня да съм била по-щастлива, нищо че днешният ден ме подложи на ужасни изпитания Ужасни…

Но отказвам да мисля за тях. Не сега.

— Друго?

— Комплименти ли си просиш?

Усмихвам се.

— Спомена, че списъкът е дълъг. Любопитно ми е.

— Има още стотина неща, които те правят несправедливо съвършена. Красивото ти дребно тяло. Усмивката ти — повдига нежно брадичката ми, за да ме погледне в очите. — Освен това много ми допада как очите ти грейват като горски пожар.

Прехапвам устни, понеже не знам какво да мисля за последното. Би трябвало да се срамувам от позорното отклонение от нормата, но може би не се налага?

— Как става това? — прошепва той, сякаш е някаква наша тайна.

Би могло да бъде.

Размърдвам рамене, обзета от храброст.

— Генетично е.

Максим замлъква.

— Значи… и майка ти го умее?

— Всички ние. Е, без…

— Без дядо ти.

Клатя глава.

— Да. — Но не искам да говоря по въпроса. Искам да говорим за нас. За начина, по който Максим стимулира ума ми и всичко останало. За начина, по който съживява цялото ми тяло. Сещам се за по-интимните ни моменти и кожата ми пламва. — Случва се, когато изпитвам силни емоции. Най-често когато съм много ядосана. Както и когато съм възбудена, очевидно — свеждам срамежливо очи. — Онази нощ… не знаех какво ще стане. Затова си тръгнах толкова бързо — добавям тихичко. — Ако още не си се досетил, нямам много опит в тези неща.

Отначало Максим не проговаря. Секундите минават, а аз все повече се тревожа, че съм казала твърде много. Вече не мога да търпя мълчанието.

— Това притеснява ли те? — питам и вдигам глава.

Той впива очи в моите. Привличането ми към него удря тавана, когато кобалтовите кръгове около ирисите му станат по-силно изразени.

— Защо да ме притеснява?

— Е, повечето хора му придават по-голяма важност, отколкото притежава в действителност.

Устните му се разтягат в крива усмивка.

— Ако щеш, ме наречи романтик, но за мен е голяма работа.

Че се доверяваш толкова много на някого.

Лек дъждец ромоли по прозорците. Почти не го чувам от бученето на пулса в ушите ми. Сърцето ми бие лудо заради интимната посока, в която разговорът ни е поел. Заради този бавен танц, през който му показвам парченца от себе си.

Винаги съм се бояла да не се разкрия прекалено. А сега се страхувам повече от всичко, че няма да получа шанса да бъда с него. Да превърна фантазията в реалност.

— Вярвам на теб — поставям длан на сърцето му. Гърдите ми отново се стягат, но този път от копнеж. От нетърпение. От надежда.

Как да му споделя всичко това? Събирам смелост да го погледна в очите и срещам твърдата му решимост. Преди да намеря правилните думи, той плъзва устни по моите. Нежно.

Влудяващо съблазнително. Придърпвам се нагоре и се притискам по-близо до него — копнея да го усетя плътно до себе си, да задоволя свирепата нужда, която гори в мен.

Само че Максим обгръща лицето ми в шепи и ме спира.

Преди да съм отишла по-далече, да съм вкусила повече, да съм взела още.

Отдръпва се и вдишва дълбоко.

— Трябва да си починеш.

Сключвам вежди.

— Защо?

— Защото денят беше тежък, Кара, а вече е късно. Сигурно си изтощена.

Разбира се, че съм изтощена. Същевременно не съм.

Сърцето ми препуска с милион километра в час. Всяко нервно окончание е заредено до дупка и само чака да откликне на неговото докосване. Изключено е да заспя в момента.

Той отново ме вдига на ръце, сякаш краката ми са омекнали след толкова плач. Аз обаче нямам нищо против да ме поноси — до ръба на леглото си, където ме оставя нежно, за да стъпя на крака.

— Можеш да спиш тук. Аз ще легна на дивана.

Навежда се, за да ме целуне. Бърза, непорочна целувка, едва частица от онова, от което се нуждая. Опитвам се да я задълбоча, но Максим бързо се дръпва.

Междувременно болката в гърдите ми се е разпространила навсякъде. Под кожата ми пълзи огън. Трескав пулс, така свиреп и бърз, че ми е трудно да дишам. Целувката не ми стига. Трябват ми ръцете му по тялото ми. Трябва да усетя връзката помежду ни по всеки възможен начин.

Повече няма да отричам очевидното. Няма да твърдя, че мога да живея без това.

Максим снове из стаята и маха възглавничките от дивана.

Лицето му е смръщено в концентрация, все едно решава сложно уравнение. Но уравнението е по-просто, отколкото си мисли.

Аз плюс него. И нищо друго. Включително тесните дънки, които не могат да скрият възбудата му.

Събувам обувките си и дръпвам връзките на роклята си.

Само те я крепят. Тънкият плат се свлича на пода.

Невъзможно е Максим да го е чул, но точно тогава се обръща към мен.

Мисля, че не диша.

— Кара.

Името ми никога не е звучало така — като изтезание. Като прощалните слова на умиращ мъж.

Моят мъж. Моето последно желание.

Моят герой.

— Ела тук — приканвам го.

Гърдите му се надигат и спадат мъчително. Накрая все пак тръгва към мен — прави само няколко бавни крачки и спира на място. Преглъща шумно, изпива ме с поглед — от босите ми стъпала до голите ми гърди — и го спира върху черните ми дантелени бикини, които щях да събуя, ако не исках да оставя тази задача на него.

— Искам да бъда с теб, Максим.

Той откъсва поглед от мен с тиха ругатня.

— Каза, че ме желаеш цялата.

— Така е. Господи, желая те — затваря очи и прокарва ръка през косата си.

— Ела тук — моля го.

— Ако те докосна сега, няма да има връщане назад. Не мога… силен съм, но не чак толкова.

— Не е нужно. Искаме едно и също.

Той не помръдва. Дори не отваря очи. Ето защо аз отивам при него.

— Максим — прошепвам. — Погледни ме. Почувствай ме.

Опираме гърди. Той издиша на пресекулки и най-после отваря очи — изглежда точно толкова хипнотизиран, колкото се чувствам аз.

— Целуни ме.

Мигът се проточва. Максим ме съзерцава и докосва съвсем леко устните ми с палец, като с перце. Гледа ме, сякаш не може да повярва, че съм истинска.

Когато най-сетне свежда глава, устните ни се сблъскват отчаяно. Целува ме така, все едно ще умре, ако не го направи.

А може би просто долавям отражение на собствените ми чувства. На собствения ми агонизиращ дух. Всеки сантиметър от нетърпеливото ми тяло. Трептя от пробуждане и нужда, от неотложност, сласт и копнеж. Никога не са ме заливали подобни чувства. Толкова са силни, че като нищо ще се удавя в тях.

Той ме прегръща силно и ме повдига от пода. Споделяме дъха си, топлината си. Връзката помежду ни. Свързани сме по толкова много начини… но нещо все още не ни достига.

Максим изрича името ми със стон. Отчаян звук, който изразява моето изчерпващо се търпение. Собствената ми първична страст и решимостта да я задоволя. Обгръща лицето ми и задържа погледа ми за още един дълъг миг.

