Мария Турчаниноф

Мареси

Хрониките на Червеното абатство #1

На сестра ми Александра

Пролог

Името ми е Мареси, дъщеря на Енрес, и пиша това в деветнайсетата година от управлението на нашата трийсет и втора майка. Прекарах четири години в Червеното абатство и през това време изчетох почти всички древни свещени книги за историята му. Сестра О казва, че тази моя история ще се превърне в ново допълнение към архивите. Струва ми се странно. Аз съм само послушница, не съм игуменка или начетена сестра. Но сестра О казва, че е много важно именно аз да опиша какво се е случило. Аз бях там. На истории от втора ръка не може да се вярва.

Аз не съм разказвачка. Още не. Но докато стана такава и мога да разкажа историята така, както трябва да бъде предадена, ще съм я забравила. Затова сега записвам спомените си, докато все още са пресни и ярки в съзнанието ми. Не е минало много време, само една пролет. Все още мога да си спомня ясно определени неща, които бих предпочела да забравя. Мириса на кръв. Звука от хрущящи кости. Не искам отново да преживявам всичко това. Но трябва да го понеса. Трудно е да пишеш за смъртта. Но това не е извинение да не го правиш.

Разказвам историята, за да се уверя, че Абатството никога няма да забрави. Но и за да осъзная напълно какво се случи. Четенето винаги ми е помагало да разбера по-добре света. Надявам се, че същото важи и за писането.

Най-вече мисля за думите, които ще използвам. Кои ще извикат във въображението правилните образи, без да изопачават или преувеличават истината? Каква е тежестта на думите ми? Ще се постарая да опиша само това, което е от съществено значение за историята ми, и ще пропусна всичко останало, но, богиньо, прости ми, ако невинаги съумявам да изпълня задачата си.

Освен това е трудно да знаеш къде започва една история и къде свършва. Не знам къде е краят. Имам чувството, че все още не е настъпил. Но началото е лесно. Всичко започна, когато Яй пристигна на острова.

1.

През онази пролетна утрин, когато Яй пристигна, събирах миди на брега. Когато напълних кошницата си до половината, седнах на една скала, за да си почина малко. Слънцето все още не се беше изкачило над Планината на бялата дама, над брега беше паднала сянка и краката ми бяха студени от морската вода. Кръглите камъчета под стъпалата ми дрънчаха напред и назад в ритъм с движението на морето. Един червеноклюнест коан подскачаше по водната периферия също в търсене на миди. Блатната птица тъкмо беше намушила с острия си клюн една раковина, когато малък кораб се появи до Зъбите — високите, тесни скали, които се подават от морето.

Рибарски лодки идват няколко пъти на луна, така че можеше изобщо да не ми направи впечатление, ако корабът не се задаваше от такава необичайна посока. Рибарите, с които търгуваме, пътуват или от северния континент, или от богатите на риба води на източните острови. Техните лодки са малки плавателни съдове, боядисани в бяло, и по нищо не приличат на този кораб, който се е насочил към острова. Платната на рибарските лодки са сини, а екипажът им се състои от двама или трима мъже. Онези, които пристигат от континента и носят провизии, а понякога и нови послушници, са бавни тумбести кораби, които често имат нощен пазач, охраняващ ги срещу пирати. Когато преди четири години бях докарана тук на такъв кораб, за пръв път видях океана.

Дори не знаех името на кораба, който видях да заобикаля Зъбите и да се носи право към пристана ни. Подобни кораби съм виждала само няколко пъти. Те идват от далечни западни страни — като например Емел и Самитра, както и от други още по-отдалечени земи.

Но дори и тези кораби обикновено идват откъм континента и се движат по същия маршрут като рибарските лодки. Те плават около крайбрежието и дръзват да навлязат в тези дълбоки води само в краен случай. Нашият остров е много малък и труден за откриване, ако не следваш обичайния курс. Сестра Лоени твърди, че Първата Майка забулва острова, но сестра О изсумтява всеки път и мърмори нещо за некадърни моряци. Аз вярвам, че островът сам се прикрива. Но този плавателен съд успя да ни намери, въпреки че се появи иззад Зъбите, сякаш идвайки направо от Запада. Платната и тесният корпус на кораба бяха сиви. Трудно се забелязваше върху сивото море. Очевидно това беше кораб, който не искаше да разгласи на всеослушание за пристигането си.

Когато можех да видя, че корабът се е насочил към малкия ни пристан, подскочих и се затичах натам по каменистия бряг. Срамувам се да призная, че забравих кошницата и мидите. Точно заради такива неща сестра Лоени непрекъснато ме мъмри. „Твърде импулсивна си, Мареси — казва тя. — Погледни майка. Тя би ли изоставила задълженията си по този начин?“

Не мога да си представя, че би го направила. Но и не мога да си представя майка със запретнати крачоли и водорасли между пръстите, приведена над кошница с миди. Вероятно някога го е правела, когато е била млада послушница като мен. Но не мога да си представя майка като малко момиче. Просто няма никакъв смисъл.

Сестра Верк и сестра Нумел се канеха да посрещнат кораба на кея и бяха вперили погледи в сивите му платна. Те не ме видяха. Доближих се, промъквайки се тихо и внимателно, така че скърцащите дъски на кея да не издадат присъствието ми. Чудех се какво прави там сестра Нумел. Тя отговаря за по-младите послушници, а сестра Верк е тази, която се занимава с търговията с рибарите.

— Това ли пророкува майка? — попита сестра

Нумел, засенчвайки очи с ръка.

— Може би — отвърна сестра Верк. Тя никога не се впуска в предположения, ако не е сигурна.

— Определено се надявам да не е това. Думите, които изрече в състояние на транс, бяха трудни за дешифриране, но посланието беше ясно. — Сестра Нумел намести кърпата на главата си. — Опасност. Голяма опасност.

Една дъска изскърца под крака ми. Сестрите се обърнаха. Сестра Нумел се намръщи.

— Мареси, какво правиш тук? Днес трябваше да работиш в Къщата на огнището.

— Да — отговорих провлечено. — Събирах миди, но тогава видях кораба.

Сестра Верк го посочи.

— Вижте, свалят платната.

Наблюдавахме мълчаливо, докато екипажът маневрираше плавателния съд в пристана. Струваше ни се странно колко малко хора имаше на борда. До шпила стоеше брадат старец в синя туника и предположих, че той трябва да е капитанът. Можех да видя само още трима мъже, всичките със сурови лица и неприветливи изражения. Капитанът слезе пръв от кораба и сестра Верк отиде да говори с него. Когато се опитах да се шмугна по-наблизо, за да чуя какво си приказват, сестра Нумел ме хвана здраво за ръката. Не след дълго сестра Верк се върна и прошепна нещо на сестра Нумел, която веднага ме задърпа по-надалеч от кея.

Въпреки че последвах сестра Нумел, без да се противя, не можех да потисна любопитството си. Исках именно аз да известя останалите послушници за случилото се. Без да преставам да въртя и извивам главата си, забелязах, че капитанът помага на някого да слезе от кораба. Слаба фигура, над чиито тънки рамене се стелеше водопад от заплетени светли коси. Тя носеше кафяво шемизе без ръкави и с права кройка върху риза, която някога може би е била бяла. Дрехите й бяха износени и макар че първоначално помислих, че шемизето й е изработено от плътна коприна, когато започна да се движи, можех да забележа, че всъщност по него има засъхнала мръсотия. Не можех да видя лицето й, защото се беше вторачила в земята, сякаш трябваше да наблюдава внимателно всяка крачка, която правеше. Сякаш не можеше да има доверие на земята под краката си. По онова време все още не знаех, че това е Яй.

Не разбирах защо сестра Нумел толкова препираше да ме отдалечи от кея. По-късно същия ден Яй се появи в Къщата на послушниците заедно с всички нас. Дългата й коса все още не беше чиста, но беше сресана и гладка и тя бе облечена като всички нас с кафяви панталони, бяла риза и бяла кърпа на главата. Ако не бях видяла пристигането, никога нямаше да узная, че е по-различна от нас.

2.

На Яй й се падна леглото, съседно на моето. Новите послушници обикновено трябва да спят в общата спалня на по-младите послушници, но това се дължи на факта, че повечето новопристигнали са малки момиченца. Яй беше достатъчно голяма, за да спи с нас, по-възрастните момичета. Предполагах, че е четиринайсет-или петнайсетгодишна, с година-две по-голяма от мен.

Съседното легло в общата спалня на по-големите послушници беше свободно, защото Йоем току-що се беше преместила в Къщата на огнището, за да стане послушница на сестра Ерс. Нейните послушници са единствените, които не спят в Къщата на послушниците. Те трябва да поддържат огъня на Огнището — огъня, който никога не трябва да угасва, както и да поднасят приношения на Хава в определените за това моменти. Йоем си мисли, че е специална, понеже е била избрана за служителка на Огнището. Знам, че вярва, че всички й завиждат. Когато за пръв път стъпих на острова, не можех да си представя нищо по-добро от това да живея в Къщата на огнището, винаги заобиколена от храна. Стомахът ми не можеше да забрави гладната зима, която бяхме преживели у дома. Но скоро си промених мнението, като видях колко строга е сестра Ерс и как никога не позволява на послушниците си да получат допълнителна порция. Само си представи — непрестанно да докосваш храната, да помирисваш храната, да работиш с храната, но да не ти е позволено да я ядеш!

Освен това Йоем говореше насън. Въобще не ми липсваше.

Яй седна на леглото си и всички послушници, по-малки и по-големи, се струпаха около нея, както правехме винаги когато пристигнеше ново момиче. Малките момиченца се възхищаваха на дългата руса коса, стелеща се изпод ленената кърпа на главата й. Кърпите за глава ни предпазват от силното слънце, но под тях косите ни никога не трябва да бъдат вързани. Освен това никога не се подстригваме. Косата съдържа силата ни — така казва сестра О.

По-големите момичета я разпитваха откъде е дошла, колко дълго е пътувала, дали преди това е знаела нещо за Абатството. Яй седеше напълно неподвижно. Тенът й беше по-светъл, отколкото на повечето момичета, но можех да преценя, че е необичайно бледа. Кожата под очите й беше тънка и тъмна, почти лилава. Като теменужки през пролетта. Тя не продумваше нищо, не отговори на нито един въпрос, просто се оглеждаше.

Станах от леглото си.

— Достатъчно. Всички имате задължения, с които трябва да се захващате. Хайде, тръгвайте.

Всички ме послушаха. Малко ми е смешно, като се замисля, че в началото непрекъснато допусках грешки и никой не би се вслушал в думите ми. Сега бях една от най-възрастните в Къщата на послушниците, която все още не беше прикрепена към конкретна къща или сестра. Бях една от най-дълго служещите послушници. Единствената, която се е задържала по-дълго от мен и все още няма собствена сестра, пред която да отговаря, беше Енике.

Показах на Яй нейния шкаф и чистите дрехи, наредени в него, казах й къде е външният клозет и й помогнах да сложи нови завивки на леглото си. Тя следваше всичките ми наставления, но все още не казваше нито думичка.

— Днес не се налага да вършиш каквато и да било работа — рекох аз, нагъвайки навътре ръбовете на покривалото на леглото й. — По-късно ще трябва да дойдеш в Храма на Розата за вечерния благодарствен молебен, но не се тревожи, ще ти покажа всичко, което трябва да знаеш. — Изправих се. — Вече е почти време за вечеря. Ще те упътя към Къщата на огнището.

Яй все още не бе продумала.

— Разбираш ли какво ти казвам? — попитах тихо. Може би беше дошла от толкова далечна страна, че крайбрежните езици не й бяха познати. Аз не ги знаех, когато пристигнах тук. На север, в страни като Ровас, Урундиен и Лавора, говорим на език, който се различава от тукашния. Крайбрежните езици доста си приличат. Хората, които ги говорят, могат да се разбират помежду си, въпреки че произношението и определени думи се различават. Сестра О твърди, че непрестанната търговия между крайбрежните земи е допринесла за поддържането на близки отношения между езиците им. Първата ми година в Абатството беше много трудна, преди да науча езика.

Яй кимна. Тогава внезапно отвори уста и проговори:

— Наистина ли тук няма мъже? — Гласът й беше изненадващо дрезгав и досега не бях чувала такъв акцент.

Поклатих глава.

— Да. На острова не се допускат мъже. Рибарите, с които търгуваме, дори не стъпват на острова, сестра Верк изкупува улова им от кея. Разбира се, имаме мъжки животни. Един див петел, няколко козела.

Но никакви мъже.

— Как се справяте? Кой се грижи за животните, кой обработва земята и ви защитава?

Поведох я към високата, тясна врата на общата спалня. Тук има толкова много врати, всяка една се различава от предходната. Те затварят, заключват, защитават, скриват, забулват, закриват. Те ме гледат с лъскавите си железни панти, взират се с големите си дървени възли, вторачват се с резбованите си украси. Броях тези неща всеки ден, докато минавах през поне двайсет врати.

У дома имахме само две. Вратата на къщурката ни и вратата на плевнята. И двете бяха направени от дървени дъски, закачени на кожени панти, които татко беше направил. Вечер татко затваряше вратата на къщурката ни отвътре с голяма греда. Плевнята можеше да се затваря отвътре с резе и брат ми Акиос го вдигаше отвън с дървена летва, докато сестра ми Нараес му крещеше да ни остави на мира.

Поведох Яй през коридора на Къщата на послушниците.

— Всъщност не отглеждаме зърно, островът е твърде скалист. Купуваме всичко необходимо от континента. Но имаме няколко зеленчукови градини и маслинова горичка, а сестрите отглеждат лози за вино близо до Отшелническия храм. Пием го само няколко пъти в годината по празници и ритуали.

Излязохме навън под топлото вечерно слънце и аз дръпнах кърпата над очите си. Сестра Лоени не одобрява този ми навик, казва, че е неприличен, но никак не харесвам слънцето да блести в очите ми.

— Не се нуждаем от защита. Малцина стигат до нашия отдалечен остров. Не видя ли колко е стръмна планината, водеща към Абатството, а и колко е висока стената, която го огражда? Във външната стена има само два входа. Този, през който мина ти, може да се затвори с тежка врата и да се залости. Другият се нарича „козята врата“ и е обърнат към планината. — Посочих й нагоре. — Води до малка пътечка, която следваме, когато извеждаме козите на паша, и оттам се стига до Отшелническия храм и Бялата дама, както и до зеленчуковите ни градини. Много е трудно да откриеш вратата откъм планинския склон, ако не си знаел предварително къде се намира. А и е минало доста време, откакто пирати са нападали Абатството. Това се случило, когато тук пристигнали първите сестри, затова и построили външната стена, но оттогава насетне не е имало други подобни нападения. Абатството е единственото селище на острова. Няма от кого да се пазим. — Направих знака на кръга върху лявата си длан с десния си показалец, за да отблъсна лошия късмет. — Всички ние сме служителки на Първата Майка. Тя ни защитава при нужда.

Централният двор беше празен. Сигурно всички вече бяха отишли в Къщата на огнището. Винаги става така, когато се разчуе, че имаме прясна риба. Преди да дойда тук, бях опитвала само изсушена риба и тя нямаше почти никакъв вкус. Но сестра Ерс използва билки и редки поправки във всички гозби, които се приготвят в Къщата на огнището. Когато за пръв път сложих лъжица яхния в устата си, вкусът беше толкова непривичен, че за малко да я изплюя. Единственото, което ме възпря, беше неодобрението в бдителните очи на сестрите, и това си беше за мой късмет. Ако бях изплюла яхнията, без да искам, щях да разкрия невежеството си пред всички. И без това се чувствах достатъчно необразована и непохватна. По-късно научих имената на всички подправки. Канела от Изтока, сладка трева от северните земи, жълт ирук и див риган от собствените ни планински слонове.

Погледнах към Яй. Сигурно се чувстваше толкова неловко, колкото и аз, когато стъпих за пръв път на острова. Протегнах ръка, за да я потупам окуражително по рамото, но тя потрепна и се отдръпна, сякаш се канех да я ударя. Тя замръзна и скри лице в ръцете си. Бузите й пребледняха дори още повече.

— Не се страхувай — казах й нежно. — Просто искам да ти покажа къщите. Виж, това е Изворът на тялото. Утре ще научиш повече за него. Тези стъпала водят към Двора на храма и Къщата на познанието, Сестринската къща и Храма на Розата. Наричат се Вечерните стъпала, защото са разположени на запад. — Забелязах, че Яй наднича през пръстите си, затова продължих: — Това тясно и дълго стълбище наричаме Лунните стъпала. Те са двеста и седемдесет на брой! Сама ги преброих. Те водят към Лунния двор и Лунната къща. Покоите на майка са там горе. Срещна ли се с майка?

Яй свали ръцете си и кимна. Знаех, че вече се е срещнала с майка, всички момичета го правят още щом пристигнат. Не заради това я попитах. Просто исках да я накарам да се отпусне.

— Не ни се налага много често да отиваме там горе. Сега ще се изкачим по Стъпалата на зората. Те водят към Къщата на огнището и хамбара. Хайде, ела.

Не смеех да я хвана за ръка, за да я поведа нагоре, така че се задоволих да вървя пред нея, като се надявах, че тя ще ме последва. Тя тръгна след мен, вървейки няколко крачки по-назад. Продължавах да бърборя, за да я успокоя, както правя с пилетата, докато събирам яйцата им. Сестра Мареане ми се присмива, когато върша подобни неща, но не ме възпира. Сестра Лоени, от друга страна, винаги се опитва да ме накара да замълча. Но сестра Мареане знае, че нежният глас може да успокои плашливите животни.

— Почакай да видиш колко добре се храним тук! Първия път, когато едно момиче ми каза, че всеки ден ще ядем месо и риба за вечеря, аз й се изсмях в лицето. Помислих, че се шегува. Да ядеш месо всеки ден! Но не е шега. Обикновено е риба или месо от собствените ни кози. Някои послушници смятат, че ядем твърде много козе месо, но не и аз — сестра Ерс приготвя толкова различни и вкусни неща с козето месо. Кози наденици, козя пържола, козя яхния и изсушено козе месо. И козе мляко, разбира се. От него правим всякакви видове сирена. Отглеждаме кокошките най-вече за яйца, но от време на време някоя и друга птица се озовава в яхниите на сестра Ерс. Ерс е името на сестрата, която отговаря за Къщата на огнището. Всички сестри имат определени задължения, както скоро ще се убедиш сама.

Изкачихме последните стъпала, запъхтени и задъхани. Щом се озовахме в двора пред Къщата на огнището, можех да помириша бяла риба и сварени яйца. Стомахът ми закъркори. Колкото и да ям, сякаш винаги съм гладна. Чувствам се така, откакто прекарах онази гладна зима.

— Всички ядем едно и също — казах, докато се приближавахме до Къщата на огнището. — От най-младите послушници до сестрите и самата майка. Само сестрите в Отшелническия храм ядат по-различна храна. Първи се хранят послушниците, след това сестрите. Същото важи и за миенето, както ще видиш сутринта.

Отворих вратата на Къщата на огнището, която миришеше на хляб както винаги. Когато пристигнах тук, не успях да устоя на изкушението да оближа лешниковокафявото дърво, за да видя дали няма и вкус на хляб. Сестра О ме мъмреше цяла луна за глупостта ми. Сега съм по-голяма и разбирам по-добре как стоят нещата. Но вратата все още мирише на хляб.

Яй отново се умълча. Несъмнено говорех твърде много. Във всеки случай сестра Лоени би казала така. Но Яй вече не изглеждаше толкова напрегната и плашлива. Тя седна до мен и остави Йоем да й сервира порция бяла риба, сварено яйце и задушени корови корени от южните склонове на острова. Радвах се, че този път ще ям коров корен, а не зеле. Често менюто ни съдържа твърде много зеле.

Когато се наядохме, се облегнах назад на пейката и потупах кръглия си корем.

— Никой у дома не би ми повярвам, ако им разкажа колко добре се храним тук.

Болно ми е, като се замисля, че семейството ми може би разполага с по-малко храна, отколкото ние в Абатството. Възможно е понякога да остават гладни. Родният ми дом е толкова далеч, че не знам каква е била зимата през тази година, дали реколтата е била богата и дали имат храна на масата си. Мога само да се надявам, че с едно гърло по-малко за хранене, за останалите има повече за ядене. Бих могла да им напиша писмо, но никой у дома не може да чете, а и как би стигнало писмото до нашия малък чифлик, разположен в най-северната част на голямата долина на Ровас.

Отърсвам се от тъгата и се усмихвам окуражително на Яй.

— Не мисли за миналото. Вече си с нас, а и тук дисциплината въобще не е толкова стриктна, колкото може би си чувала. След вечеря можем да разполагаме свободно с времето си.

Около нас послушниците се движеха под зоркия поглед на сестра Ерс, отнасяйки чашите и чиниите си в помещението за миене на съдове. Послушниците на сестра Ерс избърсаха дългата маса, така че да е достатъчно чиста за сестрите, когато дойдеше техният ред да ядат. Взех чинията и чашата си, Яй повтори действията ми и застанахме на опашката пред миялното помещение.

— Много послушници обичат вечер да слизат на брега, за да поплуват или да събират раковини — казах аз. — Други се разхождат из планините, берат цветя и се наслаждават на гледката. Трети пък четат задължителните книги, възложени им от сестра О или сестра Нумел. Други предпочитат да си приказват или да играят на различни игри.

Сложихме чиниите си във ведро, пълно със студена вода. Ние бяхме последните, които напуснаха миялното помещение и излязоха под вечерното слънце. От козарника се чуваше блеене. Почти беше настъпило времето за доене. Няколко сестри се изкачваха по Стъпалата на зората, потънали в разговор. Трябваше да побързам да стигна до стаята на сестра О, преди да е тръгнала.

— Ще намериш обратния път до Къщата на послушниците, нали? Можеш да правиш каквото поискаш, докато не дойде време за вечерния молебен в Храма на Розата.

— Може ли да дойда с теб?

Дрезгавият глас на Яй отново ме изненада. Тя стоеше, сключила ръце пред себе си и със сведени очи. Сърцето ми се сви. Не исках да вземам Яй със себе си. Вечерното ми занимание си беше само мое. Досега не го бях споделяла с никого.

— Само ще се отегчиш — казах колебливо. — Виждаш ли, аз…

Тя стоеше напълно неподвижно. Ръцете й се бяха вкопчили една в друга толкова силно, че кокалчетата й бяха побелели. Не можех да откажа да направя малко компания на едно самотно момиче през първата му вечер на ново място.

— Разбира се, че можеш да се присъединиш, ако искаш. — Тя веднага вдигна поглед и аз й се усмихнах. — Хайде, по-добре да побързаме!

Затичах се надолу по Стълбите на зората, блъскайки се в няколко сестри и мънкайки извинения, без да се спирам. Толкова силно бутнах сестра Лоени, че кърпата на главата й за малко да падне.

— Мареси! Внимавай къде вървиш! Ако майка… — Мъмренето й заглъхна в далечината, докато бягах по неравните калдъръмени камъчета към другия край на централния двор, а после забързано заизкачвах Вечерните стъпала, следвана от Яй.

Дворът на храма има постройки на три от страните си, а под четвъртата е покривът на Къщата на послушниците. На запад, откъм стената, се намира Сестринската къща. На изток, откъм планината, е разположен Храмът на Розата, а на север е най-старата сграда на Абатството — Къщата на познанието. Зад Къщата на познанието е Дворът на познанието със самотното си лимоново дърво, а по протежение на едната страна на двора се намира Градината на познанието, защитена от морските ветрове посредством ниска стена.

Притичах до Сестринската къща, отворих вратата и забързах надолу по коридора към стаята на сестра О. Можех да чуя стъпките на Яй зад себе си.

Трябва да почукаш на вратата на сестра О, използвайки малко месингово чукало, изработено за тази цел. Има формата на змия, захапала опашката си. Когато попитах сестра О за змията, на лицето й се плъзна онази нейна леко изкривена усмивка и тя отговори, че това е пазителката й. Научих се, че не трябва да й задавам твърде много въпроси наведнъж. Но бях твърдо решена някой ден да открия какво точно е имала предвид.

Почуках и сестра О се провикна строго както винаги:

— Влез!

Отворих тежката дъбова врата. Сестра О седеше на широко бюро под западния прозорец, приведена над купчини от пергаменти и книги. Пръстите й бяха изцапани с черно мастило и беше сложила ленена кърпа върху ръцете си, за да не опръска ризата си.

Обикновено, когато види, че съм аз, само повдига вежди и посочва към ключа, висящ на куката под закачения за стената свещник. Но щом забеляза Яй да стои зад мен, остави перото си и застана по-изправено.

— Коя е тази? — попита тя с присъщата си рязкост и усетих, че Яй потръпва. Отдръпнах се, за да могат да се видят една друга.

— Това е Яй, тя пристигна днес. Ще й покажа съкровищницата.

Изчервих се. Опитвам се да не използвам тази дума пред други хора. Това е просто детинско наименование, което дадох на стаята, след като зърнах за пръв път какво има в нея. Знам, че ключът не отваря вратата към някакво съкровище. Но за мен това е най-прекрасното място на целия остров.

Сестра О вече беше възобновила работата си. Тя махна с ръка към ключа и обърна страницата на книгата, стояща пред нея. Мисля си, че твърде често забравя да вечеря.

Откачих ключа. Дълъг е колкото ръката ми и е богато украсен. Винаги го държа по един и същ начин, като го сграбчвам здраво за елегантната му дръжка. Махнах на Яй, за да й покажа, че трябва да излезем, и затворих тихо вратата зад себе си. След това се ухилих. Не можех да се въздържа. Всеки път ме обхваща едно и също нервно вълнение.

Съкровищницата се намира в Къщата на познанието, след класните ни стаи, в другия край на ехтящия дълъг каменен коридор. Вечер къщата е празна и вратите на класните стаи са затворени. Веднъж Енике ме попита как се престрашавам да ходя сама след залез-слънце, когато къщата е празна и смълчана. Никога не ми беше минавало през ума да се страхувам. Не знаех от какво бих могла да се страхувам.

Това беше първият път, когато бях там вечерно време с някой друг, и леко се тревожех от този факт. Рядко ни се удава да бъдем сами в Абатството. Миговете, прекарани в съкровищницата, бяха единственото време през целия ден, което чувствах напълно и изцяло свое. Но се опитвах да се държа мило с Яй. „Вероятно дори няма да поиска да остане, след като я види — помислих си. — Може би ще намери някоя котка, с която да си играе, или друга послушница, с която да си говори.“ Въпреки че не ми изглеждаше особено приказлива.

Подобно на всички стаи в Къщата на познанието, съкровищницата има двойни врати, които са високи и тесни. Те са направени от червеникавокафяво дърво, изгладено и полирано до блясък. Сестра О лично се грижи за тях. Тя отива няколко пъти на луна с подвижна стълба, буркан с пчелен восък и голям мек парцал, за да ги търка и полира. Несъмнено това не е едно от официалните й задължения — осъзнах го, когато чух сестра Леони да цъка по онзи свой неодобрителен начин. Но разбирам защо сестра О го прави. Някои врати те изолират от външния свят, други пазят тайни, а трети държат нещо опасно под ключ, за да не излезе навън. Тези врати създават уютна защитна бариера около съкровищницата. С радост бих помогнала на сестра О да лъска красивите им части. Някой ден ще я помоля да ми позволи.

Вкарах ключа в ключалката и ухаещите на мед врати се разтвориха, без да издават какъвто и да било звук.

Яй ахна.

Съкровищницата е дълга и тясна стая. И двете дълги стени са покрити от долу до горе с рафтове. На ниската стена в другия край на стаята има висок и тесен прозорец, през който се промъква вечерното слънце. Това е най-високият прозорец, който някога съм виждала, и има двайсет и едно стъкла. Слънчевата светлина пада меко върху гърбовете на хилядите книги, наредени по рафтовете, и обикновено просто стоя така за миг и вдишвам аромата на прах, пергаменти и блаженство. Това е най-добрата част от деня. Заради това всичко си струва: да живея тук, далеч от семейството си, далеч от тучната долина между извисяващите се хълмове. Да лежа в леглото нощ след нощ със сърце, пронизвано от копнеж. Да ям овесена каша през всички тези сиви зимни утрини. Сестрите да ме мъмрят и по-големите послушници да ми се карат, когато все още не знаех какъв е установеният ред, какво да правя и какво — не. В течение на цяла година да не разбирам почти нищичко от онова, което говореха хората около мен. Всичко това и дори много повече си струва само поради факта, че мога да стоя тук, изпълнена с тръпнещо очакване и някакъв копнеж, но такъв, който носи положителни чувства. Копнеж, който кара бузите ми да почервеняват и сърцето ми да препуска.

Яй се приближи до един от рафтовете. С върховете на пръстите си погали почтително гърбовете на книгите и после се обърна към мен.

— Не знаех, че на света съществуват толкова много книги!

— И аз, докато не дойдох тук. Можеш ли да четеш?

Яй кимна.

— Майка ми ме научи. — Тя наклони глава назад и прокара поглед чак до най-горните рафтове. — Толкова много… — повтори с благоговение.

— Можеш да прочетеш каквото поискаш. Въпреки че онези свитъци, които са най-отгоре, са стари и крехки, така че можеш да ги пипаш само под надзора на сестра О.

Повече не можех да се въздържам. Яй беше способна да се погрижи сама за себе си. Отидох да взема книгата, която бях започнала да чета предната вечер, както и още една, и още една. Занесох ги на едно от бюрата до прозореца, където мога да чета на светлината, падаща над рамото ми. Из стаята има няколко газени лампи, но не ми е позволено да ги паля. Обаче няма значение, понеже прозорецът улавя мъглявата светлина до късно вечерта, а и освен това имам зорки млади очи. Мога да чета дори и когато се стъмни. Веднъж толкова се унесох в четенето, че не знаех, че вечерният молебен е започнал, и осъзнах късния час чак когато видях сестра О да ме гледа от прага на вратата. Не знаех колко дълго е стояла там, но веднага подскочих и от устата ми започнаха да се леят извинения, като че ли беше фонтан. Затичах се из стаята, връщайки книгите по местата им, и през цялото време сърцето ми пърхаше като изплашена птичка. Сестра О ме наблюдаваше мълчаливо, което ме изплаши повече от обичайната й рязкост. Но когато се приближих до нея, видях, че тънките й устни бяха извити в лека усмивка и в очите й имаше топлина. Тя погали косата ми. Това беше първият път, когато някой ме докосваше толкова нежно, откакто се разделих със собствената си майка. Някаква бучка в гърлото ми попречи да продумам. Тя мушна зад ухото ми един измъкнал се кичур от кестенявата ми коса и ме потупа нежно по бузата. После тръгнахме заедно, аз заключих вратите зад нас и й подадох ключа. Тя ме изведе от Къщата на познанието и се упътихме към Храма на Розата, където ми помогна да се промъкна незабелязано и успях да избегна мъмренето. Поне в онзи случай.

След това сестра О продължаваше да се държи строго с мен, но вече не се страхувах толкова от нея. Веднъж, когато влязох в стаята й, тя до такава степен се беше потопила в четенето, че дори не забеляза присъствието ми. Кърпата на главата й се беше килнала на една страна и с едната си ръка тя чешеше разсеяно сивата си коса, докато с другата бавно прелистваше страниците на книгата. И тогава го осъзнах. Тя беше точно като мен.

Отворих жадно книгата и се зачетох. Стаята потъна в пълна тишина. Отвън можех да чуя вечния шепот на морето и крясъците на някаква морска птица. Четох дълго време. Чак след като свърших първата книга и посегнах към втората, си спомних за Яй. Вдигнах поглед.

Тя се беше разположила в едно слънчево петно на пода, с отворена книга в скута си. Книгата беше толкова голяма, че закриваше почти изцяло краката й. Вечерното слънце се рееше бавно по пода и когато накрая се изплъзна от страниците на книгата, тя се довлачи тежко до светлината, без да се изправя. Шията й остана леко приведена. Когато настъпи време да оставим книгите и да отидем на вечерния молебен, трябваше да се провикна няколко пъти, преди да ме чуе.

Оттогава вечер никога не бях сама в съкровищницата. Скоро привикнах към присъствието на Яй, понеже тя беше тиха като мишка и винаги правеше каквото й кажех. Не след дълго вече се чувствах така, сякаш винаги сме били заедно там.

3.

Първата утрин на Яй в Абатството беше слънчева. Обикновено през пролетта времето е прекрасно. През есента Първата Майка сресва косите си и на острова вилнеят страшни бури. В такива моменти почти не се осмеляваме да излизаме навън от страх да не бъдем отнесени от силния вятър към планинските склонове. Но през онази сутрин топлината се завръщаше. Менос, островът ни, още не беше наметнал пелерината си от пролетни цветя, но пасищата бяха сочни и зелени — за голяма радост на козите.

След като всички се събудихме, оправихме леглата си и се наредихме, отворих вратата на общата спалня. Сестра Нумел ни преброи, за да се увери, че всички сме налице, след което ни поведе към централния двор. Все още беше толкова рано и студено, че камъните изглеждаха тъмни заради падналата роса. Сестра Нумел даде началото на приветстването на слънцето в централния двор. Винаги извършваме приветстването на слънцето, докато то изгрява над морето на изток, дарявайки ни с топлината и животворната си сила. Преди да дойда тук, не знаех, че слънцето е толкова важно и че без него не би могъл да съществува никакъв живот. Радвам се, че вече го знам, и винаги с удоволствие го поздравявам заедно с другите послушници. Копнеех за деня, когато щях да мога да го приветствам с другите сестри в Двора на храма. Оттам можеш да видиш изгрева и залеза по-добре, отколкото тук долу, в централния двор.

Показах на Яй как да прави движенията и й прошепнах значението им. Обикновено не ни се позволява да говорим по време на приветстването на слънцето, но сестра Нумел направи изключение, защото Яй беше новодошла. Огледах се, за да видя дали някой беше забелязал, че този път на мен ми се позволява да нарушавам правилата, вместо както обикновено всички други да могат да ме мъмрят. Йоем ме измери с поглед и вирна носа си. Тя никога не показва, че някой й е направил впечатление.

Когато свършихме, сестра Нумел ни поведе през централния двор, после нагоре към Извора на тялото, където сестра Котке ни чакаше. Тя отговаряше за Извора на тялото. Изпаренията, издигащи се от водата, са причината кожата й винаги да е леко набръчкана и дрехите й да са влажни, така че да прилепват по закръгленото й тяло като кожата на змиорка. Каменната врата е твърде тежка за една жена, затова сестрите я отвориха заедно.

Помогнах на Яй да се съблече. Тя се колебаеше, докато не видя, че всички останали послушници правят същото. Когато свалих ризата й, разбрах причината за колебанието й. По целия й гръб имаше грозни белези, сякаш някой я беше бил с камшик или с пръчка. Тя не е единствената, преживяла подобно нещо.

Има много причини, поради които едно момиче би могло да се озове на този остров. Понякога сиромашки семейства от крайбрежните земи изпращат дъщерите си тук, защото не могат да се грижат за тях. Понякога семейството забелязва, че дъщеря им има остър и любознателен ум, и иска да й осигури най-доброто образование, което би могла да получи една жена. Понякога тук идват болни и осакатени момичета, понеже знаят, че сестрите ще им окажат възможно най-добрата грижа. Като например Ида, която по рождение е с по-нисък ръст от повечето момичета, поради което семейството й не можело да се грижи за нея. Когато била изпратена тук, сестра й Рана отказала да я изостави и я последвала.

От време на време някой богаташ влага пари в дъщеря си, като я изпраща в Абатството и плаща за образованието й. Може би си мисли, че тя не може да си намери съпруг, тъй като е грозна или поради някаква друга причина. Жена, която е прекарала детството си в Абатството, винаги може да открие своето място в света.

Например Йоем. Баща й я беше изпратил тук, защото искаше тя да стане много добра готвачка, така че да му е по-лесно да я омъжи. Йоем има четири сестри, които са по-хубави от нея и отдавна са задомени. Чудя се дали това е причината тя да изглежда толкова озлобена от време на време.

Понякога момичетата пристигат тук като бегълки — най-вече от Урундиен и съседните страни или от някоя от многобройните западни земи. Момичета, които проявяват жажда за знание в култури, където на жените не им е позволено да знаят или да казват каквото и да било. В тези страни мълвата за съществуването на Абатството живее в женските песни и в забранените народни приказки, които само се шепнат, и то далече от вражески уши. Никой не говори открито за нашия остров, но въпреки това повечето хора са чували за него. Енике е едно от тези избягали момичета, както и Хео, малката акадка от Намар, оградения с високи стени град, разположен на границата между Урундиен и земята на акадите. Телата им са белязани по същия начин, както това на Яй. Подозирах, че Яй е преживяла нещо подобно в миналото си, но вече знаех със сигурност.

Яй ме последва по гладките мраморни стъпала в топлия басейн. Водата идва от горещ подземен извор. Вървяхме хванати ръка за ръка, прекосихме басейна и стигнахме до стъпалата в другия край. Много от послушниците могат да плуват, но не и аз. Яй не изглеждаше уплашена от водата, но се придвижваше предпазливо. Сякаш се опитваше да се предпази от водата, докато тя се поклащаше около нея.

От горещата баня слязохме в студената — о, боже, колко е студена само! Понякога ми се иска да беше обратното и накрая да се затопляме в горещата баня, но през горещите летни дни наистина е чудесно да се охладиш, преди да се облечеш.

След като се измихме, сестра Нумел ни поведе през каменните врати, защото беше дошъл редът на сестрите. Те се къпят след нас, понеже преди това трябва да извършат утринни ритуали. След това дойде време за закуската в Къщата на огнището. Когато Яй седна до мен, осъзнах, че беше решила да се превърне в моя сянка. Обикновено така казваме, когато нова послушница се залепи за някое момиче, което е прекарало по-дълъг период тук. Тя я следва като сянка, докато не намери мястото си. За пръв път и аз се сдобивах със сянка, затова изпитах известна гордост. Протегнах се и се усмихнах на Енике, която седеше срещу мен. Аз бях нейната сянка. Напомня ми на сестра ми Нараес, защото има същата къдрава коса и топли кафяви очи. Минаха няколко седмици, преди да се престраша да я изпусна от поглед. Тя нито веднъж не показа, че й досаждам или че я дразня. Реших да бъда също толкова търпелива и щедра по отношение на Яй.

Онази сутрин най-после отново можехме да похапнем пресен хляб. Предния ден сестра Ерс и послушниците й честваха празника на Хава и сега пещта беше почистена и благословена и можехме пак да печем хляб. След като в продължение на няколко луни ядяхме само овесена каша, си беше истинско пиршество да забия зъби в соления хляб, все още топъл от пещта. Ухилих се на Енике с уста, пълна с хляб, и тя се разсмя.