— Сигурна ли си?

— Сигурна съм.

— Имаме време — прошепва той.

— Не, нямаме.

Двайсет и трета глава

Максим

Вярвам ѝ. Вярвам дори на последните ѝ думи, задавени от хлип, който така упорито се мъчи да сдържи. Не се случва за пръв път тази вечер, но сега е различно — по най-хубавите и най-лошите начини.

Този път усещам и болката ѝ.

Не е телепатия, магия или някое друго от налудничавите изкривявания на реалността, които вече са ни се случвали заедно. В този миг, когато дъхът ни се слива, а телата ни са притиснати, всичко се свежда до обикновена човешка химия.

Нейният трепет е мой. Ударите на сърцето ѝ — също. Което означава, че страховете и безсилието ѝ също са мои.

Както и всяка отчаяна капчица от страстта ѝ…

Най-вече тя. Усещам я като плътен дим в кръвта ми, като катран, полепнал по крайниците ми. Когато погледите ни отново се срещат, огънят в нейните очи потвърждава, че Кара губи битката си с желанието. Съзирам и решимостта ѝ да се отървем от изкушението. По единствения възможен начин.

Като отприщим пожара, на който вече не можем да се съпротивляваме. На страстта, която не се поддава на контрол.

Не защото не можем да я контролираме. А защото не искаме.

Не сега. Не и дори след днешния ден, през който всяко основателно възражение, което имах, се оправда хилядократно заради папараците, нахлули в живота ни като библейските скакалци. Заради семейството ѝ. Заради уникалната позиция на Кара в това семейство. Заради работата ми и рисковете, на които я излагам с нашата връзка.

Всички тези страхове, доскоро марширували в главата ми, обаче не могат да се мерят със страха тя отново да не избяга от мен. Той е толкова силен, че нищо не е способно да го потуши, освен екстазът на настоящия момент. Чудото да я прегръщам така, докато дъждът бие по прозорците и светкавица озарява стаята. Синьо-сребриста светлина пресича въздуха и огрява прекрасната голота на великолепното създание в обятията ми. За един кратък, невероятен миг Кара се превръща в ангел, изтъкан от светлина и смелост. Погледът ѝ е като звезден огън — пълен с удивлението, което се ражда от невинността.

Невинност, която подарява на мен. Само на мен…

Няма да отричам с какви чувства ме изпълва изборът ѝ.

Няма да го отрека нито пред себе си, нито пред нея. Не просто го желая. Давам клетва да го заслужа. Да ценя високо подаръка, който тя може да даде само веднъж.

Полагам тази мълчалива клетва с целувка и повдигам тялото ѝ. Щом Кара обгръща кръста ми с бедра, нагласям връхната им точка до собствената ми набъбнала възбуда.

— Толкова е… хубаво — прошепвам, щом се разделяме, за да си поемем въздух. Когато тя въздъхва доволно, продължавам: — Ще се постарая да бъде хубаво и за теб, красавице.

— Максим. — Всяка сричка е съвършен шепот и се разлива по мен по-осезаемо от пръстите, които рошат нежно косата ми. — Искам да ми обещаеш нещо.

— Ще ти обещая всичко — изричам дрезгаво. — Знаеш го.

Кара увива кичур коса около пръста си и движението запраща искри по цялото ми тяло.

— Обещай ми, че няма да се сдържаш.

Молбата пробива омаята на желанието, напряга ме и ме кара да се замисля по въпроса. Да не се сдържам. Във всичките ми фантазии за Кара винаги се отприщвах докрай.

Дълбоко в себе си обаче знам, че ако се стигне дотам — да я държа в обятията си, готова да ми даде всичко — няма начин да я подложа на онова, което нося в себе си.

Мъча се да се отпусна и я целувам нежно по устните.

— Защо не оставиш аз да шофирам, малка изкусителко?

Тя се смръщва.

— Всичко мое срещу всичко твое. Така стоят нещата. Не е нужно да си нежен с мен.

— Как ли пък не.

Кара свива устни.

— Ще я видим тази работа.

— Как ли пък…

Тя ме прекъсва, като притиска устни в моите. Свирепо.

Съвършено. За миг ме оставя без дъх. Ето защо поемам нейния. Щом впиваме устни един в друг, нова светкавица огрява стаята. Сякаш всяка клетка на тялото ми грее със същата енергия. Енергия, която свисти между устните ни, хвърля искри и ни зарежда. Никога преди не съм искал целувката да продължи безкрай и едновременно да свърши.

Не бързам да се откъсна от устните ѝ и се дивя на начина, по който тялото ми откликва на нейните копринени стонове.

Накрая отдръпвам глава и се оглеждам, колкото да я отведа до леглото. Способен съм да се отделя от нея само за тези броени секунди. Веднага щом я полагам насред омачканите чаршафи и одеяла, връщам жадния си поглед там, където му е мястото.

Жаден, алчен и ненаситен. Пия до насита.

Дивя се на изящните извивки и изкусителните сенки.

На жежкия мрак и страстната светлина.

Неудържима нужда и неприкрито желание.

Най-важното обаче е друго — тя е моя.

Ще сбъдна това обещание във всеки възможен смисъл. То се разлива във вените ми, напряга сухожилията ми и тупти във всичките ми мускулни влакна. Дори аз не съм изпитвал подобна физическа сила.

Кара е неподвижна, сладка и невъобразимо красива, косата ѝ е разстлана по възглавниците като тъмни криле, а лицето ѝ е оживено от нарастващото желание. Посягам към меката дантела на бикините ѝ… и наблюдавам замаяно как емоцията в изражението ѝ става все по-наситена. Свалям ги бавно.

Бавно. Нямам представа как командите стигат от мозъка до върховете на пръстите ми, особено след като Кара смачква чаршафа в юмруци и надига леко ханш.

— Моля те — изхриптява тя.

Разширявам ноздри, за да ѝ предам безмълвната си молба за търпение. Идеята се оказва лоша, защото така долавям още по-силно аромата ѝ — коктейл от опушен мед и екзотични подправки, който допълнително ме замайва. А уж призовавах към търпение.

Някак успявам да изрека:

— Ще стигнем и дотам, красавице. Нека първо ти се порадвам.

На нея и на съкровищата, които съхранява за мен. За разлика от онези трескави моменти в кабинета ми, сега не бързам, а се наслаждавам с охота на великолепието ѝ. На всичко нейно. Издърпвам докрай черната дантела и започвам от стъпалата ѝ. Целувам поред всеки изящен, лакиран в червено пръст, след което плъзвам ръце по нежните извивки на краката ѝ. Щом стигам до центъра, пъхам нежно пръсти в него. Вече е влажна и сърцевината ѝ посреща жадно докосването ми, като портал към тайни чудеса.

Чудеса, които най-сетне е готова да ми даде.

Ами тайните? Може би сега ще ми довери и тях. В замяна аз ще ѝ доверя всичко мое. Всичко, което съм.

Кара се извива под пръстите ми и скимти от наслада.

Време е.

А аз съм повече от готов.

А когато вдигам глава, за да я погледна дълбоко в очите, виждам, че и тя е готова.