— Мареси, никой не обича пролетния хляб колкото теб.

— Да, и има само едно нещо, което обичам повече от пролетния хляб. — Двете се спогледахме, изкикотихме се и се провикнахме в един глас: — Хляба надум!

Лесно е да се смееш с Енике. Това е едно от нещата, които харесвам у нея.

Яй седеше и човъркаше храната си. Беше хапнала малко хляб, но дори не докосна маринования лук и пушената риба. Посочих чинията й.

— Само почакай да дойде лятото! Тогава хлябът е придружен от сварено яйце и дебело парче козе сирене. А щом Пролетната звезда пак потъне в сън, получаваме мед!

— Трябва да видиш Мареси по време на есенните закуски — каза Енике. — В кухнята пекат хляб надум, пълен с орехи и семена, а Мареси чака пред вратата на Къщата на огнището, преди да са дошли останалите, и души въздуха като прегладняло куче. Освен това през есента ни се дава сирене и яркочервен боровинков сос.

— Приготвят соса с мента и мед. Сестра Ерс винаги повтаря, че е достатъчно вкусен, за да го принесат в дар на Първата Майка. — Облизах устните си при тази мисъл.

Енике погледна любопитно към Яй.

— Каква храна си получавала в родния си дом?

Яй се затвори като мида, сви се и погледът й стана някак отчужден. Поклатих глава към Енике и бързо смених темата, за да разсея Яй от въпроса на Енике.

— Ако не бяха есенните закуски, не мисля, че бих могла да понеса безкрайните зимни овесени каши — казах аз. — Овесена каша, овесена каша, овесена каша… ден след ден. Знаеш ли за какво си мечтая през цялата зима?

Яй не отговори, но Енике се усмихна и кимна.

— За лунния танц! След танца се организира голямо пиршество горе в Лунния двор. Тогава ни се дава яйце от коан в пикантен сос. Птицата коан е символът на нашето Абатство и ядем яйцата й само след лунния танц. Сестра Ерс ги сервира с възхитително вкусен хрупкав пай с месо и сусамени бисквити, поръсени с канела. — Трябваше да преглътна. Мисълта за всичката тази апетитна храна караше лигите ми да потекат. Енике отпи от чашата си.

— И имаме възможност да пием нещо друго, освен вода. Силна медовина и подсладено вино!

— Стъпалата до Къщата на послушниците ти се струват много дълги, когато стомахът ти е пълен с храна!

Засмяхме се. Тоест двете с Енике, не и Яй, макар че изглеждаше така, сякаш малко се е поотворила. Радвах се, че можех да й помогна да се отпусне. Станах от масата.

— Хайде. Време е за уроците.

Остатъка от хляба принесохме в дар на Огнището, слязохме по Стъпалата на зората, прекосихме централния двор и се изкачихме по Вечерните стъпала към Къщата на познанието. Къщата на познанието е най-старата постройка на острова. Сестра О ни разказа, че е била първата и може би най-важна сграда, която първите сестри издигнали, след като доплавали тук на кораба Наондел.

Мое задължение е да стоя до напуканата дървена врата, водеща към класната стая на по-младите послушници, и да следя всички да седят тихо, докато не пристигне сестрата, за да предаде урока си. Яй последва Енике в класната ни стая, докато аз въвеждах закъснелите момичета, последната от които винаги е Хео. Онази сутрин я намерих да седи под лимоновото дърво в Двора на познанието и да гали сив котарак, който се беше излегнал настрани и мъркаше от удоволствие. Щом се приближих, тя вдигна поглед към мен и ми се стори, че скосените й очи винаги изглеждат така, сякаш се смеят.

— Може ли да го взема в класната стая, Мареси?

— Знаеш, че не можеш. Побързай, Хео. Сестра Нумел ще дойде съвсем скоро. Не искаш да ти се скара, нали?

— Теб те мъмрят непрекъснато — отвърна Хео, изправи се и сложи малката си ръчичка в моята. — Искам да бъда като теб.

Целунах бялата кърпа на главата й.

— Избери добрите ми страни, а не лошите.

Хванати ръка за ръка се забързахме към класната стая на по-малките послушници и Хео едва успя да седне, преди сестра Нумел да нахълта в стаята, закръглена и весела както винаги. Тя никога не би се скарала на Хео и момиченцето го знае добре.

След като часът на по-малките послушници започна, изтичах в своята класна стая. Аз съм единствената, на която й е позволено да закъснява за урока. Вратата на класната стая на по-големите послушници е направена от старо напукано дърво, подобно на вратата на стаята на по-младите послушници, само че по-тъмно. Винаги я затварям много внимателно зад себе си, тъй като ме е страх, че ако я затръшна, пукнатините ще поддадат и цялата врата ще се срути.

Шмугнах се на моето място върху изтърканата дървена пейка, където всички се настаняваме около широка маса. Сестра О провежда часа, стоейки в предната част на стаята. Само най-големите послушници, които скоро ще станат сестри, не идват на уроците. Вместо това се обучават за задълженията си.

Обичам уроците ни. Научаваме много за историята, математиката, Първата Майка, как е устроен светът, за Луната, Слънцето и звездите и множество други неща. По-малките послушници трябва да се научат да четат и да пишат, ако вече не го умеят, както и да придобият много други полезни знания.

През онзи ден продължавахме с изучаването на историята на острова.

— Спомняте ли си как са пристигнали тук първите сестри? — попита сестра О. Веднага се изправих и тя кимна към мен. — Мареси?

— Първите сестри решили да избягат от една страна, където порочен мъж бил завзел цялата власт и се отнасял към поданиците си много зле — отговорих аз. Току-що бях прочела този факт в една от книгите в съкровищницата. — Той не позволявал на никой друг да се докосне до познанието. Първите сестри отказали да бъдат негови робини, затова откраднали колкото може повече познание и отплавали към острова ни на кораба Наондел.

Сестра О кимна.

— Пътуването им било дълго и мъчително. Те дошли от страна, намираща се в Далечния изток, толкова далеч, че вече не си спомняме името й. От времето на първите сестри в Абатството повече не се е появявал някой от източните земи. Същинско чудо било, че корабът не се разбил в скалите, когато страшна буря запратила Наондел на острова ни. Вместо това мястото, където акостирал корабът, маркирало участъка, където първите сестри щели да построят Къщата на познанието.

Енике се изправи.

— Но как е възможно, сестра О? — Тя посочи навън през прозореца. — Къщата на познанието се намира толкова високо в планината. Дори и най-силната есенна буря не би могла да изхвърли кораб чак тук горе.

Сестра О кимна.

— Наистина. Но така е написано в най-старите текстове. Може би по онова време бурите са били по-страшни. Или може би текстът трябва да се тълкува по различен начин.

Видях, че Яй слуша внимателно. Тя се беше наклонила напред, а погледът й беше закован в сестра О.

— Къщата на познанието крие цялата сила, която първите сестри донесли със себе си — изрецитирах по памет. — Сестра О, защо говорят за сила, а не за познание?

— Защото познанието е сила — каза Дори.

Дори е послушница на сестра Мареане и помага с отглеждането на животните. Тя е по-голяма от мен с няколко години, но е толкова разсеяна и замечтана, че често изглежда по-млада. Дори е от народа на птиците и когато пристигна на острова, донесе и една от техните свещени птици. Голяма е колкото гълъб, с червени и сини пера, но сините променят цвета си в зависимост от светлината: ту зелени, ту черни, ту златисти. Обикновено седи на рамото й, кълвейки и дърпайки черната коса и стърчащите й уши. Няма име, наричаме я само Птица, и като че ли разбира Дори, когато тя й говори.

Сестра О се усмихна на Дори и това беше един от онези редки моменти, когато усмивката й смекчаваше тънките устни и тъмните й очи.

— Имаш право, Дори. Познанието е сила. Точно затова е толкова важно тук да идват послушници и да разпространяват познанието из външния свят, след като сме ги научили на всичко, което знаем, особено послушниците на сестра Нар, понеже те могат да споделят знанията си за билките и приготвянето на различни лекове с целия свят.

— Но и другите знания също са важни — възкликнах аз. Исках да впечатля сестра О с това колко много зная, въпреки че съм по-млада от Дори. — Аритметика, астрономия, история и… и… — Не можех да се сетя за нищо повече.

— Чистоплътност — намеси се Йоем. — Фермерство. Как с малко да нахраниш много хора. Да помогнеш за предотвратяването на глада.

— Грижа за животните! — каза ентусиазирано

Дори.

— Архитектура — добави Енике. — Как се строят мостове, как се изчислява издръжливостта, как се изграждат големи постройки.

Разочаровах се. Искаше ми се сама да се бях сетила за всичко това.

— Напълно сте прави — заяви сериозно сестра О. — Всяко знание, което можете да отнесете обратно в родните си земи, има голямо значение.

— Но сигурно е важно и някои послушници да останат тук, нали? За да поддържат жив пламъка на познанието и да го предават на новите послушници? — попитах аз.

— Да — отвърна сестра О и ме погледна със сериозно изражение. — Но нашето Абатство не трябва да се използва като извинение, за да се криеш от света.

Не разбрах напълно какво имаше предвид, но не зададох повече въпроси. Всичко, което знаех, беше, че на острова, с топлото му слънце, студения вятър и ухаещите склонове, сред кози и пчели и сестри и послушници, се чувствах като у дома си.

По време на почивката двете с Енике отидохме на любимото си място под лимоновото дърво. Яй ни придружи. Изядохме хляба си, пихме студена изворна вода и се взирахме отвъд стената, в сребристосиньото море, което блестеше толкова ярко, че чак очите ни заболяха от блясъка му. Въздухът беше изпълнен с острия, сладък аромат на билките и цветята, които сестра Нар отглежда в Градината на познанието. Птици се рееха по бриза над нас — ту сами, ту в ята от блестящи бели крила. Черна котка със сиви лапички седеше на ниската градинска стена и се ближеше. Енике се облегна на ствола на лимоновото дърво и опъна крака.

— Надявам се, че скоро ще ме привикат в някоя къща или ще ме прикрепят към някоя сестра. Повече не мога да издържам уроците на сестра О.

— Но те са толкова увлекателни! Всеки ден научаваме нещо ново! — Зяпнах я, а тя само се усмихна.

— Ти можеш да попиваш знанието като гъба ден след ден, Мареси. Но аз имам нужда да започна да правя нещо. Само си помисли, ако майка ме избере за служителка на Луната! Това би било такава чест!

— Ти си най-възрастната послушница на острова без къща. Разбира се, че ще те избере. — Излегнах се по гръб и се загледах в листака на дървото. Малки бели цветчета проблясваха тук-там сред тъмните листа. Черната котка скочи от стената и запристъпва наперено към нас. Яй протегна предпазливо ръка, котката потърка глава в нея и започна да мърка. Тогава внезапно Яй се напрегна. Надигнах се и проследих погледа й.

Долу малка бяла лодка със синьо платно навлизаше в пристана.

— Рибарска лодка — казах меко. — Идват да продадат улова си. Виж, ето ги сестра Верк и послушницата й Луан. Те отговарят за търговията. Сега излизат на кея, виждаш ли? Ще напълнят кошниците си с прясна риба и ще заплатят с медени монети или със свещи от пчелен восък, а може и да предложат някакви лечебни мехлеми, приготвени от сестра Нар. Тя се грижи за нас, когато се разболеем. Знае всичко за лечението и билките. Обикновено рибарите им казват от какво се нуждаят, за да може сестра Верк да го приготви за следващия път, когато дойдат.

Яй все още не можеше да се отпусне, затова двете с Енике разменихме погледи и се изправихме.

— Скоро отново ще почнат уроците. Хайде.

4.

Не след дълго Яй привикна към начина на живот в Абатството. Не беше необходимо да й показвам нещо повече от веднъж, за да го запомни. Носеше приборите си в миялното помещение, когато се беше наяла, принасяше хляба си на Хава, отнасяше дрехите си в Извора на тялото, за да ги изпере, и всяка вечер четеше текстовете, които сестра О й възлагаше. За няколко дни научи движенията на ритуала за приветстването на слънцето и благодарствените и възхваляващи песни. Вечер двете се отправяхме директно към Къщата на познанието и четяхме до залез-слънце. Тя не се отделяше от мен. Сестрите го забелязаха и не ни разделяха, когато разпределяха задълженията ни, затова Яй идваше с мен да пасем козите горе в планината, да събираме миди на брега, да направим първата партида от сирене за тази година, да носим вода от кладенеца, да метем дворовете и да чистим Къщата на послушниците.

Не след дълго стана ясно, че преди това Яй не е извършвала кой знае каква физическа работа. Тя беше слаба и можеше да носи само половин ведро с вода, но никога не се оплакваше. Всъщност почти не говореше.

Нощем се измъчваше от напрегнати сънища и често ме събуждаше с неспокойното си мятане и въртене. Чувах я да мърмори неща, които не можех да разбера напълно. Непрестанно повтаряше едно име: Унай. Не знаех дали това е мъжко или женско име, но сигурно е бил някой много важен човек, понеже Яй сънуваше Унай всяка вечер. Много от нас спят в едно и също спално помещение, затова не бях единствената, която чуваше сънищата на Яй.

През следващите няколко седмици пролетта разцъфна с пълна сила. Започна да се затопля и сестрите заговориха за лунния танц и всички останали пролетни ритуали. Скоро планините се покриха с бели и сини пролетни цветчета и въздухът сякаш оживя с жуженето на мухи и пчели. Яй дори обикаляше наоколо и припяваше на птиците. Тя може да имитира идеално всяка една птица.

Една вечер, половин луна след пристигането на Яй, седяхме заедно в спалното помещение и се приготвяхме за сън. По-големите момичета сресваха косите на по-малките, а аз помагах на Енике да разплете къдриците си, които винаги бяха разбъркани от вятъра и до края на деня ставаха на възли. Тя седеше с отметната назад глава и със затворени очи.

— Сестра ми го правеше, когато бях малка — промърмори тя. — Не си спомням кой знае колко за нея, освен усещането на ръцете й в косата ми.

Хео седеше до крака ми и си играеше с котенце, чиято козина беше черна като собствената й коса. Котето се нахвърляше върху пръстите й с остри зъби и нокти, но Хео не се притесняваше от това да бъде одраскана.

— Аз нямам сестри — каза тя. — А ти, Мареси?

Кимнах, като продължавах да сресвам косата на Енике, докато не заблестя.

— Един брат и две сестри. Едната ми сестра е по-голяма от мен, а брат ми е на твоята възраст, Хео. Голямата ми сестра Нараес никога нямаше време да сресва косата ми. Тя помагаше на майка ни с чифлика, а аз се грижех за по-малките. — Преглътнах. Все още ми беше трудно да говоря за Анер. — По-малката ми сестра…

Яй зашиваше дупка в панталоните си с игла и конец. Докато събирах сили да продължа историята си, забелязах, че дрехата беше паднала в скута й, а бузите й бяха побелели като снега на върха на Бялата дама. Точно в този момент Хео ме прекъсна.

— Яй, кой е Унай? Вечер съм те чувала да споменаваш това име.

— Хео! — сопнах й се рязко и тя ме погледна с големите си кафяви очи, стресната от тона ми. В същия момент Яй издаде пронизително, скимтящо стенание. Беше ужасен звук. Тя вдигна ръце и започна да се удря в лицето, отново и отново, докато не се хвърлих напред и не сграбчих ръцете й. Но не можех да спра стенанията й. Обърнах се към Енике, без да я пускам.

— Извикай сестра Нумел!

Другите послушници бързо се отдръпнаха от пътя на Енике и тя изхвърча от стаята. Хео се беше свила на малка топка между леглата и не издаваше нито звук. Не след дълго сестра Нумел притича в спалното помещение и двете поведохме Яй към леглото на сестрата. Яй не се противеше, но трябваше да държим ръцете й, за да не й позволим да се опита да се удари или да се одраска. Енике се завтече да извика сестра Нар, която се появи бързо с някакъв разтвор, който подаде на Яй и я накара да го изпие. Той успя да я успокои малко и скоро тя лежеше утихнала на леглото на сестра Нумел.

Двете с Енике бяхме изпъдени от сестрите и положихме големи усилия да успокоим по-малките послушници, които бяха доста развълнувани, и да ги сложим да си легнат. Когато най-после спалните помещения утихнаха, двете с Енике излязохме навън, за да подишаме малко чист въздух и да се успокоим на свой ред.

Мастиленото небе, осеяно със звезди, се простираше над централния двор. Цареше пълна тишина, нарушавана само от нежния шепот на морето отвъд стената. Двете с Енике си поехме дълбоко въздух.

— Тя е преживяла дори по-лоши неща от мен. Баща ми и дядо ми често ме биеха, но тя е понасяла нещо по-лошо от побоища.

Опитах се да разбера какво ли е чувството да те удари собственият ти баща. Помислих си за моя мършав, нисичък татко, който през онази безкрайна зима даваше и последния си залък на нас, децата. Спомних си как той събра всички истории за Абатството, които успя да намери — къде се намира и как да се стигне дотук. Как ридаеше, когато осъзна, че животът в Абатството би бил най-добрата възможност за мен. Как не искаше да пусне ръката ми, когато седнах в каруцата, която трябваше да ме отведе далеч от дома ми, от селото ни, от земята ни, в някакво далечно южно крайбрежие.

— Тя не знае как да се чувства в безопасност. — Щом го изрекох, осъзнах, че е самата истина. — Ще трябва да я научим как да го постигне.

5.

В Абатството сме си самодостатъчни в почти всяко отношение. Събираме миди, яйца на птици, боровинки и плодове от планината и морския бряг. Имаме кози, от които получаваме мляко, сирене и месо, и отглеждаме зеленчуци в една от долините между Абатството и Отшелническия храм. Също така в близост до Отшелническия храм има няколко маслинови дръвчета и лозя, а мед получаваме от пчелните кошери на сестра Мареане. Но ни се налага да закупуваме зърно, риба, сол и подправки, както и платове за дрехи и тамян за кадилниците ни. Всички тези неща изискват сребро, но Абатството разполага с предостатъчно количество и от него благодарение на кървавия охлюв.

Кървавият охлюв е единственият начин платът да се боядиса в истински тъмночервен цвят. Можеш да получиш голямо разнообразие от червеникави оттенъци, използвайки различни растения, но никое от тях не дава същия дълбок и наситен яркочервен цвят, който произвежда кървавият охлюв. Разбира се, мисля, че цветът е красив, но все още ме изненадва фактът, че е толкова търсен из всички познати земи и че цената му е толкова висока. Кървавият охлюв боядисва в червено кралските одежди и дрехите на богатите. Само онези с тежка кесия могат да си позволят този цвят. Кървавият охлюв е дал името на Червеното абатство, или поне така си мислех, но когато го споменах на сестра О, тя отвърна, че за това вероятно е имало няколко причини. Било свързано и със свещената животворна кръв и други неща, които все още не разбирах напълно.

Когато майка все още е била малко момиче, червената боя от кървавия охлюв не се продавала на същата цена като днес. По онова време кървавите охлюви били събирани на различни места, включително и на много от островите на Валерия и дори толкова далече на запад, като например в Лонгхорн. Чувала съм, че валерийският народ произвеждал боята си, като събирал охлювите в големи бурета и ги оставял да гният на слънцето. Всяко лято вонята се разпространявала из целия валерийски архипелаг и не отшумявала в продължение на няколко седмици. Накрая кървавите охлюви били унищожени напълно като вид. Не останал нито един.