Трудно ми е да откъсна поглед от тези меки и опушени дълбини, но въпреки това посягам към нощното шкафче. Не стигам до чекмеджето — Кара ме стисва за китката. Силата ѝ вече не ме изненадва, но бързата ѝ реакция — да.

Преди да съм повдигнал вежда, камо ли две, тя казва:

— Не ни трябва.

Поемам си дъх за лекция относно безопасния секс, но Кара ме прекъсва:

— Искам да го направим така, както е отредено. Без нищо да ни разделя. — Поднася другата си ръка към линията на челюстта ми. — Нищо.

Прокашлям се.

— Кара…

— Нищо лошо няма да се случи. Просто… ми се довери, става ли? Невъзможно е. Нищо, нито инфекция, нито някаква болест, нито бебе.

Скръбта в последната дума ме кара да ѝ повярвам и да забравя за нощното шкафче. Тя плъзва пръсти в брадата ми. С другата си ръка посяга към копчето на дънките ми, откопчава го и сваля ципа. Истинско изтезание. Членът ми е горещ и тежък, и се налага да обединим усилия, за да го освободим от денима.

Нямам търпение да се отърва от дрехите си, да я почувствам цялата с кожата си, затова скачам от леглото и бързо изхлузвам дънките. Изправям се и мятам панталона към стената. Не ми пука, че ъгълчетата на няколко тухли се отчупват от силния удар.

А после… застивам. Оставам така още миг и се взирам в нея със страхопочитание. Кара се гърчи върху чаршафите, а ръцете ѝ мачкат плътта, която мога да обожавам до края на живота си. Като започна с тази нощ…

— Разтвори се за мен, Кара.

Тя го прави с тиха въздишка. А аз се чувствам почти прероден.

Всичко в простичкото движение и в гледката, която то ми разкрива, потвърждава, че е готова за това. За мен.

Лягам трескаво върху нея. Улавям ръцете ѝ, преплитаме пръсти и ѝ давам всичко свое. Де да знаех правилните думи, с които да изразя онова, което тя отключи в мен. Всяка тайна, от която вече не ме е страх. Дори онези, които криех в най-дълбоките сенки. Плашещите неща. Опасните неща.

Те вече не ме плашат.

Пулсират в мен като дъжда, който е прераснал в буря.

Светкавиците нямат край. Бурен вятър, който отеква в кръвта ми и бушува под кожата ми, която притискам плътно към нейната. Храня се от нейния огън.

— Сега. Трябва да те усетя сега.

Молбата ѝ се впива в мен като тъмна, унищожителна магия.

Предавам се и прекосявам пространството помежду ни.

И тогава потъвам.

В нейния огън. В бурята. Сливам се с желанието ѝ.

Омагьосан от съвършената връзка с нея… с нас.

Толкова дълбоко.

Трябва да проникна… толкова дълбоко…

Но трябва да го направя бавно, по дяволите.

Между два тласъка си спомням самоконтрола, който така твърдо бях решил да запазя, преди да вляза в нея. Аз съм първият мъж, който я взема така. Кара е толкова дребна и смела, а аз съм такъв гигант.

Не само на ръст. Точно в момента не се хваля. Това е факт, който бързам да си припомня, нищо че тялото ми си има собствено мнение по въпроса. Губя контрол. Толкова съм корав и горещ, така жадувам да стигна по-надълбоко.

По-надълбоко…

Проникнал съм едва наполовина, когато тя си поема рязко дъх.

Замръзвам. Вдигам глава.

— Кара… извинявай. — Трудно изричам думите, не ми стига въздух. Гърдите ми се издуват трескаво и се удрят ритмично в щръкналите ѝ зърна… което с нищо не намалява копнежът ми да потъна в нея докрай. — Знам, че съм…

— Така е — подчертава с тих стон и се извива под мен като котка. — Освен това не си… достатъчно дълбоко.

Уверени думи, които отекват като гръм в дробовете ми. Като високоволтов ток във вените ми. Силен антидот срещу парализиращата ме тревога да не я нараня.

— Спри да се сдържаш — прошепва тя. — Казах, че те искам целия. Говорех сериозно.

Кара се намества под мен. Вдига краката си по-високо и ме обвива здраво с бедра. Готова е да ме поеме в мига, в който се предам. Тласвам се напред… докато ерекцията ми не потъва в нея докрай.

Силният вик, който се откъсва от устните ѝ, се превръща в свръхсетивен електрод, включен в правилния порт на мозъка ми в точния момент. Значи това е имала предвид под достатъчно дълбоко.

— Проклет да съм… — В главата ми отекват и други ругатни.

Нито една обаче не може да опише огъня, в който е попаднал членът ми — нито пламъците, които тя разгаря по цялото ми тяло.

Целува ме съвсем леко по шията.

— Открадна ми репликата.

Усещам усмивката ѝ по кожата си, но не ми е до шеги.

Намирам се толкова дълбоко в нея, че чувството е на живот и смърт. Може би и двете едновременно. Не ми пука кое, стига да довършим започнатото. Поемам си дъх на пресекулки и вдъхвам още от небесното ѝ ухание. Моят ангел. Моят сладък рай.

— А ти ми открадна душата.

Погледите ни отново се срещат. Не знам как да тълкувам този в нейните очи, ако не броим течната сласт, която със сигурност е породена от чисто желание. Не губя време да разчитам останалото, защото в момента нищо друго няма значение.

В момента не мога да спра.

Изтъкан съм от натиск, страст и напрежение.

Треска, пламъци и обсесия.

Обвит съм плътно в топлината ѝ, потопен съм в нея до най-отдалечената мекота в сърцевината ѝ и мога единствено да копнея за още.

Прониквам още по-дълбоко.

Нищо че вятърът вие навън и дъждът се блъска в прозорците.

По-силно.

Нищо че лампите в апартамента примигват, пращят и угасват.

По-навътре.

Нищо че клон на дърво се удря силно в прозореца ми и пада с трясък на земята отвън. После още един.

Всичко това остава встрани от вниманието ми. Същото важи и за Кара. Вкопчила се е в мен така, сякаш аз съм нейният клон, дълбае бразди по раменете ми с пръстите си и по гърба ми с петите си. Главата ѝ е отметната назад, отворила е широко уста и си поема въздух шумно и хрипливо. А очите ѝ…

Очите ѝ като нищо ще ме превърнат в пироман.

Пламъците им се разгарят все по-бързо около ирисите им и ме карат да тласкам все по-мощно и по-надълбоко. Като обсебен. Може и да съм такъв. Похотта ми е безплодна без нея. Без нейния огън кръвта ми е обикновена вода.

— Максим.

Опушената съблазън в гласа ѝ поглъща целия ми свят.

Този път тя не ме моли. Зове ме. Повелява ми. Името ми, откъснало се от устните ѝ, е сурова, сексуална мелодия, която ме обгръща по-плътно и от сладкия тунел на съвършената ѝ сърцевина.

— Кара — отвръщам в екстаз. Все едно отправям гореща молитва. — Добре ли си?

Вече знам какъв ще е отговорът, но някаква суетна част от мен държи да го чуе, изречен на глас.

— Много… много… добре.

Думите ме възбуждат още повече.

— Струваше си чакането — прошепвам.

— Ти си струваш всичко. Всичко… — Кара сама се прекъсва с гърлен вик. — О… караш ме да…

— Да — прошепвам, заровил нос в шията ѝ. Вече усещам ритмичните шокови вълни, които я заливат все по-бързо. — Хайде, Кара. Дай ми всичко.

Дъхът ѝ замира.

Погледът ѝ избухва.

Точно преди виковете ѝ да подпалят въздуха. И тялото ѝ да поиска моята кулминация.

— Мамка му! — Открадвам си секунда за възклицание, след което жегата ме застига и препуска към същността ми като запален фитил на бомба. Свършвам експлозивно, точно когато поредната свирепа гръмотевица раздира небето над града.

Изпразвам всичко мое в нея, гоня облекчението на свършека и едновременно се опитвам да удължа удоволствието. Де да имаше начин да проточа този невероятен миг помежду ни, който събира в себе си всички останали. Целият копнеж, нагнетил се в мен от деня, в който я зърнах.

Не спирам.

Защото тя не е свършила.

Кулминацията ѝ е удивителна гледка, омаен маратон, накъсан от лениви усмивки, доволен смях и стонове — те ще ме преследват всяка нощ, която съм принуден да преживея без нея. Продължава дълго и с всеки нов прилив научавам, че мога да ѝ дам още. Не само заради допълнителните неща, на които тялото ми внезапно се оказа способно. Заради всички други, които тя предизвиква в мен. Широките ми усмивки и смехът. Безкрайната страст и желание…

И удивление.

Защото никога не съм изпитвал нещо подобно. Някоя като нея.

Въпреки горещите ми молитви това блаженство никога да не свършва, се смайвам от чувството за пълнота, когато то все пак приключва.

Всичко — безпокойството, гневът, объркването — се разпръсква заедно с утихващата буря навън, сякаш и боговете, отговорни за времето, най-сетне са намерили покой. Те… както и аз.

Сърцето ми още препуска в гърдите, когато с Кара най-сетне се разделяме и се сривам по гръб до нея. Тя диша тежко и трепери. Постепенно идвам на себе си и си давам сметка какво сме направили току-що. Редно е да се погрижа за нея.

Ставам, отивам в банята и се връщам с топла кърпа.

Кара ме следи с натежал поглед.

— Какво правиш?

— Ще те почистя. — Сядам на леглото и вдигам едното ѝ коляно. — Когато го правим без нищо помежду ни, става малко мръсно.

Прокарвам нежно кърпата по интимната ѝ плът и страстта ми отново се събужда. Господи. И то преди тя да потръпне под допира ми със сладък стон, докато галя най-изкусителните ѝ места. Не се съмнявам, че мога да изучавам тялото ѝ с часове и да си отбелязвам кое ѝ доставя най-голямо удоволствие. Да опозная всеки неин сантиметър по-добре от когото и да било.

Поглеждам я в очите и съзирам същото желание в тях.

Мятам кърпата през стаята. Мислите ми вече плуват към всички начини, по които мога да я имам отново. И колко скоро може да се случи. Колко скоро е твърде скоро?

Натисни спирачките, Кейн.

Ако преди не съм бил напълно вманиачен по нея, сега вече съм изгубена кауза. Този факт би трябвало да ме разтревожи, но в момента не ми пука. Интересува ме единствено, че тя лежи в леглото ми и изглежда доволна и заситена.

Или не? Гледам я как прехапва сочната си долна устна и в очите ѝ се разпалват нови огньове.

— Какво има? — отронвам и плъзгам пръсти по вдигнатото ѝ коляно.

— Чувствам… — въздъхва тихичко тя. — Чувствам толкова много неща в момента.

Отговарям ѝ с лека усмивка.

— Напълно те разбирам.

Кара примигва и в големите ѝ ириси припламват още ярки искрици.

— Така ли?

— Защо се изненадваш?

— Ами… ти знаеше какво да очакваш — отвръща накрая и се изчервява.

Това е най-красивата гледка, която някога съм виждал. В центъра на гърдите ми се заражда някакъв звук. Не е смях, а тежест, която се вдига.

— Кара Валари, нищо, което някога съм преживявал, не може да се сравнява с теб. — Рисувам малки кръгове по стройните ѝ крака. — Кажи ми. Какво изпитваш?

Тя отпуска длан на корема си и я плъзва надолу.

— Чувствам се… празна. Без теб.

Преглъщам трудно с пресъхнало гърло. Кара едва ли подозира колко много бих желал да поправя този пропуск…

Да го поправям цяла нощ. Всяка нощ. Не искам никога да става от леглото ми.

— Чувствам също, че бих могла да остана тук завинаги, стига ти да ме докосваш.

Затваря сънено очи, преди пак да ги притвори.

— Четеш ми мислите.

Тя се усмихва.

— Когато бяхме заедно, те усещах толкова… силно — протяга ръка и преплита лениво пръсти с моите. — Сякаш всичките ти чувства се изливаха в мен и се смесваха с новите, които мозъкът ми долавяше със закъснение. Винаги те усещам, но обикновено… си си ти. Аз съм си аз. Мога да ни разгранича.

Това беше различно… сякаш се преплетохме изцяло и се превърнахме в нещо ново. Нещо, което е просто… нас.

Поемам си боязливо дъх. Ако фактът, че правих любов с нея, вече не се запечатваше в мислите ми като най-хубавата нощ в живота ми, то казаното току-що със сигурност щеше да реши въпроса.

Успявам да отговоря и гласът ми звучи хрипливо заради новата емоция.

— Кара, нали знаеш, че говорех сериозно? Никога не съм изпитал нещо подобно.

Завършвам признанието си с лека целувка по ръката.

Надигам се и я обсипвам с целувки до рамото, преди отново да стигна до сладките ѝ устни.

Лягам до нея и тя ме прегръща с ръка. Взирам се в очите ѝ и искам да се изгубя в тях. Защото в този миг Кара е всичко за мен. Всичко.

— Откачено ли е, че пак те желая? — прошепва тя.

Клатя глава.

— Току-що ни се случи вълшебство. Толкова е хубаво, че не ни се иска да свършва. Повярвай ми, и аз съм на същата вълна.

Кара разширява заинтригувано очи.

Усмихвам се и я целувам нежно.

— Не още. Нуждаеш се от почивка. Сериозно говоря. Имаме утрешния ден и този след него…

Кара притиска пръсти към устните ми, за да заглуши клетвата, че винаги ще бъда до нея. Красивото ѝ лице се изопва от тревога.

— Ще останеш ли тук с мен? Още малко?

Острите ръбове на шепота ѝ карат сърцето ми да свие.

— Разбира се — целувам я по челото. — Обещавам.

— И няма да си тръгнеш?

— Няма — притискам я към себе си и телата ни си пасват идеално. — Винаги ще бъда тук.

Двайсет и четвърта глава

Кара

Снощи заспах в леглото на Максим, в пашкула на силата и топлината му, а краката и ръцете ми бяха преплетени с неговите, като котви срещу невидимата буря, която иска да ни раздели. За няколко прекрасни, спокойни часа намерих у себе си сили да го повярвам.

Сега знам, че бурята е утихнала временно. А прогнозата за днешния ден вещае огън.

Дивият страх от предстоящото ме събуди и изстреля в съзнание в ранните утринни часове на измамно спокойната неделя.