Но на нашия остров все още има процъфтяваща колония. Ние използваме алтернативен метод за произвеждане на боята.

Събирането на охлювите се осъществява в разгара на пролетта, след пробуждането на Пролетната звезда. Извършваме благодарствени обреди в Храма на Розата, преди да настъпи лятото. Запалваме голям огън на открито, за да изгорим всички отпадъци, изкарани от водата на сушата или довеяни от сезонните бури, а след това чакаме подходящ ден, в който времето да е хубаво.

За кървавите охлюви отговаря сестра Лоени. Тя решава кога да се събират, организира всичко и надзирава процеса на боядисване. Освен това тя е натоварена с осъществяването на търговията, заедно със сестра Верк. Суровият й поглед може да повиши цената до невиждани висини. Несъмнено всичкото това сребро не лежи бездейно в дъното на сандъка на майка. Послушниците, които напускат Червеното абатство и се завръщат във външния свят, вземат със себе си сребро, за да могат да сторят това, което е необходимо. Да изградят лечебници и да основат училища. А може и да подобрят условията за живот в родните си земи.

Понякога си мислех за това. Среброто, което можех да взема, ако се върнех у дома, при мама и татко. При сестра ми и брат ми. Какво можех да направя за тях и за цялото село. Край на гладните зими. Обувки и дебели кожуси за всички. Помислих си за Анер; сигурно има и други деца като нея, които умират от глад.

Но в такъв случай ще трябва да напусна Абатството. Да изоставя всичките си приятелки, утринното измиване, лунния танц, уроците, Градината на познанието, козлетата на сестра Мареане, котенцата. Да изоставя сигурността, че никога няма да изпитам глад. Да изоставя сестра О и съкровищницата.

Сестра Лоени си мисли, че толкова много превъзхожда всички останали, понеже е служителка на Кръвта. Това наистина й дава особени отговорности в Храма на Розата по време на кървавите обреди, но не е основателна причина да бъде толкова надменна. Служителката на Розата е най-важната служителка след майка, но тя е най-скромната от всички сестри.

Тоулан, послушницата на сестра Лоени, ми е близка приятелка. Много се разочаровах, когато миналата година я привикаха да стане послушница на Кръвта. Тя се различава толкова много от сестра Лоени. Йоем би подхождала повече! Мислех си, че Тоулан щеше да е ужасно нещастна в тази си роля. Аз със сигурност щях да бъда неутешима, ако трябваше да работя всеки ден със сестра Лоени. Но когато проявих съчувствие към съдбата й, Тоулан само ми се усмихна.

— О, просто не обръщам внимание на всичките й поучения и мъмрения. Когато най-накрая престанах да ги слушам, чух всичко, което се спотайва зад тях. Тя е насъбрала много знания и приема ролята си много сериозно. Няма да остави кървавите охлюви да измрат. А и като служителка на Кръвта имам възможност да изследвам някои от най-дълбоките загадки на Първата Майка.

Тоулан винаги е била най-разумната сред послушниците. Когато останалите се измъквахме от възхваляващия ритуал, за да отидем да плуваме, или се криехме в козарника, за да избягаме от някое досадно задължение, Тоулан не ни обръщаше внимание и търпеливо продължаваше да изпълнява задачите си. Тя никога не би ни издала и въобще не е скучна, просто е сериозна. Като малка видяла как родителите й починали от ужасна болест. След това сам-самичка предприела дългото и опасно пътуване до Абатството. Дълго време си мислех, че ще стане послушница на сестра Нар, тъй като се интересува живо от билки и лечебни техники. Но тя твърди, че иска да се задълбочи в загадките на Първата Майка.

Тази пролет бяхме благословени с хубаво време. Не се извиха внезапни пролетни бури, времето беше меко и приятно и когато Пролетната звезда се събуди, Бялата дама все още носеше снежната си корона и склоновете й бяха покрити с толкова много бели цветчета, че цялата планина изглеждаше така, сякаш имаше снежно наметало.

След като извършихме обредите на възраждането и майка направи приношенията, всяка утрин ни посрещаше с прекрасно време. Но въпреки това сестра Лоени положи много усилия да подбере идеалния ден, в който вятърът да духа от североизток, за да е сигурна, че събирането на кървавите охлюви ще протече възможно най-гладко.

Най-после една сутрин бяхме събудени от тихия звън на Кървавата камбана. Въпреки че бях предупредила Яй, тя все пак подскочи ужасено в леглото.

— Това е началото на седмицата, в която събираме кървави охлюви! — рече Енике. — Край на уроците! — Тя изхвърча от леглото си и издърпа Яй на крака. — Всеки ден сме на открито! Край на приветстването на слънцето, край на миенето и на скучните задължения!

Усмихнах се накриво. Край на чудесните уроци, на храненето в Къщата на огнището и на вечерите в съкровищницата. Разбира се, и аз се радвах, но по различни причини. Събирането на охлюви е единствената работа, която всички сестри и послушници извършват съвместно, а аз много обичам, когато всички се събираме заедно. Придружават ни дори и сестрите от Отшелническия храм. Единствените, които остават в Абатството, са най-възрастните сестри, чиито гърбове вече не могат да се превиват над охлюви и кошници.

Събрахме се в двора пред Къщата на огнището. Сестра Мареане и Дори бяха впрегнали двете ни магарета в двуколки, натоварени със спретнати кълба от копринен конец и вълнена прежда. Тоулан и сестра Лоени раздадоха кошници на всички, дори и на майка, и после излязохме от Абатството през козята врата.

Островът ухаеше на мед и роса, докато се изкачвахме по пътечката, криволичеща покрай планинските склонове, и си спомням, че си мислех, че дори не бих могла да мечтая за подобно място, когато живеех в родното си село. Място, изпълнено с топлина, храна и познание. Животът в Ровас беше като пещера, където никой не подозира за съществуването на външния свят и всички познават само студения мрак на пещерата. Да се озовеш в Абатството и да се научиш да четеш е като да отвориш голям прозорец и да бъдеш залят от светлина и топлина. Вдишах дълбоко и изпитах дълбока благодарност, че усещам храната в стомаха си, слънцето на лицето си и свежия пролетен бриз около краката си. Щастие — помислих си. Това е щастие.

Сестрите вървяха пред мен в най-грозните си, най-износени и най-изцапани дрехи, с навити панталони. Те се смееха и разговаряха помежду си и можех да чуя как дълбокият глас на сестра О се откроява сред другите. Яй пристъпваше до мен, пръстите й бяха сграбчили здраво дръжката на кошницата, а Хео подскачаше зад мен с най-добрата си приятелка Исми, малко червенокосо момиченце от Валерия, което беше с нас от миналото лято. Зад тях Енике и по-малките послушници пееха песничка:

Котка спи на парещ каменен зид,

скок-подскок, мое малко жабче!

Вятърът надува рога от сребро,

скок-подскок, мое малко жабче!

Девойка чака в роба кървавочервена,

нагиздена като божия невеста,

но съпругът й е в златна клетка,

скок-подскок, мое малко жабче!

Обърнах се да ги погледна. На всяко „скок-подскок“ всички малки послушници правеха един голям жабешки скок и се заливаха от кикотене. Двуколките, теглени от магаретата, се движеха зад тях, а най-отзад бяха по-големите послушници, чиито кърпи се развяваха нежно на фона на ярката слънчева светлина.

Обърнах се към Яй.

— Ще лагеруваме на брега, поне тази вечер. А може и за по-дълго, ако времето остане толкова хубаво. Някога спала ли си на открито?

— Не. На момичетата беше забранено да напускат дома си след залез-слънце.

Това беше първият път, когато споменаваше стария си живот. Беше ми толкова любопитно от кои земи е дошла. Първоначално си помислих, че може да е от Девенланд, но косата на Яй беше твърде светла, за да е от този край. Не смеех да попитам.

— Може да е малко неудобно и ми е трудно да заспя първата вечер, макар и да съм изморена от дневната работа. Но има предостатъчно звезди, в които да се взираш, ако не можеш да заспиш.

Ниска стена минава покрай първата част от пътя. Тя предпазва вървящите да не паднат от стръмните склонове на урвата, където е разположено Абатството. Малката червенокоса Исми изтича покрай нас и скочи върху стената. Тя разпери ръце и безстрашно запристъпва по нея.

— Вижте ме! Сега съм по-висока от всички вас! — засмя се победоносно. Преди да имам време да реагирам, Яй се спусна към нея и ядосано я свали от стената.

— Можеше да паднеш! — Тя се наклони, за да погледне отвъд стената. Долу пенеща се бяла морска вода се блъскаше в назъбените скали.

Исми само се засмя и се изплъзна от ръцете й. Малките момиченца са склонни да вярват, че са неуязвими, а Исми несъмнено е по-дива от повечето си връстнички.

Не след дълго стръмната пътечка се изравни и ние тръгнахме по южната страна на планината. Вървяхме през лозята, където току-що бяха започнали да се появяват листа по лозите.

— Тук сестра Кирали и послушниците й отглеждат грозде за стафиди — казах и посочих с ръка. — На някои празници в зимната ни овесена каша слагат стафиди. А маслиновата ни горичка е там долу, в долината, в близост до залива.

Яй засенчи очите си с ръка, заслепена от слънчевата светлина, отразяваща се във водната повърхност.

— Морето е толкова голямо — рече тя — и непрестанно сменя цвета си, и то почти мигновено. Мога да го гледам вечно и никога няма да се отегча. А хоризонтът… понякога е толкова остър, като острието на нож, но друг път почти не можеш да го видиш през омарата на жегата или дъжда.

— Родният ти дом беше ли много далече от морето?

Тя наведе глава.

— Не. Но така и не го видях. Никога не се отдалечавах от бащината си къща и от оризовите полета в долината. Когато бях много малка, ми се позволяваше да ходя със семейството си на Празника на цветовете, но след това баща ми реши, че момичетата трябва да си стоят у дома.

Значи семейството на Яй е било многодетно.

— И аз не бях виждала морето, докато не стигнах в Муерио — казах аз. Яй ме погледна въпросително. — Това е пристанището на Валерия. Повечето момичета, които идват тук, отплават оттам. Бях виждала доста големи езера по време на пътуването си на юг, но нищо не можеше да ме подготви за морето. То е безкрайно. Бях толкова изплашена, когато се качих на лодката. — Засмях се при този спомен, но Яй беше сериозна.

— И аз се страхувах. Но не от морето.

— Мареси! — Хео ме дръпна за ръката. — Мареси, разкажи ни история!

Усмихнах се на искреното й малко личице.

— Хео, не е възпитано да прекъсваш по-големите.

— Да, но вие само говорите ли, говорите. Исми също иска да чуе история!

— Да ви разкажа ли онази за Бялата дама и защо тя винаги носи шапка, изтъкана от сняг.

— Не, моля те, Мареси, разкажи ни историята за разбойниците, които нападнали Абатството! — Исми сграбчи другата ми ръка. Погледнах към Яй. Вероятно това не беше подходяща история за нея; може би щеше да я изплаши. Но все пак имаше щастлив край.

— Това се случило няколко години след като първите сестри пристигнали на острова с кораба Наондел. Вече били изградили Къщата на познанието и

Сестринската къща и работели по Храма на Розата. По онова време Сестринската къща била много по-малка, защото имало само седем сестри. Хео, спомняш ли си имената им?

— Кабира, Кларас, Гарай, Естеги, Орсеола, Сулани и… — Напълно съсредоточена, тя прехапа устни. — Никога не мога да си спомня последната.

— Казвала се Даера и била първата служителка на Розата. — Преместих кошницата в другата си ръка и погледнах към Яй. — Вижте, това е пътят, който върви на север, към долината между Абатството и Бялата дама, където са посевите ни. Оттам пътят води до Отшелническия храм, но ние следваме южния склон на Бялата дама, надолу към южния бряг на острова. Там е равно и е подходящо за събиране на охлюви.

— Довърши историята! — изхленчи Исми.

— В онези дни Абатството не разполагало с много сребро. Сестрите все още не били открили колонията на кървавите охлюви. Те били твърде заети с изграждането на Абатството, с построяването на къщите и събирането на повече знание. Не мисля, че тогава тук е имало послушници, но не съм сигурна.

Мисля, че мълвата за Абатството все още не се била разпространила.

— Но въпреки това дошъл кораб! — каза Хео. — И то голям!

— Да, доплавал голям кораб с остър нос и червени и сиви платна — кораб, подобен на Наондел. В нито една от книгите, които съм чела, не се споменава изрично, но мисля, че може да е пристигнал от източните земи, както и първите сестри. На кораба имало зли мъже. Те искали да отмъстят на първите сестри заради насъбраното познание. Може би искали да им отмъстят и заради самите тях.

Яй се препъна. Хванах ръката й, за да й помогна да се изправи, и я задържах малко, докато се стабилизира на краката си.

— Това се случило, преди да бъде построена външната стена, затова Абатството било напълно беззащитно. Една нощ, докато сестрите спели, мъжете влезли направо в пристана. Но островът не спял. Щом мъжете стъпили на сушата, всички птици на острова подхванали своята особена песен и събудили сестрите. Те веднага побягнали към Къщата на познанието.

— Защо са отишли там, Мареси? Защо не са се качили в планината?

— Не знам, Хео. Може би са искали да защитят познанието от мъжете?

— Как можеш да защитиш познанието?

— То се съдържа в книгите например. Сега не ме прекъсвай повече. Сестрите побягнали към Къщата на познанието, а мъжете обсадили сградата. Мъжете били много и превъзхождали числено сестрите. Те имали остри мечове, които блестели на лунната светлина. Опитали се да проникнат в къщата, но не успели. Помъчили се да разбият прозорците, но сякаш стъклата им били направени от камък. След това се пробвали да подпалят къщата и първоначално им се сторило, че са постигнали успех. От дървото на вратата и на покрива започнал да се издига пушек и мъжете се зарадвали. Не след дълго сестрите щели да изгорят вътре в къщата, заедно с цялото си познание. Но тогава един мъж, който бил останал на кораба, се присъединил към тях и щом видял огъня, побеснял от гняв. Той изревал, че техният господар им бил заповядал да отнемат силата и познанието на жените и да му ги върнат. Нямало значение дали сестрите щели да умрат, но познанието не трябвало да бъде изпепелено. Мъжете трябвало незабавно да потушат пожара.

— Виждала съм белезите — прошепна Яй с очи, вперени в пътя под краката й. — По вратата на Къщата на познанието. Следите, оставени от огнените пламъци, ще останат там завинаги.

Щом изрече тези думи, осъзнах, че е права. Долната част на вратата е почернена с древни сажди.

— Тогава мъжете казали, че ще ги изчакат сами да излязат. Жените щели да бъдат принудени да напуснат убежището си, когато останели без храна и вода.

Затова мъжете седнали на земята, кръстосали крака и се подготвили да чакат колкото било необходимо.

— Но тогава ги видели! — Хео вече не можеше да се удържи. — Лунните жени!

— Точно така! Докато мъжете седели с мечовете в скутовете си, готови да посекат сестрите, ако се осмелят да излязат, внезапно усетили, че земята започва да се тресе. На планината над Абатството те зърнали седем гигантски жени, спускащи се бързо надолу. Жените били сребристобели и изглеждали така, сякаш били изтъкани от лунна светлина, но земята се тресяла и треперела под стъпките им. Дългите им пуснати коси плющели като камшици срещу планинския склон, отскубвайки цветя и малки дървета. После те засияли още по-силно и въпреки че мъжете извърнали лицата си, обзети от дълбок страх, сиянието на жените се отразило в лъскавата повърхност на мечовете им и ги заслепило. Когато мъжете вече не можели да виждат, седемте гигантски жени сграбчили огромни скални блокове и ги метнали към тях. Скалите не засегнали сградите на Абатството, но се стоварили върху мъжете и ги отнесли дълбоко в океана.

Всички се умълчахме.

— Казват, че земята, където седели мъжете, била залята с кръв. — Погледнах към Яй. Беше мъртвешки бледна, но спокойна. — Скалите, които не се претърколили в океана, залегнали в основата на външната стена.

— Откъде се появили гигантските жени? Сестрите били в Къщата на познанието, нали?

— Не знам, Хео. Може би са били призовани от самия остров. Може би първите сестри били способни на повече, отколкото предполагаме. Случило се е твърде отдавна, за да знаем със сигурност.

Хео и Исми побягнаха надолу по пътя, ритайки камъчетата и крещейки, че са гигантски жени, изтъкани от лунна светлина. Яй ме погледна със сериозно изражение.

— Мислиш ли, че птиците пак ще ни събудят? Ако някой дойде?

Стигнахме до брега малко след пладне. Слънцето се намираше на най-високата си небесна точка, обливайки ни с лъчите си. Южният бряг на острова е единственото място, където планината не се забива право в морето, където най-ниските склонове на Бялата дама се изравняват в хълмисти скални слоеве, простиращи се надолу към водата. Брегът е плитък и е идеален за събиране на охлюви. Седнахме под групичка от харнови дръвчета, за да похапнем хляб и сирене, които сестра Ерс и Йоем ни бяха раздали. Сисил, другата послушница на сестра Ерс, обиколи всички ни с каменна стомна, пълна с изворна вода, която бяха държали студена под чилетата прежда в двуколките.

Тогава сестра Лоени помоли за внимание.

— Повечето от вас знаят какво да правят. Яй и Исми, наблюдавайте останалите. Напълнете кошниците си с охлюви и после ги донесете тук, при мен и Тоулан, за да ви покажем как се извършва боядисването. И се отнасяйте внимателно с охлювите! Те не бива да пострадат.

Всички нагазихме в студения океан. Малките послушници подскачаха и се смееха, а сестрите бяха бдителни и спокойни. Яй не се отделяше от мен и аз й показах как да открива малките струпвания от кървави охлюви, залепени здраво за скалите, и как внимателно да ги отделя и да ги слага в кошницата. Охлювите се прилепват към скалите с удивителна сила, затова е нужно доста време, за да ги отделиш, без да ги нараниш.

— Мислех, че са червени — каза Яй, след като успешно извади първия си охлюв. — Те изглеждат бели като седеф.

— Червеното е отвътре — отвърнах аз и сложих охлюва в кошницата си. — Ще видиш.

Когато напълнихме кошниците си, ги занесохме до дървото, където сестра Лоени и Тоулан бяха сглобили импровизирана масичка от четири дълги дъски, поставени напречно на двуколките. Магаретата пасяха под съседните дървета.

Тоулан ни показа къде да оставим кошниците си, после разви една ролка копринен конец, докато дължината му не стана три пъти колкото масата. Когато кървавите охлюви се изплашат, изпускат скъпоценния червен пигмент, който е дал името им. Сестра Лоени подаде един охлюв на Яй и й показа как да го изплаши, като почука с нокътя си върху черупката му и после веднага натрие конците с него. Веднага щом охлювът беше отделил цялата си боя, го поставяхме в празна кошница и взимахме следващия.

Това е доста бавен начин за боядисване на конец. Ако следвахме стария валерийски метод, оставяйки охлювите да умрат и да изгният в големи бурета, за да извлечем цвета, бихме могли да боядисаме по-голямо количество и да спечелим много повече сребро. Но тогава кървавите ни охлюви скоро щяха да измрат. Освен това Абатството не се нуждае от толкова много сребро.

Когато не ни останаха повече охлюви, занесохме кошниците и използваните охлюви малко по-нататък и внимателно ги изсипахме обратно във водата. Ръцете ни вече бяха обагрени в червено и щяха да станат даже още по-червени. След боядисването голяма част от брега винаги придобива кървавочервен цвят и под дърветата, където сестра Лоени и Тоулан бяха закачили конците и преждата да съхнат, тревата изглеждаше като направена от нар.