Максим все още спи, когато се измъквам от леглото и се прокрадвам на пръсти до големия прозорец. Градът е сиво-син преди зората и светлините му продължават да блещукат на хоризонта. Няколко камиона за доставки минават по сумрачните улици, а фаровете им обливат със светлина ъглите и пресечките.

Както никога — може би за пръв път в живота си — се боя от изгрева. Заедно с него ще настъпи ден, пълен с ужасяващи неизвестни.

Какво ще стане сега?

Някой знае ли изобщо какво съм направила?

Задействала ли съм някаква космическа аларма, която е накарала онези долу да се съберат по спешност? Дали в момента не решават съдбата ми? И ако е така, каква ще е тя?

Или… може би има по-лесен начин да оправя положението?

Ще кажа, че съм имала нужда да си помисля, и ще се прибера у дома, все едно цяла нощ съм карала по улиците. Когато Ардън дойде да ме вземе, ще мога ли да се спася с актьорска игра? Ще мога ли да се престоря убедително, че той ми е първият?

Потръпвам от главата до петите. Стомахът ми се обръща — иска да изхвърли съдържимото си наред с тази мисъл, която съзнанието ми отхвърля на секундата.

Да се престоря, че Максим не е съществувал, е като да прогоня най-хубавите части от себе си. Уви, скоро, много скоро ще се наложи да направя точно това.

Скръствам ръце и облягам буза на рамото си, покрито с меката тениска, която снощи Максим захвърли на пода. След всичко случило се между нас страхът, че ще се наложи да се сбогувам с него, е станал още по-непоносим. С всяка изтичаща секунда стяга хватката си около сърцето ми и отваря нови рани в душата ми.

Скоро ще трябва да си тръгна. После ще дойде Ардън. Ще разбере какво съм сторила, било то заради някаква предупредителна система на Подземния свят, или защото самият той е достатъчно хитър. Когато това се случи, всички огньове на Ада ще изглеждат нищожни в сравнение с болката да загубя Максим. В допълнение с агонията, че ще се наложи да му обърна гръб, хванала друг мъж под ръка. Отново ме полазват тръпки.

Дали не бих могла да му обясня, да го помоля да ме изчака, докато се освободя от дълга си? Абсурд. Кой мъж на този или друг свят би приел охотно подобно унижение?

А и как да му обясня подобно нещо…?

Трябва да реша каква част от истината да му призная, преди да си замина. Въпреки колебанията и отлагането, как да скрия каквото и да било от него след нощта, която прекарах в леглото му? В момента ми е трудно, почти невъзможно, да мисля трезво.

Вече споделихме толкова много… Парченца от душата ми, които не съм разкривала на никого преди. Никога няма да забравя вълшебството, на което са способни телата ни.

Уязвимостта на онези безценни моменти. Доверието в основата им. Да скрия другото от него ми се струва толкова нечестно.

Объркана съм. Уплашена до смърт.

Ако му кажа всичко, дали няма да ме погледне с други очи?

Дали няма да се почувства предаден заради многобройните ми тайни? Или ще продължи да ме гледа като досега, сякаш е готов да мине през огъня заради мен. Сякаш съм парченцето, което винаги му е липсвало, така, както той е моето.

Взирам се в улицата под прозореца. Тротоарът е осеян с боклуци от снощната буря. От време на време минават хора.

Вероятно се прибират уморени у дома след дива съботна вечер. До един вървят целенасочено, никой не се мотае. Слава богу, това означава, че папараците още не са надушили къде живее Максим. Може би скандалът вече е стара новина и всички са забравили за професора, дръзнал да се забърка с една Валари, която отдавна полага искрени усилия да остане встрани от публичното внимание.

Затварям очи и опирам глава на стъклото. Ако онези снимки не се бяха появили… Тогава всичко щеше да е различно.

Щяхме да имаме повече време… В момента бих платила всяка цена, за да разполагам с малко повече време.

Някой чука силно на вратата.

Подскачам и притискам ръка към гърдите си, а сърцето ми бие уплашено. Поглежда към ъгъла на стаята и Максим, който мърмори нещо във възглавницата си. Още спи. Обзема ме слаба надежда, която се бори за надмощие с ужаса в душата ми. Може би, ако се предам бързо и без борба на Ардън, Максим ще проспи цялата катастрофа. Току-виж решил, че съм поредната празноглава студентка, която го е изчукала и е избягала, а не жестокото създание, което го е напуснало заради мъжа, на когото вече е било обещано.

Второ почукване. По-силно и отривисто.

Подскачам повторно, но този път събирам сили, преглъщам тежко и тръгвам към вратата. Потискам пътьом сълзите, като се старя да запаметя всички малки детайли, покрай които минавам. Книгите по рафтовете с каменните подпори отстрани. Снимките в рамки по стените. Една от тях е на Максим и Джеси на плажа. Друга — на Максим и Редж в книжарницата, заедно с друга жена, която виждам за първи път. Светлите бразди в дървото между тъмните дъски под краката ми.

Всички дреболии, които оттук насетне ще бъдат единственият ми хубав спомен.

Посягам с трепереща ръка към топката, завъртам я и открехвам вратата.

Това е… Този пък кой е?

Мъжът ме поздравява с тънка усмивка и накланя леко глава настрани, сякаш очаква веднага да го позная. Само че не го познавам. Щях да се сетя, ако го бях виждала преди. Облечен е добре, макар и малко необичайно за ранна неделна сутрин — в пепелявобежов костюм. Очите му са наситеносини като цвета на океана и хипнотизиращи, под широкополата сламена шапка. Буйната му меднозлатиста коса е прибрана зад ушите, а добре оформената му козя брадичка е започнала да се прошарва.

Препускащото ми сърце се изпълва с надежда. Може би не идва за мен. От друга страна, не прилича на човек от близкото обкръжение на Максим, което, доколкото мога да преценя, не е никак многобройно.

— Добро утро — поздравява бавно той.

— Ъъъ… здравейте.

— А вие коя сте? — Гласът му е мелодичен и дълбок, но и някак небрежен, сякаш всеки миг ще избухне в смях.

Момчешката усмивка подчертава бръчиците около очите и устата ми.

Цялостното му излъчване, едновременно самоуверено и някак изпълнено с противоречия, е напълно обезоръжаващо.

Любопитството ми надделява и успявам да измънкам:

— Аз съм Кара.

— Кара — извива вежда той и ме оглежда набързо. — Хммм. Чудесно. Много си хубава.

Скръствам ръце пред гърдите. Той се засмива тихо.

— Спокойно. Просто комплимент. Напоследък жена ми ме държи на къса каишка. Освен това търся Максим. Той тук ли е?

Примигвам няколко пъти.

— О!

Отварям по-широко вратата и го пускам да влезе.

Той прекрачва спокойно прага, сякаш е идвал тук и преди — или многократно.

Сещам се, че Максим още спи, но в същия миг той се надига в леглото. Косата му е рошава, а очите — уморени, но са все така поразителни.

Плъзвам одобрителен поглед по мускулестите му гърди над чаршафа, който увива около кръста си, преди да закрачи към нас. Само дето не изглежда особено развълнуван от внезапната ни компания.

— Кой си ти и какво правиш в апартамента ми?

Мамка му.

Сърцето ми отново ускорява ритъма си. Щом Максим не познава този човек, кой е той? Каза, че не търси мен, и аз му повярвах. Поради някаква причина все още му вярвам…

Мъжът пъха ръце дълбоко в джобовете на панталона си — очевидно няма никакво намерение да си тръгне.

— Я виж ти, Максим Кейн. Колко си пораснал.

Атмосферата в стаята се променя, щом тревогата на Максим преминава в объркване. То превзема лицето му и чертите му застиват.

— Моля?

— Ти… не ме ли помниш?

— А трябва ли?

Мъжът пак поклаща глава и част от доброто му настроение се отцежда. Долавям ясно разочарованието, което се бори да скрие.

— Скъпият ми брат явно е бърникал в спомените ти — изпуска напрегната въздишка. — Разбира се. Е, няма значение — махва грациозно с ръка. — Поне в момента. В бъдеще лесно ще решим проблема.

Максим обаче не изглежда впечатлен.

— Изчезни — изръмжава той.

Непознатият не му обръща внимание. Нито грам. Сваля шапката си и се насочва към прозореца, пред който стоях допреди минута.

— Не ти ли е любопитно кой съм?

— Ако си въобразяваш, че се познаваме, значи не си добре с главата, защото те виждам за пръв път в живота си. Давам ти последен шанс. Или си тръгни по собствена воля, или ще те изхвърля.

Мъжът се разсмива и обръща сините си очи към Максим.

— Едва ли.

Ноздрите на Максим се разширяват при предизвикателството. Усещам намеренията му миг преди да се задейства — знам че ще прекоси разстоянието до непознатия с няколко дълги крачки. Мъжът обаче не трепва.

Изражението му даже не се променя. Само вдига ръка, щом Максим стига на педя от него.

Максим полита назад толкова силно и рязко, че диванът, на който пада, се оттласква поне метър назад. Надавам писък.

Той диша тежко. Споглеждаме се и си мислим едно и също.

Какво стана, по дяволите?

— Ти как…?

Гласът на Максим е спаднал до шепот, но непознатият все пак го чува.

— Защото съм бог. Затова.

Максим подпира ръка на възглавниците и се привежда.

Очите му горят. Гърдите му се надигат и спадат бързо.

Странникът сяда на един кожен стол, кръстосва крака и подпира брадичка на юмрука си.

— Двамата с теб имаме нещо общо. Изключителна сила.

Способността да изцеряваме магически раните си. — Следва мека усмивка. — Така, като гледам, и дарбата да влияем на времето посредством страстите си.

— Времето.

Мъжът потрива разсеяно пръсти. От тях изскачат искри.

Явно не му правят впечатление, понеже се е загледал в увисналите, пречупени, натежали от влага клони на дърветата пред кооперацията.

— Забележителна буря спретна снощи, момчето ми. И толкова по-добре. Иначе изобщо нямаше да те намеря. — Погледът му се спира върху мен. — Сигурно е била страхотна нощ.

Прехапвам устни, но въпреки това руменината залива бузите ми. И представа си няма…

— Кой. Си. Ти? — процежда Максим и се надига от дивана.

Мъжът завърта шапката си на коляното.

— Е, можеш да ми викаш тате. От друга страна, понеже очевидно не ме помниш, можем да започнем със Зевс. Макар че тукашните хора ме гледат странно, щом се представя с това име. Какво ще каже за Зи? Звучи модерно. — Усмивката му се разширява. — Да. Харесва ми.

Максим пребледнява. Ръцете му се свиват в юмруци. Клати глава, но не продумва. Само зяпа ококорено мъжа. Не съм сигурна, че си дава сметка какво се случва. Че чува докрай истината, с която го халосаха изневиделица. Че непознатият изобщо не е непознат. И че не е просто негов баща. Той е точно този, за който се представя.

Вярвам му. Вярвам му с всяка моя молекула, и то не само защото притежавам най-точния детектор на лъжата в стаята.

А защото — и много по-важно — казаното от странника обяснява всичко. Всичко, което ми е убягвало досега, защото бях заслепена от любов и страх.

Максим е син на Зевс.

Зевс.

Царят на боговете. Слязъл сред хората. В Лос Анджелис.

В момента седи в хола на Максим Кейн.

— Мамка му — изругавам.

Максим ме стрелва с напрегнат поглед.

— Да не би да вярваш на тези дивотии?

Млъквам, щом осъзнавам, че се е досетил за посоката на мислите ми.

— Максим…

— Кара! Стига!

— Логично е.

Пристъпвам напред. Усещам, че Зи няма намерение да ни нарани, освен ако Максим пак не го нападне. Макар да е очевидно, че не може да му причини нищо.

— Силата ти — отронвам и хващам ръката на Максим. — Енергията ти… Дори ръстът ти, по дяволите. — И всички други дреболии, които трябваше да ми подскажат истината. Но най-вече… — Това обяснява нас. Връзката. Фактът, че я усетихме и двамата, а не само аз.

Лицето му се разкривява от пълно объркване. Отстъпва назад и прокарва ръце през косата си.

— Какво общо има този откачен с нас?

Зи се подсмихва.

— О, колко сладко — подмята той и ми отправя развеселена полугримаса. — Нима той не знае?

Сега на мен ми става трудно да дишам. Въпросът е дали той знае. Естествено, че знае. Нали е шибаният Зевс. Ако не го вярвах преди, то се боя, че всеки миг ще го докаже. По дяволите. Наистина ще го направи.

Максим ме приковава с поредния напрегнат поглед.

— Какво не знам?

— Максим — едва успявам да промълвя, преди сълзите да заседнат в гърлото ми и да замъглят всичко пред очите ми. — Аз…

Аз какво? Щях да му кажа? Не мога да го излъжа. Не и сега, когато трябва да преглътне факта, че собствените му родители са го лъгали през последните двайсет и седем години.

— Кара? Какво не знам?

Зи ме изпреварва, въздъхва театрално и изрича следното:

— Скъпо мое момче, боя се, че си прекарал нощта в едно легло с демон. — Взорът му се задържа върху мен. — В интерес на истината, самият аз никога не съм имал това удоволствие.

Максим пристъпва към него и го посочва заплашително с пръст.

— Съветвам те да стоиш далеч от нея.

Зи вдига ръце, все едно се предава.

— Стига де. Дори не бих си го помислил. Демоните не са по вкуса ми. Ако смяташ, че хората са сложни…

Максим се завърта на пета към мен и ме приковава с поглед.

— Кара. — Очите му омекват, сякаш ме умолява безмълвно да му заявя, че баща му лъже безсрамно. Че всичко това са пълни глупости. Де да можех.

Вместо това преглъщам с мъка сълзите, свеждам поглед към босите си крака и осъзнавам, че никога няма да има подходящ момент за подобно признание. От самото начало ситуацията е напълно прецакана, но същевременно и вълшебна.

— Говори истината. Казва ти онова, което аз трябваше отдавна да ти споделя.