Когато се свечери, сестра Ерс и послушниците й сервираха храната на скалите: пак хляб и сирене и вкусния пай с месо, пълен с най-различни подправки и изсушени боровинки, който сестра Ерс приготвя специално за събирането на охлюви. Ние ядяхме с тъмночервени пръсти, а сестрите запалиха два огъня — един за тях и един за послушниците. Събрахме се около нашия огън и се заговорихме. Слънцето потъна под кадифения слой от облаци, лежащ над западния хоризонт, и увисна там като златна топка. Брилянтносиният океан, изпъстрен с по-тъмни ивици, шепнеше нежно на брега. Небето по протежение на хоризонта имаше цвета на узрели праскови, но над тънкия слой от облаци то беше яркосиньо и колкото по-нагоре сновеше погледът ми, толкова по-тъмно ставаше. Вече се беше появила една-единствена звезда, блещукаща точно над главите ни. Няколко коана прелетяха над смрачаващото се море, издавайки отличителните си крясъци. Хео спеше, положила глава в скута ми, докато слънцето потъваше в морето и небето придобиваше лилав оттенък. Водата трептеше в люлякови и тюркоазени нюанси като намачкан копринен чаршаф. Тогава чак там в далечината, на самия хоризонт, засия Пролетната звезда, ярка и студена.

Очите ми натежаха и усещах болки в гърба си заради превиването цял ден. Шепотът на океана беше като приспивна песен. Но обичам да седя и да наблюдавам как нощното небе се приплъзва над морето, затова се борех срещу съня дълго след като другите послушници се бяха увили в одеялата си и се бяха настанили около огъня. Не след дълго Яй беше единствената ми компания. Нетрепващият й поглед беше закован в тъмносиньото небе и черните й очи блестяха в гаснещия пламък на огъня.

— Това не е ли най-прекрасната гледка, която си виждала някога? — попитах я, изпълнена с възхищение. — Цялата тази красота изпълва тялото ми с копнеж.

Яй кимна и преглътна и тогава видях, че от очите й текат сълзи. Внимателно преместих главата на Хео от коляното си и пропълзях до Яй, въпреки че не изглеждаше да е обхваната пак от нервен пристъп. Просто се взираше в звездите и ридаеше безмълвно. Поех ръката й и я задържах в своята. Останахме в това положение доста време, докато нощта се задълбочаваше около нас. Най-после Яй заговори, но сякаш думите й бяха отправени към звездите.

— Тя никога няма да види това. Унай, сестра ми. Тя никога няма да види тези прекрасни, чудесни неща, които преживявам тук. — Грубо изтърка страните си със свободната си ръка. — Мога да мисля само за това, Мареси. За всичко, което никога няма да види или да направи.

— Починала ли е?

— Да. Мъртва и погребана. — Яй издърпа ръката си от моята и я притисна върху очите си. — Мареси, видях как я погребаха. Видях баща ми и братята му да хвърлят пръст върху голото й лице. Видях ги да стъпкват пръстта над мястото, където лежеше тя. Видях ги да захвърлят лопатите си и да се отправят към селото, за да пият и празнуват. Да отпразнуват факта, че Унай вече я няма, че милата ми сестрица вече не представлява проблем за тях. Оставиха ни до гроба й — мен и майка ми.

Мнозина от дошлите на този остров бяха изгубили близки и обични хора. Опитах се да взема отново ръката на Яй, да й покажа, че разбирам и споделям болката й. Но тя беше стиснала юмруци и изглеждаше някак скована и отчуждена.

— Унай, която никога не беше причинявала вреда на когото и да било! Унай, която беше най-покорната дъщеря. Тя се закле, че нищо не се беше случило между нея и момчето, с което я бяха видели да разговаря, но баща ми не й повярва. Тя се връщала от кладенеца и момъкът я помолил да му даде малко вода — Унай просто се смилила над него. Винаги беше мила и добра с всички. Дори не знаеше името му! Но баща ми не й повярва, нарече я курва. Момчето било от народа михо, а не от кохо, като нас. Това влоши още повече положението. Не ни е позволено да общуваме с тях. Затова баща ми заяви, че семейната ни чест била опетнена. Че тя трябвало да умре. Не мога да спра да мисля какво ли е изпитвала, Мареси. — Тя се надигна, обърна се към мен и наклони лицето си към моето. Големите й очи бяха черни като въглен в тъмнината. — Всяка вечер, щом си легна, лежа в мрака и сякаш преживявам това, което е изтърпяла тя. Устата ми, пълна с пръст. Тежестта на камъните и пръстта в дробовете ми, запушените ми ноздри. И скоро не мога да дишам и бавно се задушавам до смърт, докато семейството ми ме наблюдава, докато обичната ми сестра ме гледа и не прави нищо, за да ме спаси. Всяка нощ влизам в кожата й, Мареси, всяка нощ аз съм Унай!

Не успях да възпра ужасеното си отдръпване.

— Искаш да кажеш — промълвих и усетих, че говоря несвързано, — искаш да кажеш, че тя…

— Тя беше погребана жива — прошепна Яй. — И после стъпкаха гроба й.

Времето се задържа хубаво и останахме на брега цяла седмица. Събрахме доста охлюви и сестра Лоени беше доволна. През повечето дни майка беше с нас, но вечер винаги се връщаше в Абатството, за да провери как се чувстват най-възрастните сестри, които не бяха дошли с нас. Сестра Ерс и послушниците й няколко пъти извървяваха пътя до Абатството и обратно, за да докарат върху магаретата храна за събирачите на охлюви.

Към края на седмицата по-малките послушници вече започнаха да губят търпение. Все по-често ми се налагаше да тичам наоколо в търсене на две или три от тях, които бяха слезли сами на морския бряг или бяха влезли в гората. Не ги принуждавах да се връщат на работа, но им казвах, че трябва да се намират в полезрението ми, докато си играят. Морето можеше да бъде опасно, ако не внимаваш, а гората е обширна и е лесно малки момиченца да се изгубят в нея.

Един следобед, докато излизах от гората, водейки Хео и Исми за ръка, майка дойде да ни посрещне. Приклекнах до момичетата.

— Трябва да си играете там, където мога да ви видя. Ами ако се изгубите в гората и пропуснете вечерята? Помислете си колко ще огладнеете. Знам, че днес Сисил и Йоем ще донесат прясно сирене и кифлички с мармалад.

— Ще ни откриеш навреме — каза Хео с абсолютна убеденост. — Винаги го правиш.

Тя хвана Исми за ръката и двете побягнаха, кикотейки се, за да си играят на скалите. Майка засенчи очите си, за да ги погледа, а аз се изправих.

— Съжалявам, майко, опитвам се да ги държа изкъсо, но е много трудно, когато същевременно ми се налага да работя.

Намирах се в Абатството от много години, но изключително рядко се случваше майка да говори лично с мен. Тя има по-важни отговорности и няма време да се занимава с послушниците.

— Да не би сестра Нумел да ти е поверила малките послушници? — попита тя, сваляйки ръката си.

— Не, майко. — Вдигнах поглед. Майка обърна набръчканото си лице към мен. Досега не бях забелязвала колко дълги и гъсти са миглите й.

— Но въпреки това се грижиш за тях. Защо?

За миг се замислих.

— Те ме харесват. И се нуждаят от мен, поне така си мисля. — Усмихнах се. — И аз се нуждая от тях.

Брат ми и сестрите ми не ми липсват толкова много, когато помагам на другите.

— Мислиш за сестра си, нали?

Майка знаеше всичко за Анер. Понякога беше лесно да го забравя, но тя знаеше всичко за послушниците. Кимнах. Може би като се грижех за малките в Абатството, се опитвах да компенсирам нейната смърт. Исках да направя всичко по силите си, за да не ги сполети нищо лошо. Исках да ги защитя така, както не бях успяла да предпазя Анер.

— Освен това помагаш и на Яй. — Това беше твърдение, а не въпрос. Погледнах към Яй, която се беше превила на две и вървеше бавно по периферията на огряното от слънцето море.

— Енике ми помогна, когато пристигнах тук. Сега е мой ред.

— Яй разказа ли ти какво е преживяла?

Майка запристъпва покрай гората обратно към масата за боядисване на сестра Лоени, а аз я следвах. Лекият морски бриз донесе звука на смеха на малките послушници. Миришеше на водорасли, сол и утъпкана трева.

— Някои неща. Ще ми разкаже повече, когато е готова.

— Мареси, ти си важна за нея. Не бива да я изоставяш.

Погледнах изненадано към майка. Внезапно тонът й беше станал много сериозен.

— Разбира се, че никога няма да я изоставя, майко.

— Добре. — Тя повдигна ръка, за да поздрави сестра Лоени, и гласът й отново звучеше нормално. — Може би сестра Нумел ще те избере за своя послушница. Справяш се добре с децата.

Сестра Нумел? Досега не се бях замисляла за това. Може би. Наистина се разбирах добре с нея и често говорехме за малките послушници и техните проблеми. Но имах усещането, че не ми е там мястото. Разбира се, че ми харесваше да се грижа за малките, но…

— И без това вече отговаряш за тях. — Майка се обърна към мен, гласът й отново се снизи и стана напрегнат. Очите й имаха същия яркосин цвят като кърпата на главата й. — Ако нещо се случи, искам да се погрижиш за малките, Мареси. Поверявам ги на твоята грижа. — Тя докосна челото ми с един пръст и разбрах, че думите й имат голямо значение. Кимнах сериозно. Майка ме изгледа внимателно и после си тръгна, без да продума повече.

— Какво искаше майка? — попита любопитно Енике. Тя се приближи до мен с празна кошница в ръката си, следвана по петите от Яй. Помислих си за начина, по който ме гледаше майка, когато приказваше за Яй.

— Мисля, че сестра Нумел може да ме избере за послушница — отговорих бавно.

— Това дали ще ти се понрави? — попита Енике. — На теб ти харесва да се занимаваш с децата.

— Така мисля. — Погледнах към Хео и Исми, които подскачаха в плитчината и се преструваха, че яздят невидими коне. Яй проследи погледа ми.

— И на мен би ми допаднало — каза тя, за моя голяма изненада. — Обичам малките деца. Имам трима по-малки братя. Двете с майка ми почти наравно отговаряхме за отглеждането им.

Двете с Енике се спогледахме. Бях й разказала за Яй и Унай. Не го бях споделила на никой друг, но тъй като Яй прекарваше толкова време с нас, реших, че е най-добре и Енике да знае.

— С удоволствие бих приела да ми помагаш с тях — рекох аз. — Нека да отидем и да видим дали ще можем да съберем още охлюви, преди да стане време за ядене.

6.

След като завърши седмицата, в която събирахме кървави охлюви, животът в Абатството се върна в обичайното си русло. Уроците, ритуалите и задълженията се възобновиха. Очаквахме с голямо нетърпение лунния танц и чудесното празнично угощение, което щеше да го последва. Вечер сънувах пайове и яйца от коан.

Уроците на сестра О се съсредоточиха върху устройството на света.

— Из познатите ни земи има много хора, които се кланят на фалшиви богове. Те превръщат героите от легендите в богове или отправят молитви към гигантски морски чудовища, или дори създават богове по свой образ и подобие и им принасят жертви.

Сестра О ни преподаваше от предната част на класната стая. Морските ветрове се промъкваха през отворения прозорец, донасяйки звуците на ранното лято: мухите, крясъка на морските птици, тихото блеене на новородените козлета.

— Но Първата Майка е тази, която е дала живот на света, и цялата сила идва от нея — продължи сестра О. — Нейната енергия тече през земята така, както кръвта тече през вените ни. Има определени кора, които изсмукват като пиявици животворната кръв на Първата Майка, като ограбват силата й и я използват за собствена полза.

— Но има и други начини, по които можеш да призовеш силата на Първата Майка — каза Рана. Тя и сестра й Ида са послушници на сестра Котке и дрехите им винаги са малко влажни и намачкани от парата на Извора на тялото. Те са ми симпатични. Силни са и не се плашат от тежка работа, а и макар че не са особено общителни, винаги са се отнасяли дружелюбно с мен.

Ида кимна на сестра си.

— В родината ни Лавора съществува легенда за момиче, което призовавало вятъра и можело да изкоренява цели планини с песента си. Но тя не отнела нищо от Първата Майка. Напротив, съдействала й.

— Тази легенда е много стара — каза сестра О. — Имаш право. Това момиче се научило да чува гласа на Първата Майка и да пее в хармония с него. Има други истории, които са по-скорошни, за жени, които са успели да видят Първата Майка. Тя има много различни имена и лица и съществува навсякъде, независимо как я назовават. — Сестра О посочи навън към класната стая на малките послушници. — Както всички знаете, малката Хео е потомка на една акадка, която видяла едно от лицата на Първата Майка и й помогнала да отмъсти на мъж, който я бил осквернил.

— Как някой може да използва силата на Първата

Майка? — попита Дори. Птица кълвеше любвеобилно ухото й.

— Всички жени носят Първата Майка в себе си — каза сестра О. — Има много начини да призовеш силата й. Днес голяма част от това познание се е загубило. В началото сме си спомняли повече за произхода си и може би сме усещали по-силно Първата Майка в себе си. — Тя повдигна заплашителен пръст. — Но също така хората са експлоатирали силата на Първата Майка, като са я изтръгвали от самата земя, по която стъпваме.

— Как е възможно Първата Майка да позволи това да се случи? — Енике звучеше разстроена. — Не е редно!

— Не, не е редно, но Първата Майка рядко се намесва в човешките дела. Ние сме отговорни за самите себе си и живота, който водим. Това е дарът, който ни е оставила.

— Как е възможно силата на Първата Майка да бъде изтръгната? — попитах аз. Не ми звучеше възможно.

— Никой не знае със сигурност. Споменато е в светите книги на първите сестри, но тези текстове са трудни за разбиране. Силата на Първата Майка била експлоатирана по някакъв начин и впоследствие отслабнала в родината на първите сестри. Но съзнавайки, че подобно знание е опасно и почти винаги се използва погрешно, първите сестри пишели със загадки. Хората биха могли да си присвоят богатство и мощ и да поробят останалите. Първите сестри не искали който и да е да има способността да чете светите книги и да узнае как да постигне тези порочни цели.

— Защо на острова не могат да стъпват мъже?

Това беше първият път, когато Яй зададе какъвто и да било въпрос по време на урок. Всички глави се обърнаха към нея, но сестра О сякаш не забеляза нищо необичайно.

— Това е свещена земя. Първите сестри го разбрали още щом пристигнали тук. Силата на Първата

Майка тук се усеща изключително мощно. Кръвта й тече близо до повърхността. В различни части на света се почитат различните образи на Първата

Майка. Някои тачат Девата, други — Майката, а неколцина боготворят Старицата. Тук знаем истината за Първата Майка: тя е съвкупност от трите. Всичките й страни се проявяват наравно тук. Началото, продължението и краят — и трите присъстват на това място. Първите сестри решили, че тук не трябва да се допускат мъже — може би за да защитят Абатството, може би поради някаква друга причина. Оттогава следваме това правило. Във външния свят се разпространяват слухове за проклятие, което застига всеки мъж, който стъпи на Менос. Ние не правим нищо, за да разсеем тези слухове. — Сестра О се усмихна горчиво.

Яй се наклони напред.

— Но какво ще се случи, ако тук дойде мъж?

— Вече се е случвало. Когато разбойниците нападнали първите сестри — отговорих бързо. — Спомняш ли си историята, която разказах?

— И друг път се е случвало — каза сестра О, за моя изненада. — Преди няколко поколения тук дойде самотен мъж. Търсеше защита и лечение. Абатството му даде подслон и излекува раните му.

Яй кръстоса плътно ръце.

— Защо? Защо Първата Майка е позволила това?

Защо Абатството го е позволило? — Гласът й беше напрегнат.

— Мъжете не са ни врагове, Яй. Този мъж се нуждаеше от нашата помощ и ние му я дадохме по собствена воля. Ние сме пазителките на мъдростта на Първата Майка, но тази мъдрост е за благото на всички.

Един ден, след като привършихме с уроците, тъкмо се канех да изляза от класната стая, когато сестра О ме повика. Яй се спря на прага на вратата и ни погледна, но сестра О й махна да излезе.

— Всяка вечер четеш в библиотеката — каза тя.

Аз кимнах. Сестра О погледна през прозореца към морето. Тя винаги има лоша стойка и трябва да издига високо брадичката си, за да компенсира този недостатък и да не забива поглед в пода. Шията й се огъва под S-овидна форма. Изглежда като кльощава блатна птица със синя кърпа на главата.

— Можеш ли да прочетеш всички книги?

— Не. Не и най-старите книги, които първите сестри са написали на собствения си език и са донесли със себе си от източните страни.

— Искаш ли да се научиш да ги четеш? — Сестра О се обърна към мен.

Често поглеждах към древните книги и свитъци и се чудех какво ли съдържат. Мразя това, че не мога да прочета всичко, което виждам. Сякаш е някаква чудна тайна, спотайваща се точно пред лицето ми, или вкусен пай с месо, който бива отдръпван всеки път, щом посегна към него. Кимнах поривисто.

— О, да! Винаги съм се чудела какво познание са взели със себе си първите сестри.

— През вековете голяма част от него вече е било написано и в други книги.

— Но ти винаги казваш, че да тълкуваш не е същото като да научиш нещо сам.

Сестра О се усмихна сухо на пламенността ми.

— Ако наистина се интересуваш, мога да те науча на основите на езика. Това означава, че ще провеждам един или два урока с теб в стаята ми, след като обичайните дневни занятия завършат. Това устройва ли те?

— Можем ли да започнем веднага? — Приближих се до сестра О и щях да сграбча ръката й и да я завлека към стаята й точно в този момент, ако ми стигаше смелостта. — Моля те!

— Хм. Трябва първо да попитам майка. Но ако тя ни даде благословията си, можем да започнем от утре.

Майка нямаше възражения срещу предложението, затова на следващия ден сестра О започна да ме обучава на източния език. Яй не искаше да бъде сама и отказваше да отиде където и да било, докато бях със сестра О. Вместо това тя седеше отвън, в Двора на храма, и чакаше, докато приключа. Често Хео или някоя от котките й правеха компания.

Когато пристигнах в Абатството, научих крайбрежния език, защото ми се налагаше. Беше толкова страшно да не разбирам какво казват хората около мен. Никой не ме е учил на езика, но трябваше да попия всичко, което чувах, колкото може по-бързо. Този път обаче учех от любопитство, не от необходимост. Много се разочаровах, когато установих, че сега процесът е много по-тежък и бавен, понеже нямах възможност да чувам езика навсякъде около себе си. Сестра О не знаеше как се произнасят думите; трябваше да се сражаваме с писмен език. Имах усещането, че ми отнема цяла вечност да разбера текстовете, но сестра О се подиграваше на оплакванията ми и не спираше да мърмори, че не проумява как е възможно да уча толкова бързо.

Прекарвах всяка вечер в съкровищницата, опитвайки се да разчета най-древните книги. Първоначално можех да разпозная само отделни думички тук-там, но докато луната променяше фазата си, започнах да разбирам все повече. Щом попаднех на неразбираема дума, прекосявах тичешком Двора на храма, втурвах се в Сестринската къща и питах сестра О. Тя винаги се оплакваше от тези внезапни нахълтвания, но отговаряше на въпросите ми. Сестра О си е добър човек. Сестра Лоени често пренебрегва въпросите ми с думи от сорта на: „Не сега, Мареси!“ или „Задаваш твърде много въпроси, Мареси!“. Сестра О може да мърмори и да ми казва да спра да я притеснявам, но неотменно ми дава отговор.

Имаше толкова много вълнуващи книги, в които да се потопя. Сестра О беше права, че за много от нещата беше писано и в по-новите книги, които бях прочела. Но всичко звучи толкова различно, когато е представено на древния и поетичен източен език. Има повече подробности. Освен това е чудесно просто да мога да чета думите, написани от самите първи сестри. Откакто дойдох тук, слушах непрекъснато за първите сестри, цялата история на Абатството беше пропита от тях. Сега те оживяваха.

Попаднах на кратък текст, посветен само на кръвта, който беше написан от Гарай — сестрата, която беше засадила Градината на познанието. Текстът съдържа пасаж, описващ кои растения подсилват кръвта, кои спират потока на кръвта или отлагат лунната кръв на жената. Една глава говори за кръвта на Първата Майка, как тя тече през света, как бихме могли да достигнем до нея и какви рискове крие това начинание. Също така в текста се твърди, че кръвта на Първата Майка може да бъде получена чрез смесването на кръвта на трите образа на Тройната богиня. Тази глава е доста трудна и не разбрах много неща. Друга глава говори за женската кръв на мъдростта и възможните й употреби. Обяснява се и кои ритуали трябва да се извършват само от жени, които са задържали своята кръв на мъдростта. Когато попитах Сестра О какво означава кръв на мъдростта, тя отговори сухо, че първите сестри вярвали, че лунната кръв има магически сили.

Един свитък, който изглеждаше особено древен, разказва историята на бягството на първите сестри от родината им — Каренокой, многото трудности, съпътстващи пътуването им, и пристигането на Менос, когато корабът им бил захвърлен на острова от страховита буря. Бях чувала историята много пъти, но тази версия ми разкри нещо ново: „Тук следва писмено изложение на събитията, които последваха акостирането на остров Менос на кораба Наондел, на чийто борд се намираха седемте сестри от Каренокой. Нашите имена са Кабира, Кларас, Гарай, Естеги, Орсеола, Сулани и Даера, както и Йона, която изгубихме, но която винаги ще бъде част от нас и от силата ни“. Не знаех, че е имало и осма сестра. Йона.

Друга книга беше изцяло посветена на косата, което ми се стори странно. Имаше цял пасаж за гребените — които трябва да бъдат направени от мед, за да призовават гнева на Първата Майка. Има много лечебни книги, някои, които разказват за изграждането на Абатството, и много други, които не бяха написани от самите сестри. Една книга обяснява как да манипулираш света, но е твърде трудна, за да мога да я разбера. Има цяла купчина книги за историята на източните земи. Жадно ги погълнах, опитвайки се да си представя как изглеждат тези далечни краища и народи.

Една вечер на път за съкровищницата минах покрай вратата на гробницата в Къщата на познанието и установих, че мога да прочета какво беше написано върху нея. Надписът е на източния език и въпреки че винаги съм знаела какво означава, това беше първият път, когато можех да го прочета сама: Тук лежат седем сестри, обединени от съзидание и любов. Простички, но красиви думи. След това са изписани седемте имена: Кабира, Кларас, Гарай, Естеги, Орсеола, Сулани и Даера. В долния край има нещо, което винаги съм смятала за най-обикновен декоративен символ, но сега можех да видя, че всъщност е разкрасената буква Й. Й на Йона.

Вратата на гробницата не изглежда като обикновена врата. Коридорът, който минава през Къщата на познанието, е украсен с полуколони, извиващи се от стените, и текстът е издялан в пространството между две колони. Няма видима панта или дръжка и ако не знаеш какво казва надписът, може да ти прилича просто на декорация. Но си е врата и води надолу към най-свещеното място на острова, където царува Старицата. Винаги минавам възможно най-бързо покрай вратата. Старицата властва над мъдростта и смъртта, затова и е съвсем логично свещеното й място да е погребалната зала под Къщата на познанието. Разбира се, мъдростта е много важна за мен, но съм си имала предостатъчно вземане-даване със смъртта.

През онази гладна зима в нашата къщурка се появи сребърна врата и стоеше там ден и нощ. Никой друг от семейството ми не можеше да я види и аз така и не им казах за нея. По онова време не знаех какво се спотайва от другата й страна, дебнейки ме с неутолим глад — глад, който беше дори още по-голям от този, който опустошаваше тялото ми. Старицата. Дръжката на вратата имаше формата на змия с очи от черен оникс и тази змия се извиваше и съскаше в гладното ми бълнуване. Вратата изчезна чак когато Старицата получи желаното.

Тя искаше живот. Искаше Анер.

Все още мога да усетя крехкото, дребно телце на Анер в ръцете си. Колко малко тежеше в самия край. Мога да чуя тихите стенания на мама и мога да видя как татко се е прегърбил над ковчега, който беше изковал в бараката.

Оттогава се страхувах от Старицата и гробницата беше единственото място на целия остров, което ме изпълваше с ужас.

Яй ме придружаваше всяка вечер, докато четях древните свитъци. Понякога й четях на глас и тя слушаше с интерес и задаваше въпроси.

Яй се беше поуспокоила малко след онази вечер на морския бряг, когато ми разказа за сестра си. Беше достатъчно уверена, за да приказва, без някой да я е заговорил, или най-малкото с хора, в чиято компания се чувстваше комфортно, като мен, Енике и Хео. Научихме някои дребни подробности за предишния й живот. Тримата й братя се казваха Сарян, Доран и Векрет. Майка й пометнала няколко пъти, след като родила Яй, и била изгубила всякаква надежда, че ще дари на съпруга си синове. След като се родил Векрет, баща й най-после бил доволен и напуснал леглото на жена си завинаги. Нощта, когато я оставил, Яй и Унай чули как майка им не спряла да плаче. Когато на следващата сутрин я попитали дали усеща болезнено липсата на съпруга си, тя се усмихнала през сълзи и отвърнала:

— Не, по-щастлива съм от всякога.

Разбрахме, че Яй мразела есенния период, през който трябвало да приготвят зимните запаси: въздухът в кухнята ставал тръпчив от изпаренията на оцета, а тя трябвало да реже зеленчуците на изключително тънки парченца. Но й харесвало да чука различните смеси от подправки в хаванчето. Никога не беше виждала сняг, затова, когато двете с Хео се опитахме да й обясним какво представлява той, за пръв път, откакто я познавахме, тя избухна в смях. Смехът й беше изненадващо лек и звънлив, при все че имаше такъв дълбок глас.

— Нещо студено и бяло, което пада от небето!

Приказваш такива забавни неща, Хео.

— Не си ли виждала бялата снежна шапка на Бялата дама? — попитах я с усмивка на раздразнение. Яй поклати глава и аз осъзнах, че що се отнася до нея, планинският връх би могъл да бъде покрит и с бели цветя или камъни.

7.

Най-омразното ми време през пролетта е когато една определена сутрин отиваме на Извора на тялото и виждаме сестра Котке да чака там с голяма усмивка.

— Време е за пролетното пране — казва тя, като очевидно се наслаждава на недоволното ни сумтене.

Веднага след закуска всички послушници се събират при сестра Котке в централния двор. Сестра

Котке, Ида и Рана са приготвили всичко: големи корита за пране, огън в каменната яма до стената, голямо желязно гърне, пълно с вода, което виси над огъня.

— Знаете какво да правите — казва сестра Котке и ние се затичваме към Къщата на послушниците и Сестринската къща, за да съберем всичкото спално бельо, което можем да намерим, издърпвайки чаршафите и изпразвайки шкафовете. След това се дотътряме до централния двор с пълни ръце и разстиламе всичко на изметените калдъръмени камъни. После сестра Котке, Ида и Рана оглеждат всички чаршафи и завивки, за да преценят кои са приемливи, кои трябва да се закърпят и поправят и кои стават само за парцали. Те разпределят всичко в големи купчини, докато ние се занимаваме с гърнето с вода. Веднага щом водата заври, двете с Енике пренасяме гърнето до едно от коритата и го изливаме много внимателно, за да не се опарим с врящата вода. Сестра Котке слага по малко пране в коритото и пуска вътре парче сапун. Няколко послушници го разбъркват с дълги гребла, избелели и изгладени от дългогодишна употреба, докато други послушници носят още вода от кладенеца, за да напълнят отново гърнето.

Мисля, че прането е най-досадното задължение, което мога да си представя. Обикновено сестра Котке и послушниците й го извършват сами, но не и пролетното пране. Когато най-после всичко е преминало през врящата вода, натоварваме завивките на една каруца и ги откарваме до морето. Там всичко се изтърква на скалите и най-накрая се изплаква в морето. След това прането се закача, за да изсъхне на слънцето и морския бриз, а ние можем да хапнем и да си починем за малко, докато го чакаме да се изсуши. Щом изсъхне, хващаме игла и конец, за да закърпим и поправим всичко, което е износено или съдрано. Мисля, че това може да е още по-скучно и от прането.

Двете с Яй седяхме една до друга на пейка под сянката на Извора на тялото и зашивахме дупките на току-що изпраните ленени чаршафи. Реших, че може да й се отрази добре да поговори малко за сестра си, затова събрах кураж.

— Разкажи ми за Унай — казах аз, късайки със зъби един конец. — Каква беше сестра ти?

Ръката на Яй замръзна за един кратък миг, но после тя продължи да шие. Изпуснах дъх, който не бях осъзнала, че съм задържала. Все още се тревожех, че мога да я изплаша, че мога да разпаля страха и ужаса, които я бяха обхванали, когато Хео беше попитала за Унай.

— Унай беше с две години по-голяма от мен. Като всички мъже, баща ми искаше първородното му отроче да е син. Ние бяхме разочарование за него. — Яй обърна чаршафа на коляното си, за да продължи да шие. — Унай винаги бе била добра дъщеря. Мъчеше се да отговори на всички изисквания на баща ми за това каква трябва да бъде една примерна девойка от племето кохо: добра, покорна, незабележима.

Искаше да му достави удоволствие. А аз исках да бъда като нея. — Тя пусна чаршафа и блуждаещият й поглед се отправи към двора. — Най-добрата част от деня беше точно преди мъжете да се приберат от оризовото поле. Ако вече бяхме приключили с ежедневните си задължения, двете с Унай сядахме на покрива. Понякога майка се присъединяваше към нас, ако имаше време. Сомата беше толкова студена, че чашите ни се запотяваха в топлия вечерен въздух. Сома е много освежително питие от мента, захар и кисел плод, наречен сере, който расте в планините. Слънцето залязваше зад планините, а ние седяхме там, приказвахме си и се заливахме от смях, докато все още имахме тази възможност. Баща ми не обичаше звука на женския смях.

Тя се усмихна леко.

— Не, може би най-хубавото време беше вечер, когато двете с Унай се шмугвахме в леглото, което споделяхме. Първо си помагахме взаимно да разпуснем косите си. — Тя погали неловко задната част на главата си. — Жените от народа кохо носят косите си вдигнати. Никой не трябваше да ни види с пуснати коси — не както тук. Колкото по-високо е вдигната косата ти, толкова по-добре. Но вечерно време отнема доста време да я разплетеш. По-лесно е, когато има кой да ти помогне. После, когато вече лежахме една до друга, Унай ми казваше с какво съм се справила добре през деня и какво бих могла да направя по-добре. Същевременно масажираше скалпа ми, който пулсираше от болка, понеже цял ден косата ми беше здраво опъната нагоре. Унай наистина искаше да бъде добра жена. Тя следваше всички традиции и беше покорна и смирена, за да може баща ни да е доволен и от двете ни. Толкова копнеех да е доволен от мен, но само заради нея. Бях готова да сторя всичко, което пожелаеше Унай. Но не можех да бъда покорна и смирена като нея. За нея сякаш беше напълно естествено да свежда глава и да не среща погледа на баща ни или на който и да било мъж, както и да отговаря: „Да, татко“, независимо от обидите и ругатните, с които той я обсипваше. Когато я удряше, тя твърдеше, че било по нейна вина. Не била достатъчно бърза или внимателна. Никога не съм изпитвала подобни чувства. — Яй ме погледна. — Беше ми трудно да бъда покорна. Всичко в мен се бунтуваше срещу това положение. Но полагах огромни усилия заради Унай. Ако баща ни не беше доволен от мен, понякога си изливаше гнева върху нея. Но така и не повярвах, че сама съм си виновна, задето той посяга към пръчката. — Тя се обърна към мен. — Баща ти удрял ли те е, ако не му донесеш достатъчно бързо сомата? Ако не му харесва яденето или ако случайно разлееш или разсипеш нещо, докато прислужваш на него и на братята си?

Поклатих глава.

— Татко никога не би ударил мен или което и да е от децата си. И никога не съм прислужвала на някого.

Очите на Яй се ококориха.

— Винаги съм си мислела, че всички живеят по този начин. Унай беше убедена, че животът ни би бил по-лесен, ако само можехме да се научим да отговаряме на бащините си очаквания. — Тя затвори очи, наведе глава и преглътна шумно. — През целия си живот беше добра дъщеря. Но накрая не й беше от никаква полза. — Гласът й стана толкова тих, че почти не можех да я чуя. — Дори когато той я хвърли в ямата, тя не се опита да излезе от нея. Можеше да се изтръгне, можеше да се съпротивлява. Най-напред той затрупа с пръст тялото й. Остави главата й за най-накрая, за да може да посрещне смъртта с отворени очи. Но тя продължаваше да лежи неподвижно, докато тежестта на пръстта върху гърдите й не стана непоносима. Когато не можеше да диша, ужасът я завладя и чак тогава се опита да се съпротивлява. Но вече беше твърде късно.

Изпуснах белия чаршаф и обвих плътно ръцете си около Яй. Дори не можех да проумея подобно зло, както и че на света има места, където хората причиняват такива неща на ближния си.

— Света богиньо — прошепнах в косата на Яй, която ухаеше на сапун и избелени от слънцето ленени завивки. — Девице, Майко, Старице, моля се на всичките ти образи. Облекчи бремето на това момиче.

Яй се изправи, отскубна се от ръцете ми и ме погледна. Кафявите й очи святкаха гневно под острите й вежди.

— Не се нуждая от облекчение, Мареси. Но се моли за мен. Моли се да получа отмъщението си.

Тя ме плашеше. Болката и гневът й преминаваха границите на това, което бих могла да разбера. И аз скърбя за Анер, но никога не съм копняла за отмъщение. Отместих поглед и вдигнах чаршафа, който кърпех, от земята.

— Как попадна тук? — попитах аз.

— Майка ми. — Яй погледна объркано към чаршафа в скута си, сякаш не знаеше как се е озовал там. — Когато изгуби Унай, реши да се разбунтува срещу баща ми за пръв път в живота си. Нощта след погребването на Унай тя дойде в стаята ми. Бях будна, но първоначално не можех да проумея какво се случва. Беше завила във вързоп всичките си накити, както и тези на Унай и моите. Облече ме, скри скъпоценностите под дрехите ми и вдигна косата ми, без да каже и думичка. След това ме изведе навън, където чакаше мъж с каруца, в която бяха впрегнати магарета. Не знам как се бе сдобила с подобно нещо. И не попитах. „Ще отидеш в Абатството — рече тя. — Там ще бъдеш в безопасност. Ще загубя и другата си дъщеря, но поне ще се спасиш.“ Бяхме чували за Червеното абатство в приказките и песните, които майка и лелите ни пееха понякога, когато мъжете ги нямаше. Винаги съм си мислела, че е мит. Звучеше ми толкова невероятно. Място, където живееха само жени и където не се допускаха мъже. Не можех да си представя как се препитават. Как оцеляват. Бях научена, че жената е нищо без мъжа. Не знам дали майка изобщо вярваше в съществуването на Абатството. Но тя осъзнаваше, че без Унай никога не бих могла да отговоря на бащините си очаквания. А някой, който е убил веднъж, не се поколебава да го направи отново. — Яй затвори очи. — Майка ми не каза нищо повече. Само ме целуна по челото и ме побутна към мъжа. Не остана да види как каруцата се отдалечава.

Яй отвори очи. Погледна към синьото утринно небе и впи поглед право в слънцето, сякаш искаше да изпепели някакъв спомен от очите си.

— Пътувахме цяла вечер и чак на следващия следобед оставихме магаретата да отдъхнат малко. Коларят изглеждаше много нервен. Мисля, че майка му беше платила да ме откара чак до морето, но той ме остави в първия град, до който стигнахме. Дори не знаех името му. Коларят вероятно се страхуваше, че баща ми ще му отмъсти, понеже, щом се озовахме на малка странична уличка, той внезапно ме пропъди от каруцата и потегли, без да поглежда назад. Аз останах на улицата, заобиколена от непознати, без ни най-малка представа къде се намирам или къде да отида. Бях толкова уплашена, Мареси. Единствените мъже, с които бях разговаряла дотогава, бяха баща ми и други роднини. Чувствах се толкова самотна. Преди винаги можех да разчитам на Унай. — Тя наведе лице към чаршафа и започна да забожда иглата сякаш наслуки. — Спаси ме една жена. И то от народа джой. Те са възпитавани да презират и избягват представителите на народа кохо. Но когато ме видя да стоя там, тя ми каза, че жена с моето положение не бива да се разхожда сама из града, без мъж придружител. Тогава се разплаках. Тя ме приюти в къщата си, която беше малка и скромна, но в никакъв случай мръсна и нечестива, каквито ми бяха казали, че са всички джойски къщи. Къщата беше чиста и порядъчна. Разказах й всичко, понеже какво друго можех да сторя. Дори и тя знаеше за Абатството. Винаги съм си мислела, че хората от народа джой са невежи и не познават нищо друго, освен тежкия физически труд. Тя ми даде няколко от собствените си рокли и ме облече като тамошните жени. Когато развърза косата ми, това беше първият път, когато някой друг, освен майка ми или Унай, ме виждаше със свободно пуснати коси. Каза ми да зашия накитите в подгъва на шемизето, а един пръстен скътах до кожата си. Даде ми храна и подслон, но когато предложих да й заплатя, се обиди. На следващия ден пристигна брат й, изведе ме от града и никой не ме спря, нито ме заговори, защото какво имаше за гледане или казване, щом ставаше дума за незначителна жена от народа джой? Тогава поех на път. От време на време някой фермер ме качваше на каруцата си или минаваше търговски керван и ме откарваше донякъде. През целия си живот не бях вървяла толкова и краката ми се разкървавиха, но после кожата им загрубя и можех да продължа да вървя. В следващия град се отбих в странноприемница за джойски фермери, където отпочинах няколко дни и понапълних стомаха си. Но една вечер ме ограбиха. Дано злосторникът да умре неоплакан, забравен и заровен в неозначен гроб! След това единственото, което ми остана, беше пръстенът, който бях скрила. Трябваше да извървя пеша последната миля до пристанищния град, където намерих капитан на кораб, който беше съгласен да ме докара тук в замяна на последния ми накит. Сигурна съм, че моряците щяха да ме изоставят или да ме ограбят, ако не знаеха, че Абатството може да заплати дори повече, щом ме доведат тук. И майка наистина плати щедро.

— Не беше ли гладна? Уплашена?

Ръката на Яй потръпна, но продължи да забожда иглата в чаршафа.

— През цялото време.