Минават няколко напрегнати секунди. Толкова напрегнати, че почти ми се приисква Ардън да се появи отнякъде и да ме спаси от изражението на Максим, което дори не смея да зърна. Ако можех някак да прескоча осъждането, болката и обидата, които несъмнено ще вгорчат всичко помежду ни, при положение че мигът на истината най-сетне е настъпил…

Когато обаче вдигам глава, за да го погледна, той излъчва единствено изумление. Лицето му е също толкова красиво и уязвимо, колкото преди няколко часа, когато двамата се любехме страстно. Очите му са разширени и стъписани. Диша учестено с разтворени устни.

— Демон.

— Да. — Гласът ми натежава от сълзи. — Предимно.

— Добре.

Преглъщам с гигантско усилие, от което трахеята ми би трябвало да се разкъса.

— Добре…?

— Какво по-точно означава това?

Зи отново обляга буза на ръката си в нетърпеливо очакване, все едно се е отбил в градската библиотека точно навреме за литературно четене.

— Онова, което си прочел в сценария на дядо ми… Вярно е.

Поне отчасти. Не е спал с баба ми, за да заплати за свободата си. Вече е бил избягал от Ада и тя е представлявала неговото наказание за постъпката му. Била е изпратена, за да го съблазни. Забременяла е с майка ми, преди той да разбере коя е наистина.

— И коя е била?

— Сукуба. Демон в тялото на жена.

— Наказанието му е било да създаде дете с демон? Това ли ми казваш?

— Отчасти… — гласът ми затихва, понеже сме на крачка от най-мрачната част от истината.

Максим стисва устни.

— Какво друго?

— Когато разбрал, че е бременна, избрал да остане. Не искал да изостави семейството си, макар това да означавало, че ще живее в заточение от всички нас. И че ще трябва да гледа безучастно, с мисълта, че рано или късно някой инкуб ще дойде за майка ми. — Долната ми устна потреперва. — И за мен.

Лицето му се зачервява. Мускулите му изопват като въжета.

Зениците му така се разширяват, че синьото почти не се вижда.

— Не.

Краткото му възклицание изразява всичко. Отказът му да повярва. Отказът да се примири. И неизбежните последствия от двете.

Чертите на Зи потръпват досущ като моите.

— Да му се не види. Лоша работа.

Макс го стрелва с поглед.

— Защо още си тук?

— Всъщност трябва да си благодарен, че не съм си тръгнал, момче. — По-възрастният мъж се изправя с въздишка. — Защото съм единственият, който би могъл да те измъкне от тая каша.

А повярвай ми, кашата е голяма. — Зи вдига високо вежди и си поглежда часовника. — Май пристигнах тъкмо навреме. Или една идея по-късно от идеалното. — Обръща се към мен: — Семейството ти знае ли?

Клатя глава.

— Не. Поне предполагам, че не знаят.

— Но скоро ще узнаят — отсича Зи без никакво колебание.

— Да — кимвам разтреперано. — Той вече е тук.

— Кой? — пита Максим.

— Ардън. Той е инкубът. Изпратен е за мен.

Очите на Максим мятат мълнии.

— Знаела си за това?

— Разбрах чак снощи — отвръщам отбранително.

— Ще те пипне само през трупа ми — изръмжава той.

Обещание, изсечено в камък.

— Вече е твърде късно — включва се Зи. — Щом сте били заедно, тя вече е нарушила личния указ на Хадес. — Царят на боговете цъква раздразнено с език и поглежда многозначително към чаршафа, увит около кръста на сина му. — Ключовият въпрос е, че човечността ѝ трябва да бъде заличена чрез внимателно контролиран разплод. Подобна простъпка се наказва жестоко. Ако разберат за това, на секундата ще ѝ подпечатат билета за Подземния свят.

Максим поема към вратата, но после се обръща. Прокарва длан по устата си.

— Това е някакво безумие.

— Разбирам — казва Зи. — Повярвай ми. Представа си нямаш с какви безумия съм се сблъсквал през годините. — Тръгва към вратата и си слага шапката. — Трябва да изпием по бира.

Тъкмо ще ти разкажа някоя и друга исто…

— Пет пари не давам за историите ти, нито за шантавите ти теории относно произхода ми, ясно?

Зи свива замислено устни.

— Слушай — подема. — Аз съм заклет романтик по природа.

Едва не врътвам очи. Ако може да се вярва на легендите, Зевс си е най-обикновен женкар.

— Цялата тази ситуация с малкото ти дяволче… — махва към мен. — Нека се обадя тук-там. Може пък да успея да оправя нещата.

Максим се засмива отсечено.

— На кого, по дяволите, ще се обадиш? На бога на Подземния свят?

— Ако искаш да знаеш, с Хадес в момента си говорим, а това невинаги е било така. Уви, не мога да кажа същото за другия ми брат. — Усмивката му се напряга. — Но ще си говорим за него някой друг път.

Максим посяга към вратата и я отваря широко.

— Вън.

— Максим — хуквам към него, тласкана от отчаяна и вероятно опасна надежда. Увисвам на ръката му и забивам пръсти в мускулите му. — Чакай — удрям го на молби. — Моля те, почакай малко.

— Какво да чакам? Не мислиш ли, че чухме достатъчно?

— Позволи му да ни помогне. — В очите ми отново запарват сълзи. Този път обаче са породени от надежда. Последната ми надежда. — Моля те. По-лошо от това не може да стане.

Съвсем правилно. По-лошо от това, здраве му кажи. Вече съм прецакана по всички възможни начини.

— Аз мога да те защитя, Кара — заявява той и гласът му омеква, сякаш Зи изобщо не присъства в сцената.

— Знам, но… — поглеждам към Зи и питам: — Наистина ли смяташ, че можеш да промениш решението им?

Той вдига рамене.

— Дори да мога, всичко си има цена.

Сърцето ми се свива.

— Каква цена?

— Тяхната. — За пръв път бръчиците на Зи се врязват в лицето му. — И моята, разбира се. Знаеш как стават тези неща. Няма да си сложа главата в торбата, за да защитя някакъв си демон, само заради черните ти очи. Редно е да получа някаква отплата.

Вбесената гримаса на Максим пак се настанява на лицето му.

— Колко благородно от твоя страна.

— Приеми услугата или я откажи, синко. Ти си този, който има какво да губи. Ако някой не застане на пътя им, любимата ти ще се озове в пламъците на вечните мъки по-бързо, отколкото можеш да си представиш. Съмнявай се в думите ми, щом искаш. Но преди това я погледни в очите и ми кажи какво виждаш там.

Стисвам още по-силно ръката му и облягам глава на рамото му. Мълчалива молба, която се надявам да разбере.

— Ако реша да ти повярвам… и ако се съглася… какво ще поискаш в замяна?

Долавям достатъчно примирение в гласа на Максим и то подхранва новородената ми надежда.

— Търся те почти от десет години, Максим. Искам възможност да опозная сина си. Нанси ме лиши от детството ти. Така лиши и теб от възможността да опознаеш себе си.

Призванието си. Талантите си. Просто искам шанса да поправя това.

Напрежението, което Максим излъчва, е осезаемо и толкова силно, че бих го усетила дори двамата да не бяхме на една и съща вълна.

— Щом е решила да ме раздели от теб, значи е имала добро основание.

Лицето на Зи не трепва.

— Не се съмнявам, че го е направила с умисъл. Ала не знам дали е била добра.

— Не смей да говориш за майка ми…

— Искаш ли да ви помогна, или не? — пита Зи и отново изглежда по-скоро раздразнен, отколкото развеселен.

Поредният знак, че под костюма му се крие бог, който е свикнал да получава своето. Този факт би трябвало да ме успокои, но не се чувствам така. Защото усещам, че цената му ще е по-висока от шанса да опознае отдавна изгубения си син.

Твърде съм зряла и съм прочела прекалено много книги, за да се доверя на думите му. Сигурна съм, че има и друго. Обаче не събирам смелост да го попитам направо и да рискувам помощта, която ни предлага.

Максим ме прегръща през раменете и ме притиска настойчиво към себе си. Жестът е колкото нежен, толкова и собственически. Дано означава, че е готов да направи всичко, за да ме задържи близо до себе си. Дори ако се наложи да допусне един непознат в живота си, за да опази моя.

— Е, какво решаваш? — натъртва Зи и потропва с крак по пода.

Максим стисва зъби.

— Ако това е условието ти, тогава се обади където трябва.

Зи кимва.

— Добре. Ще направя необходимото, но докато не науча повече, тя остава под твоя защита. Няма да нося отговорност, ако междувременно я сполети нещо.

Максим ме притиска още малко към себе си.

— Ще се грижа за нея.

Сгушвам се в Максим като жест, че вярвам на всяка негова дума. Че му вярвам безрезервно. В замяна получавам прилив от неговата енергия — топла, силна и целенасочена. Точно от това се нуждая в момента. Ето заради какво се противопоставих на семейството си. Заради този мъж, този полубог, който държи в ръцете си всяка частица от сърцето ми, всеки сантиметър от душата ми и всяка минута от живота ми.

Благодарности

Специални благодарности на моите първи читатели — Джонатан, Лорън, Дженифър, Марта и Минди — за идеите и вълнението ви. За мен беше важно да получа одобрението ви в началото на това пътуване.

Благодаря и на теб, Скот Сондърс, за орловото око и прецизната червена химикалка. Безценно е да знам, че думите ми са в добри ръце.

Ейнджъл, благодаря ти от сърце за ентусиазма, с който работихме по тази книга. Тя е нашето бебче и аз много се гордея с нея. Нямам търпение да сътворим още вълшебства заедно!

Благодаря и на теб, Виктория, за бързата реакция и проверките, но най-вече за приятелството. Имаш специално място в сърцето ми. Заедно ще успеем!

И накрая, тази книга е посветена на прекрасната ми и красива приятелка Минди Мониц. Благодаря ти, че винаги си на мое разположение, както и за непрестанния поток от мемета, които ми помогнаха да запазя здравия си разум.

Обичам те.

Мередит

Какво по-хубаво място да започна от върха на благословията, обитаван от богинята Мередит Уайлд? Какво да кажа? Как да изразя радостта в разказваческото си сърце?

Невъзможно е. Нека само изтъкна, че раждането на свят като този беше епично преживяване заедно с приятелка и водачка като теб. Благодаря ти, че ме учеше с думите си и ме вдъхнови със сърцето си. Ти си такава прекрасна благословия в моя свят.

Скот Сондърс — думите пеят, когато ни помагаш да ги усъвършенстваме, изгладим, коментираме и заредим с енергия. Признателността ми към теб е все така безгранична.

Благодаря ти за усилената работа. Извадихме невероятен късмет с редактор като теб!

Джонатан Мак, Робин Лий, Амбър Максуел, Хейли Бодро, Кели Джо Чен и Дейна Бриджис — най-добрият отдел по маркетинг и реклама, на който едно момиче може да се надява. Подкрепата ви е безценна. Благодаря ви от сърце за ежедневната работа.

Виктория Блу — ти си моята героиня всеки ден и по толкова много начини. Благодаря ти за всичко — и задето знаеш къде са погребани труповете и въпреки това ме обичаш.

Кари Сабала — никога няма да забравя как голямото ти сърце, безграничната ти лоялност и безкрайните усмивки ми даваха сила в дните, когато се нуждаех най-много от нея. Ако съществува награда за приятелки, моментално бих окичила прелестното ти чело с нея! Excels or, бебче!

Марта Франц — благодаря ти, че поддържаше машината в действие. Страхотна си!

Реджина Уамба — КАКВО ПРИКЛЮЧЕНИЕ, жено! А то едва сега започва. Толкова силно вярвам в теб. Толкова те обичам.

Предстоят ти страшно много хубави, велики неща — и за мен е чест, че ще проследя пътя ти.

Писането е невъзможно без богини, които да ти посочат пословичната светлина в края на тунела. Светлините в моя живот са несравними. Джена Джейкъб, Шейла Блек, Ребека Ганиер, Сиера Картрайт, Джоди Дрейк, Ред Финикс, Нел Л‘Амур и Хелън Хард — вие сте вълшебници и такъв невероятен извор на подкрепа, момичета. Благодаря ви.

Страстната армия на Пейн — вие, забележителни човешки същества, сте в основата на моята решимост, а неведнъж бяхте и бензинът в двигателя ми. Благодаря ви за куража, обичта, меметата, лудостта и подкрепата. Толкова силно ви обичам!

Брок О‘Хърн и Джейд Маккензи — благодаря ви, че се въплътихте в Максим и Кара. И двамата винаги, ВИНАГИ ще ме омайвате!

Неуморния технически екип на „Уотърхауз“ — обичам ви, хора, със страст, която не мога да изразя с думи. Всички вие сте специални за мен! Благодарности на Дженифър Бекър, Кърт Вахон и Джеси Кенч, задето се грижат за детайлите, когато имаме най-голяма нужда. Вие сте РОКЗВЕЗДИ!

Стефани Араш — ти си една от най-силните жени, които познавам. Истинска олимпийка! За мен е чест, че присъстваш в живота ми. Благодаря ти, че беше нашата удивителна бета читателка и задето се увери, че всичко, свързано с Джеси, е правилно. Страшно сме ти признателни!

На последно място, но НИКОГА и по важност — мамо, ти си моята скала, моята приятелка, моето вдъхновение. Жената, която ми показа смисъла на най-доброто мото на света:

„Работи здраво и бъди мила“. Възхищавам ти се и те обичам.

Ейнджъл

Примечания

1

Всички цитирани в книгата стихове от „Божествена комедия: Ад“ са в превод от италиански на Константин Величков. — Б.р.

2

От английското indie, съкратено от independent. Независими филми, създадени извън филмовите студия.

Content

Ейнджъл Пейн, Мередит Уайлд
Кръвта на Зевс
Кръвта на Зевс #1

Първа глава Кара

Втора глава Максим

Трета глава Кара

Четвърта глава Максим

Пета глава Кара

Шеста глава Максим

Седма глава Кара

Осма глава Максим

Девета глава Кара

Десета глава Максим

Единайсета глава Кара

Дванайсета глава Максим

Тринайсета глава Кара

Четиринайсета глава Максим

Петнайсета глава Кара

Шестнайсета глава Максим

Седемнайсета глава Кара

Осемнайсета глава Максим

Деветнайсета глава Кара

Двайсета глава Максим

Двайсет и първа глава Кара

Двайсет и втора глава Кара

Двайсет и трета глава Максим

Двайсет и четвърта глава Кара

Благодарности

Примечания