Тъмночервено петно се просмукваше в ленения чаршаф под ръцете на Яй. Леко изохках, щом забелязах, че не беше вкарала иглата в чаршафа. Тя пробождаше отново и отново лявата си ръка с острия връх на иглата. Когато извих назад ръцете й, тя изсъска като ранено животно:

— Осъзнаваш, че вече я няма, нали? Мареси, тя е мъртва. Майка ми е мъртва! Баща ми никога не би я оставил жива.

8.

По време на второто пълнолуние след пробуждането на Пролетната звезда, луната и звездата се подравняват и настава време за лунния танц. Това е най-важният от всички ритуали на Абатството. Тогава посещаваме Първата Майка в собствените й владения и тя ни се явява в трите си образа: Девата, Майката и Старицата. Лунният танц почита Първата Майка и ние танцуваме в името на плодородието на света и неразривния съюз на живота и смъртта. Майка винаги ни обяснява тези неща в деня преди танца.

Съблякохме се на брега. Нощта беше ясна, луната сияеше високо на небето и ни наблюдаваше, обкръжена от звездната си свита. Луната, която управлява движенията на водата и кръвта на жената, луната, която дава енергия на всичко, което живее и расте, луната, която измерва времето и властва над смъртта. Луната, по чийто образ и подобие е създадена жената, Луната — богинята, която изслушва скръбта ни и споделя радостта ни.

Стояхме на опашка, като се редувахме сестри и послушници, а майка застана най-отпред и започна да пее. Беше безмълвна, свистяща песен, която се разнесе над залива и ни обкръжи, докато вървяхме по брега към носа, който затваря залива на юг. Майка ни поведе около носа към Танца на девата, лабиринт от гладки, кръгли камъни от същия вид, който може да се намери на брега. Той е там през цялата година, вечен и непоклатим, но ние идваме тук само веднъж в годината за лунния танц.

Горящи факли бяха забучени в земята, обгръщайки лабиринта. Те караха окръжаващия мрак да се задълбочава още повече. Когато погледнах нагоре, Луната изглеждаше по-голяма отпреди, като че ли песента на майка я беше привлякла по-близо. Беше прохладна вечер и камъните бяха студени под краката ми, но не усещах студа. Песента на майка ме стопляше.

Майка беше първата, която влезе в лабиринта и затанцува. Танцът на девата не е лабиринт, в който да се изгубиш. Той е лабиринт, който ни води в друго измерение. Където животът и смъртта са едно и където пребивава самата богиня. Майка вдигаше високо крака, правеше големи крачки и внимателно избягваше да докосва камъните, които формираха лабиринта. Докосването им носи много лош късмет. Майка е танцувала лунния танц в продължение на много години и никога не се е опирала на нито един камък. Тя се спря, когато стигна до средата, и започна да се върти наоколо бавно, докато песента й постепенно премина в думи. Думи за богинята, думи на богинята. Думи, които възхваляваха и превъзнасяха, прекланяха се и тръпнеха, виждаха и провиждаха. Беше ми трудно да ги доловя и да ги схвана напълно. Можех да чуя, че пее за опасност, за кръв, за животворна кръв и пролята кръв, за приближаващи се сенки.

Една по една сестрите и послушниците вплитаха гласовете си в песента и танцуваха през лабиринта. Всяка танцуваше по свой си начин и добавяше нещо ново в песента. Глас след глас се присъединяваха към песента на преклонение, карайки я да се усилва и нараства като океанска вълна. Но само майка пееше с гласа на самата богиня.

Когато дойде редът на Яй и лабиринтът я привлече, първоначално тя вдигна ръце, изпълнена с ужас, но тогава Луната я призова, разтвори устата й и тя присъедини песента си към останалите. Светлата й коса отразяваше лунната светлина и пламъка на факлите и блестеше едновременно златна и сребърна. Тялото й изглеждаше много слабо, а белезите й пламтяха червени върху бялата й кожа. Още щом направи първата си крачка, разпери ръце и започна да се върти. Най-напред бавно, навлизайки леко в лабиринта, а след това все по-бързо. Песента продължаваше да се извива. Как беше възможно да не докосне нито един камък, ако продължава да се върти така? Аз бях единствената, която все още не беше пяла, и ми се искаше да се втурна и да спра Яй. Но майка продължи да пее високо и равномерно, докато жените и момичетата снижиха гласовете си и припяваха на Яй през лабиринта. Тя се въртеше толкова бързо, че косата шибаше лицето й, а движенията й загубиха очертанията си. Щом достигна средата, се забърза дори още повече, което ми се стори почти невъзможно. Тя се въртеше, докато пясъкът не се завихри около краката й, докато пламъкът на факлите не затрепка, докато Луната не слезе и не целуна нейната развяваща се коса. Сестрите и послушниците пееха ли, пееха, Яй също пееше — и всички заедно я изпроводиха с песен навън от лабиринта.

Тя не беше докоснала нито един камък.

Аз бях последна. Когато направих първата танцова стъпка, гласът ми неволно се изви в песен. Чух я да звънти в ушите ми, но не си давах сметка, че устата ми оформя звуци. Усещах топлината на пламъка на факлите, но не можех да ги видя. Можех да видя само Луната.

Сега тя беше огромна. Беше толкова близо, че ако протегнех ръка, можех да докосна студената й буза. Тя изпълваше целия ми поглед, изпълваше ме с музика. Сега разбирах: пееше се за живота и смъртта. Отдадох тялото си на песента и я оставих да ме завърти в танца и да ме поведе в лабиринта.

И преди бях изпълнявала този танц и винаги усещах енергията на Луната да ме залива и да ме кара да се чувствам дива, всемогъща и свободна. Но този път беше различно. Луната беше по-голяма от всякога. Енергията й караше въздуха да вибрира. Лунната светлина пулсираше така, че всичко около мен сякаш трептеше. Жените извън лабиринта, заобикалящите ни скали, тъмното море — всичко беше неясно и изкривено, сякаш гледах през дъното на бутилка с валерийско вино. Песента продължи да направлява стъпките ми и всяка една беше непоколебима и точна. Не докоснах нито един камък.

В центъра на лабиринта се издигаше нещо голямо. Във вибриращата, трепкаща нощ това беше единственият обект, чиято форма бе устойчива и ясна.

Беше врата, висока и тясна и сребърна на фона на ярката лунна светлина. Беше затворена, но можех да почувствам мрака, който дебнеше от другата страна. Толкова дълбок мрак, че дори светлината на Луната не можеше да проникне в него. Това беше същата врата, която се беше появила през онази гладна зима, и зад нея Старицата се беше спотаила в очакване.

Обхвана ме вледеняващ страх, който проби транса и магията на песента, и се опитах да спра стъпките си, но напразно. Танцът все повече ме приближаваше до вратата. Не можех да откъсна погледа си от нея. Никога досега не я бях виждала толкова ясно. Можех да забележа, че рамката й беше почерняла от времето, но повърхността й блестеше. Можех да видя дръжката, оформена като змия с ониксови очи. Вратата ми беше твърде позната. Не исках да я видя, не исках да призная съществуването й, но очите ми отказваха да се отместят, а краката — да ми се подчинят. Въздушна струя се промъкна из пролуката под вратата и се обви около прасците ми. Гранясалият дъх на Старицата. Той се примеси с металната миризма на кръв от собствената ми кожа. Мирисът на смърт, от който не мога да се отърва в продължение на години, който беше забил ноктите си в мен през онази гладна зима и оттогава не иска да му пусне. Откакто Старицата ми отне Анер.

Челюстите ме боляха, понеже се мъчех да задържа песента, и тялото ми се тресеше от изтощението, което ми причиняваха опитите да забавя танца. Но продължавах да се приближавам, вече бях толкова близо, че пипалата на мрака ближеха тялото ми. Те се промушваха през процепите около вратата, примамвайки и привличайки ме навътре. Не можех да се съпротивлявам. Никой не може да се съпротивлява на смъртта.

Тогава чух гласа. Носеше се на крилата на мрака, сякаш беше изтъкан от тъмнина. Откъслечни думи, достигащи до мен.

Мареси. Дъще. Ела тук, виж моята порта. Моята уста.

Вече танцувах на самия праг, когато гласът на Старицата проникна в костите ми.

Това е твоята Къща — рече Старицата и ужасът ми толкова се изостри, че най-после намерих гласа си.

— Не искам! — изкрещях аз.

Веднага щом прекъснах песента, музиката спря, лунната светлина избледня и вратата изчезна. Светът възвърна яснотата си.

— Не искам! — виках отново и отново, докато майка не се появи пред мен в лабиринта и не положи ръце на тялото ми.

Не си спомням нищо повече. Щом се събудих, видях, че майка ме беше изнесла извън лабиринта. Светлината на факлите трепкаше наоколо ни и луната отново се беше превърнала в малка лампа, блещукаща горе на небето. Угриженото лице на майка беше приведено над мен.

В ъгълчетата на очите си можех да видя пипалата на мрака, плъзгащи се наоколо, върху които се носеше гласът на Старицата, шепнейки безмълвно.

9.

Не се присъединих към празничното пиршество в Лунния двор. Лежах в леглото си в общата спалня и се опитвах да забравя чутото и видяното. Опитах се да заспя. Сигурно се бях унесла към зазоряване, понеже сестра О ме събуди по пладне.

— Майка иска да говори с теб. Чувстваш ли се достатъчно силна?

Даде ми да хапна парче хляб и ме гледаше, докато се обличах. Движенията ми бяха бавни. Не исках да разговарям с майка. Не исках да отговарям на въпроси. Не исках да мисля за случилото се. Но не можех да откажа на директно повикване от самата майка. Затова последвах сестра О през централния двор и нагоре по Лунните стъпала. Разстоянието никога не ми бе изглеждало толкова голямо, колкото през онзи ден. Слънцето грееше на яркосиньото пролетно небе, от Двора на познанието се разнасяше шумът от игрите на малките послушници и можех да видя козлетата да подскачат жизнерадостно по планинския склон. Миризмата на дъха на Старицата все още витаеше в ноздрите ми. Гласът й буботеше в усойните сенки. Вървях колкото може по-близо до сестра О. Старицата не можеше да ме отнесе, ако не бях сама.

Макар да осъзнавах, че ако иска нещо, в крайна сметка ще го получи.

Лунната къща е ниска сива сграда, до която се намира Лунният двор. Къщата е построена от камъни, като всички къщи на острова, а задната й стена е формирана от самата планина. Вратата е направена изцяло от метал. Повърхността й може би някога е била чиста, но оттогава е насъбрала много пукнатини и драскотини, които изглеждат като резултат от множество удари. Мирише на гранясало. Само веднъж преди това съм прекрачвала прага на тази врата — когато пристигнах и ме доведоха при майка за пръв път.

Майка седеше зад голямото си бюро и ме чакаше. Острият вятър, духащ от планинския склон, правеше стаята й доста студена. В стаята имаше две врати: една, която водеше към килията, където спеше майка, и друга груба дървена врата с железни панти и тежка дръжка. Първата беше открехната и можех да видя малката гола килия. Вътре имаше тясно легло, което изглеждаше удобно, бюро с лампа и малък прозорец.

Лицето на майка беше спокойно и безизразно, но ми се стори, че видях проблясък на тревога в светлите й очи. Опитах се да избегна погледа й. Не исках да отгатне истината по очите ми. Сестра О стоеше до мен с изправен гръб и стиснати устни. Дотогава не бях виждала гърба й в изправено положение.

— Мареси, какво се случи миналата вечер? — Гласът на майка беше повелителен. Тя очакваше отговор.

Наведох поглед към земята. Не можех да излъжа майка. Можех само да мълча.

— Беше Луната, нали? — Гласът на майка се смекчи. — Тя може да бъде плашеща. Разбирам това. Първия път, когато ми проговори, и аз се уплаших. Уплаших се от отговорността. Осъзнах, че ме е избрала за своя служителка. Като майка на Абатството стоя най-близо до Хава. Но преди да бъда избрана за майка на Абатството, бях призована от Луната. Мареси, може би си обмисляла различен път, но ако си била избрана от Луната, не можеш да откажеш. Трябва да станеш моя послушница.

Вдигнах поглед. Майка не беше видяла вратата, не беше чула Старицата. Не знаех какво да кажа. Беше голяма чест да те поканят в Лунната къща, но усещах, че това не е редно. Да, Луната ме беше погледнала, но тази, която ми проговори, беше Старицата. Или бяха едно и също? Погледнах към сестра О, но не посмях да отговоря.

Очите на майка ме подтикваха да говоря.

— Богинята… тя има три образа, нали? Девата, Майката и Старицата. — Майка ми кимна окуражително, затова се престраших да задам въпроса си: — Ами Луната, и тя ли е едно от тези проявления?

Сестра О въздъхна.

— Виж сега, Мареси. И преди съм го обяснявала…

Майка повдигна ръка и я прекъсна.

— Не, Мареси. Луната съчетава и трите проявления. Луната е лицето на триединството на богинята.

— Тогава не съм била призована от Луната — казах твърдо. — Поне в това съм уверена.

Не можех да разчета изражението на майка. Дали в очите й не видях разочарование?

— Напълно ли си сигурна?

Кимнах.

— Искаш ли да ми разкажеш какво се случи по време на танца?

Поклатих глава. Не исках никога да говоря за това. Дори не исках да си помислям за случилото се.

Майка ни направи знак, че можем да се оттеглим. Сестра О ме следваше плътно по петите и можех да усетя острия й поглед, забит в гърба ми. Майка беше приела отговора ми, но знаех, че той няма да удовлетвори сестра О.

Когато слязохме на централния двор, обърнах лицето си към слънцето. Слънцето, което даряваше живот. Исках неговата светлина и топлина да пропъди остатъците от мрака вътре в мен, но също така нямах желание да гледам сестра О в очите. Тя стоеше до мен с кръстосани ръце и в крайна сметка нямах друг избор, освен да я погледна.

— Мареси, ако ми разкажеш какво се е случило, може би бих могла да ти помогна. — Тя протегна ръка и погали неловко кърпата на главата ми. — Винаги си можела да се обръщаш към мен с въпросите си. Има ли нещо, за което се чудиш или което искаш да знаеш…

Аз отново поклатих глава и стиснах здраво устни. Тя ме изгледа продължително и въздъхна.

— Много добре. Но знай, че съм на разположение, ако искаш да поговориш за каквото и да било.

Гледах я, докато тя се изкачваше по стъпалата към Двора на храма. Сестра О никога не ме беше молила за повече въпроси.

Следващите няколко дни бяха тежки. Отдръпнах се от останалите момичета, понеже не исках или не бях способна да отговоря на въпросите им. Стоях навън, под слънцето, колкото може повече. Всяко тъмно кътче ме плашеше. Навсякъде, където се образуваха сенки, ми се струваше, че мога да усетя вратата към другото царство. Царството на Старицата. Сякаш сенките бяха навсякъде. Слънцето не ми изглеждаше толкова ярко, както преди. Всичко беше по-тъмно. Във всеки полъх на вятъра и шепот на океана очаквах да чуя гласа на Старицата.

Но като че ли моята несигурност и слабост вдъхнаха сили на Яй. Тя придоби по-голяма самоувереност и започна да говори и с другите послушници, а не само с мен и Енике. Може би трябваше да стане по-силна, защото аз бях слаба — за да има силата да ме подкрепя за известно време. Тя никога не ми задаваше каквито и да било въпроси, но винаги можех да разчитам на нея, когато мракът се доближаваше твърде много. Това най-често се случваше сутрин, когато слънцето беше ниско и сенките между къщите бяха дълбоки и остри като острието на нож. Точно когато най-малко го очаквах, гласът на Старицата се прокрадваше към мен, шепнейки и съскайки, докато не се разтрепервах от страх. Яй винаги беше до мен, тя ме извеждаше навън, на слънчевата светлина, и ми говореше нежно и сладко — както правех аз, когато всичко беше толкова ново и плашещо за нея. Нейният глас пропъждаше гласа на Старицата. Поне за малко.

Никога не се чувствах в безопасност от зова на Старицата, но вечерите бяха най-тежки. Тогава мракът притискаше гърдите и очите ми и чувах отново и отново последното измъчено дихание на Анер. Царството на смъртта ми се струваше толкова близо и усещах собственото си сърцебиене някак слабо и нестабилно. Как бих могла да противостоя на волята на Старицата? Как бих могла да се удържа на разстояние от вратата й?

Когато безпокойството ми ставаше нетърпимо, без дума или звук в мрака се прокрадваше ръка и докосваше моята. Яй. Тя не хващаше ръката ми, а ме оставяше аз да сграбча нейната, ако имах такова желание. Стисках здраво ръката й, като поставях палеца си върху китката й, и равномерният й пулс се смесваше с моя, за да ме закотви в този свят.

Държейки ръката на Яй, най-после можех да заспя.

10.

След няколко дни, в които слънцето грееше ярко, спомените ми за мрака започнаха да избледняват и отново можех да дишам. Гласът на Старицата вече не ми се причуваше навсякъде. Смеех се и играех както обикновено, участвах в уроците, изпълнявах задълженията си и вечер ходех в съкровищницата да чета. Единственото място, където се чувствах неспокойна, беше пред вратата на гробницата. Усещах как от нея се излъчва силата на Старицата и винаги я подминавах възможно най-бързо. Сега бях повече от щастлива, че Яй ми прави компания. Страхувах се да обикалям сама из Къщата на познанието.

Една сутрин, след като свършихме уроците, Енике, Яй и аз седяхме до стената в централния двор и тогава служителката на Розата мина покрай нас. Тя се спря и ни се усмихна. Винаги се чувствах срамежлива около нея. Служителката на Розата е единствената сестра, която не носи кърпа на главата си, и дългата й меднокестенява коса пада по гърба й на плътни, блестящи къдрици. Големите й очи са тъмни и пълни с топлина, а светлата й кожа вече е покрита с лунички от силното пролетно слънце. Тя е най-красивата жена, която съм виждала някога.

Избраната за служителка на Розата винаги се отказва от собственото си име, затова не знам как се е наричала, преди да стане Розата. Това е другото име на Девата, онази частица от Първата Майка, чиято мъдрост се свързва с началото на живота и свещените сили на женското тяло. В много общности Девата е просто символ на невинността, но в Абатството сме запознати с истинската й същност. Всички най-дълбоки тайни на женското начало принадлежат на Девата. Тя е семето и издънката. Майката, или Хава, е животът и плодородието, а Старицата е смъртта и разрухата. Розата се приближи до нас.

— Както знаете, все още нямам послушница. Ще можете ли да ми помогнете с нещо, и трите? Трябва да излъскам свещените предмети на Храма преди летните обреди и няколко допълнителни ръце ще ми бъдат от полза.

— Разбира се. — Енике веднага скочи на крака. За разлика от мен, тя не се държеше толкова срамежливо с Розата. Двете с Яй последвахме Енике и Розата нагоре по Вечерните стъпала към Храма на Розата.

Портата на Храма на Розата е най-красивата на целия остров. Тя е двойна врата, висока колкото три жени и изработена от снежнобял мрамор с инкрустирани фигури на рози от червен мрамор. Ние се спряхме пред вратата и аз прокарах пръстите си по гладката й повърхност. Не можех да усетя никакво несъвършенство.

— Вече никой не владее такова майсторство в ръчната изработка — каза Розата.

— Иска ми се някоя сестра да умееше това изкуство и да можеше да предаде познанието си на мен и само на мен — промълвих, като погалих отново лъскавата повърхност. Розата се усмихна.

— Сестра О ми е разказвала за теб, Мареси. Несъмнено беше права в преценката си.

Усетих как се изчервявам и бързо отдръпнах ръката си. Не бях напълно сигурна какво имаше предвид с тези думи, но определено не искаше да ме обиди.

Розата отключи вратата и пристъпи в хладния полумрак на Храма.

Доколкото можех да си спомня, бях влизала тук само за благодарствения молебен и възхваляващия ритуал. Сега Храмът беше празен и тих. Двата големи розови прозореца върху дългата източна и западна стена хвърляха розово-червената си светлина в красиви шарки на пода. В средата на залата имаше двойна редица от тесни колони, издигащи се до сенките на тавана. Храмът бе напълно гол; нямаше никакви пейки или столове, никакви маси или украси. Единствената декорация, с изключение на розовите прозорци, бе мраморният под, който приличаше на килим, изтъкан от червена и бяла прежда, пълен със скрити лози, цветя, листа и завъртулки. Фигурите, които образуваха, изглеждаха почти като изписани думи и когато се вглеждах в тях достатъчно дълго, имах чувството, че всеки момент бих могла да разбия кода и да разбера смисъла му. Но все още не го бях дешифрирала.

В другия край на залата, от лявата страна, се намираше платформата, където Розата заставаше, за да провежда церемониите. Розата се приближи до нея, изкачи се по широките мраморни стъпала и ни помаха да я последваме. Стъпките ни проехтяха в празната зала и изведнъж се почувствах така, сякаш нахлувахме в някакво пространство, където нямахме право да се намираме. Още щом направих първата крачка по стълбите, усетих невидима ръка да ме дърпа назад. Спрях се и до мен Яй постъпи по същия начин. Енике като че ли не забелязваше нищо и продължи да се изкачва. Розата се обърна и ни погледна. Погледът й се задържа върху Енике. Тогава тя вдигна ръка.

— Каня тези дъщери на Първата Майка да стъпят на свещената земя на Розата — рече тя със същия тържествен глас, който използваше по време на големите церемонии, като например кървавите обреди и разлистването на Розата. Невидимата ръка ни пусна и двете с Яй можехме да продължим с изкачването на стълбите.

Розата отвори гравираните врати от палисандрово дърво в задната част на платформата. Последвахме я в стая, преливаща от най-различни предмети.

Единствената светлинка идваше от един-едничък тесен прозорец със северно изложение, но тя се отразяваше от стотици блестящи дрънкулки и почти ме заслепяваше. Вътре имаше месингови и сребърни свещници, високи колкото мен. Имаше маси, затрупани с паници, бокали и кутии в най-различни размери и форми — и всички бяха изработени от злато и сребро. Почти всичко носеше символа на петолистната роза. Имаше големи стари сандъци от потъмняло дърво, с панти, изгубили блясъка си, и ключалки, които изглеждаха така, сякаш не бяха пипани от десетилетия. По стените бяха наредени шкафове, някои — по-прости и обикновени, други — богато украсени с релефи и инкрустации. Вратичките на някои шкафове бяха открехнати, разкривайки рафтове, затрупани с още много неща: накити, кутии, чаши, бокали и купчини от предмети, които не можех да различа.

Розата се движеше без всякакво усилие измежду покъщнината и предметите, без да докосва или да се блъска в каквото и да било. Яй и аз стояхме на прага, но Енике влезе в стаята, изпълнена с удивление, докато Розата изваждаше парцали и буркани от малка ракла в най-отдалечения ъгъл.

— Не трябва да лъскаме всичко, не се притеснявайте — каза тя, смеейки се тихичко. — Само нещата, които са ни необходими за летните обреди, като например кървавите обреди. Нуждаем се от кадилниците, гребените, три церемониални бокала, три сребърни свещника… Сама ще подбера и ще изкарам всичко за вас.

Докато говореше, сенките в стаята започнаха да се събират и да се тълпят около мен. Мракът се приближаваше, пулсирайки със страшна сила. Приготвих се и вдигнах ръце, за да се отбранявам срещу Старицата, срещу смъртта. Не бях готова! Исках да изкрещя, но от гърлото ми не излезе нито звук.

Розата се вцепени и се обърна. Погледна към Енике и изпусна един буркан с лак на пода. Издрънчаването на метала върху мрамора разпръсна сенките и Старицата изчезна. Краката ми се подкосиха и се строполих върху най-близкия сандък. Яй беше единствената, която забеляза, че нещо не е наред, и дойде и застана до мен. Не ме докосна, но близостта й беше успокояваща.

Енике стоеше до една от масите с виновно изражение на лицето си. Тя държеше два големи гребена от потъмняла зелена мед и всички останали предмети, които Розата беше споменала — кадилници, бокали, свещници, — бяха наредени върху масата пред нея.

— Исках само да помогна — извинително промълви тя. — Прости ми, сестро, не знаех, че не е редно.

— Как разбра къде се намира всичко?

Розата се приближи, за да огледа предметите на масата. Тя вдигна един от бокалите и прокара пръсти около него, сякаш за да се увери, че е истински.

Объркана, Енике се огледа наоколо.

— Аз… просто знаех. Щом назова предметите, някак си видях къде се намират. Ръцете ми сами ги откриха.

Лъчезарна усмивка се плъзна по лицето на Розата и видях сълзи да блестят в очите й.

— Най-после! Знаех, че Девата ще ми даде знак, но не знаех как! — Тя поклати глава и косата й заблестя на слънчевата светлина. — Първата Майка има чувство за хумор.

И трите я погледнахме въпросително, а тя се засмя на объркването ни.

— Девата е Розата, моята господарка. Първият образ на Първата Майка. Въпреки това тя избра да ми посочи послушницата ми чрез задача, която всъщност спада към втория образ — Майката Хава. Мислех си, че и третият образ би трябвало да присъства при такъв важен избор.

— Послушница! — възкликна удивено Енике. — Аз?

— Ти. — Розата се усмихна топло, приближи се и нежно взе гребените от нея. После хвана ръцете й. — Ти ще бъдеш послушница на Розата. Не можеш ли да го почувстваш? — Розата пусна ръцете на Енике и внезапно придоби сериозно изражение. — Къде е камбаната, която бием по време на кървавите обреди?

Без никакво колебание Енике посочи към малка кутия, намираща се върху един от по-ниските шкафове.

— Кога Девата е най-силна?

— През пролетта, когато се пробужда Пролетната звезда. — Бих могла да дам същия отговор, на това ни беше научила сестра О. Но тогава Енике ме изненада. — Тя е най-силна и по време на зимното слънцестоене, когато Майката спи. Тя е най-силна, когато се ражда дете, когато земята се разорава и когато на някое момиче за пръв път му идва лунната кръв.

Розата кимна.

— Колко тайни пази Девата?

— Девет.

— Прошепни ми тайното й име.

Енике се наклони напред с изражение на почуда и прошепна нещо в ухото на Розата. Тя се усмихна и стисна отново ръцете на Енике.

— Все още ли се съмняваш?

Енике поклати глава и преглътна.

— Но служителката на Розата трябва да бъде красива. — Гласът й беше много смирен. — Така е било винаги. Аз съм… аз съм покрита с белези.

— Девата също е изпитвала болка и страх, Енике, дъще — каза нежно Розата. — Но това не я прави по-малко красива.

Когато светлината от северния прозорец озари лицата им, намиращи се толкова близо едно до друго, забелязах, че всъщност двете много си приличат — жената и момичето. Същата гъста къдрава коса, същите топли очи. Но дори нещо повече: лицата им имаха едно и също изражение.

— Ти си красива, Енике — рекох аз. — И преди да падне първата слана, ще станеш още по-красива.

Не знаех защо го казвам. Розата ме погледна проницателно. После се усмихна нежно, но в очите й имаше тъга.

— Значи в крайна сметка и ти си тук, Старице.

11.

На следващия ден, след като Розата беше избрала Енике за своя послушница, в ранните утринни часове, когато светлината е все още почти прозрачна и около планинските склонове и къщите се реят сенки, бяхме събудени от звука на Кървавата камбана. Замаяни станахме от леглата си. Прогоних всички малки послушници навън, както бяха по нощници и с непокрити коси. На централния двор ни чакаха начумерените сестри, също само по нощници, които не спираха да търчат от единия край на двора до другия, от Вечерните стъпала до Стъпалата на зората. Те ни грабнаха за ръцете и раменете и ни повлякоха със себе си, бутайки, блъскайки, дърпайки. Ние подскачахме боси върху студените калдъръмени камъни към стълбите. Кървавата камбана кънтеше непрестанно между къщите, затова се зачудих кой ли я биеше.

След като се изкачихме по-нависоко, от морето се понесе студен утринен вятър, който повдигна нощниците ни и развя косите ни. Небето беше бледосиньо и безоблачно. Чух вик, видях вдигната ръка, сочещ пръст. Обърнах се и погледнах към морето.

В близост до Зъбите се беше появил кораб. Белите му платна се издуваха от вятъра, а заостреният му нос пореше водата, карайки огромни пръски да хвърчат от двете страни на плавателния съд.

Кървавата камбана затихна.

Вече знаех. Знаех кой се беше насочил към острова. Обърнах се да потърся Яй в тълпата от облечени в бяло фигури, които си пробиваха път по стълбите. Трябваше да я намеря, преди да беше видяла кораба. Зърнах русата й коса, докато се изкачваше заедно с Йоем и Дори.

— Яй! — провикнах се. — Яй!

Не знам дали ме чу, понеже в същия момент Йоем забеляза кораба и го посочи с пръст. Яй погледна натам и се вцепени на място.

— Загубени сме. — Гласът й беше слаб, но чувах всяка дума. — Всички сме загубени!

Тя започна да се клати.

— Ще падне! Хвани я!

Яй тъкмо щеше да се прекатури, но сестра О успя да я хване в жилестите си ръце. Без да спира, тя понесе момичето нагоре и продължи да изкачва стълбите с дълги и бързи крачки, сякаш беше кошута. За известно време цареше пълен хаос, никой не знаеше какво да прави, всички се взирахме в морето и мърморехме уплашено.

— Побързайте! — извика майка. Останалите вдигнахме погледи и я видяхме да стои на най-високото стъпало, гологлава като всички нас, дългата й сива коса падаше като водопад около раменете й. — Не разполагаме с много време.

Веднага всички се втурнахме и бързо заизкачвахме стъпалата към Къщата на огнището, където сестра Ерс държеше вратите отворени. Влетях вътре едновременно с майка.

— Мисля, че набавих всичко. — Чух сестра Ерс да казва тихо на майка, докато минавахме покрай тях. — Някои са стари, как бих могла да знам…

Майка я потупа леко по рамото и влезе в залата.

Видях Йоем да тича и да пада на колене пред Огнището, където бързо разбърка въглените. Застанахме около масата, като сестри и послушници се редувахме. Някой отиде и отвори широко всички прозорци. Стоях на място, от което можех да държа под око Зъбите, и скоро видях корабът да изниква иззад най-отдалечената скала. Не можех да откъсна поглед от бялата пенеща се вода. Слънцето започваше да се издига от другата страна на планината и щом озари света с първите си лъчи, забелязах нещо да блести на кораба.

Изкарани оръжия.

Досега не бях влизала в Къщата на огнището със сестрите. Сестра Мареане стоеше до мен, но след това се мръдна, за да направи място, понеже сестра О избута Яй до мен и се дръпна. Яй беше дошла на себе си, но все още беше толкова бледа, че се страхувах, че може отново да загуби съзнание. Тя не се тресеше. Беше напълно неподвижна, като мишка, изправена пред гладна котка и таяща напразната надежда, че котката ще изгуби интерес и ще я остави на мира.

Сестра Ерс, Йоем и Сисил се втурнаха вътре в залата, носейки месингово блюдо. На блюдото бяха сложени тъмнозелени листа, бадеми и захаросани розови листенца.

— Вземете и яжте — повтаряха, докато сновяха между маси и рамене. — По едно от всичко. Вземете. Яжте. Побързайте.

Протегнах се, за да взема малко за себе си, но тъй като Яй не помръдна нито мускул, взех и за нея. Помогнах й, като приближих бадем до устните й, после и аз изядох един. Имаше вкус на пръст и сол. Захаросаните розови листенца бяха едновременно кисели и сладки.

Майка мина покрай нас, спокойна и величествена, а косата й се развяваше от лекия бриз, който влизаше през отворения прозорец. В ръцете си държеше златен бокал.

— Яжте, дъщери мои. А след като се наядете, пийте — каза майка. — После, след като сте пили, укротете косите си. Заплетете ги или ги вържете, навийте ги или ги закрепете. Не оставяйте нито един кичур да се изплъзне.

Мушнах едно от странните листа между пасивните устни на Яй, след това вкарах едно и в собствената си уста и задъвках. Горчивият вкус ме изпълни — от гърлото до гърдите, от утробата до ходилата. Имаше вкуса на тъга и лунна светлина.

Течението се промъкна по пода и вледени глезените ми. Престанах да дъвча.

Дъхът на Старицата. Царството й отново беше близо. Наоколо настана тишина, единствените звуци бяха вятърът и тихото дъвчене на жените. Дали не можех да чуя гласа на Старицата да шепти в платната на настъпващия кораб? Името ми ли произнасяше? Не можех да преглътна листото в устата си. Не можех да се движа. Ако се помръднех, тя щеше да ме намери.

Майка се върна при нас и вдигна бокала пред устата ми. Червеното вино отми листото и страха. Гъстото вино беше сладко като мед и солено като кръв.

Всички около мен бяха вкарали ръце в косите си, извивайки, заплитайки и връзвайки ги с чевръсти, пъргави пръсти. Сестра Лоени и сестра Нумел тичаха между пейките и масите, за да раздават ленти, с които да се завързват косите. Не исках да стоя мирно и да заплитам косата си. Сега, когато виното беше прогонило парализата ми, единственото, което исках, беше да избягам. Да избягам далече от кораба, от Старицата, да се кача в планината и да се скрия. Ръката ми трепереше, когато започнах да заплитам косата си.

Движенията на пръстите през косата ми ме успокоиха. Не бях сплитала косата си, откакто живеех в родния си дом, но ръцете ми си спомняха как да го правят. Те извиваха, вдигаха, стягаха и пак извиваха. Спокойствието се разливаше из тялото ми, спрях да се движа и усетих прилив на сили.

Вятърът, който нахлуваше през прозорците, започна да утихва.

Двете със сестра Мареане помогнахме на Яй да сплете косата си. Докато оформяхме плитките й, можех да усетя, че се отпуска, та макар и малко. Това беше един особен вид спокойствие, на което никой не можеше да устои.

Яй беше последната, която сплете косите си. Когато свършихме, вятърът беше утихнал напълно. Всички се изправихме, погледнахме през прозореца и се помъчихме да се сдобием с по-добър изглед.

Морето беше спокойно и блестеше като огледало. Повърхността му беше напълно гладка, без каквото и да било вълнение. Слънцето се беше издигнало над хоризонта, но все още се намираше зад планината. Постройките на Абатството хвърляха дълги, остри сенки. Корабът се поклащаше със спуснати платна между Зъбите и пристана и около носа му вече не се пенеше вода. В гърдите ми сърцето подскочи леко от радост. Всички сестри и послушници бяха задържали дъха си.

Тогава хората на кораба започнаха да се движат. Почти можех да различа светлокоси мъже в черни дрехи. Блестящите оръжия изчезнаха. От страничните дупки на кораба се показаха дълги приспособления.

Гребла.

— Към Храма на Розата! — провикна се пронизително майка. — Бързо!

Забързано заизлизахме от Къщата на огнището, без да кажем нито дума. Плитките шибаха нежните бузи, босите крака трополяха по гладките камъни. Тичахме. Държах здраво ръката на Яй. Надолу по Стъпалата на зората, през централния двор и нагоре по Вечерните стъпала. През цялото време не изпускахме от поглед кораба, който се промъкваше все по-близо. Плаваше по-бавно от преди, но неотстъпно се приближаваше.

Розата разтвори вратите на Храма и бързо се втурнахме вътре. Оцветените стъкла не пропускаха много от рядката утринна светлина в Храма и във вътрешността му цареше почти пълен мрак. Видях две фигури, облечени в бяло, да изкачват бързо стълбите към платформата и да изчезват зад двойните врати от палисандрово дърво. Енике и Розата.

Ние стояхме в колонадата и чакахме.

Оттам не можехме да видим морето. Не знаехме докъде е стигнал корабът. Яй все още се държеше здраво за ръката ми. Аз бях ужасена. Мислех за това, което мъжете щяха да причинят на Яй, на всички ни. Мислех за външната стена и дали беше достатъчно висока. Колко дълго можеше да удържи мъжете отвън? Устата ми все още можеше да усети горчивия вкус на листото, сладостта на розовите листенца, пръстения привкус на бадема.

Розата и Енике се появиха върху платформата. Беше странно да ги видя, без косата им да се разстила по раменете им. Те държаха два дълги сребърни свещника и запалиха две дебели кървавочервени свещи. Пламъците не успяха да осветят кой знае колко Храма, но накараха сенките да затанцуват в бледата светлина на зората. Розата и Енике изчезнаха зад вратите и пак излязоха, носейки в ръце нещо блестящо.

— Пуснете косите си! — провикна се Розата с нов глас — глас, който проряза тишината като нож.

Енике повтори като ехо:

— Пуснете косите си!

Гласът на Енике също не беше нейният собствен и ме прониза като меч.

Сега можех да видя какво държаха. Това бяха медените гребени, които бяхме видели предния ден.

Започнахме да разплитаме плитките си: светли и тъмни, червени и сребърни.

Повей на вятъра нахлу през отворените врати.

Върху платформата Розата и послушницата й освободиха косите си с бързи и сръчни движения. После вдигнаха гребените и ги забиха дълбоко в дългите си коси.

Силен вятър се завихри около Храма и накара розовите прозорци да затракат. Розата издаде победоносен рев и прокара гребена до самия край на косата си.

— Пробуди се, ветре! — провикна се тя. — Развилней се, бурьо!

Тя хвърли гребена към другия край на залата. Видях сестра О да го хваща и да го прокарва през косата си. Гневният вятър отново заблъска по покрива на Храма.

Разплетох косата си. Малки искри полетяха от нея, щом най-после се освободи напълно. Бързо разпуснах и плитките на Яй. Нейната коса пукаше и съскаше. Гребените летяха из залата и се гмурваха в косите на жените, карайки ги да искрят и да се развяват. Розата и Енике прокараха пръсти през къдриците си и отметнаха глави с пронизителен, креслив смях. В ръцете ми се приземи гребен, първо го прокарах през косата на Яй, а после и през моята.

Вятърът виеше и се блъскаше яростно в стените, тавана и прозорците, докато големите мраморни врати не зейнаха и не се удариха с трясък в стената. Храмът беше пълен с облечени в бяло жени, които тропаха, люлееха се и се гърчеха, и колкото по-бързо мятахме косите си, толкова повече освирепяваше вятърът. Пуснах Яй и си проправих път към вратата. Трябваше да видя, трябваше да знам.

Почти не можех да разпозная света отвън.

Небето беше почерняло от буреносни облаци. Всичката светлина беше изчезнала. Във въздуха се носеха листа, клони и отломки, изтръгнати от яростния вятър. Не можех да видя залива на Абатството от вратата, защото пред погледа ми се изпречваше Сестринската къща, затова започнах да се боря срещу вятъра и се отправих към Двора на храма. Бурята се врязваше в косата ми, дърпаше кичурите ми и ги разпиляваше — и докато го правеше, сякаш набираше все по-голяма сила. Бесните повеи жулеха като камшици от тънка кожена лента.

Отне ми доста време да стигна до Вечерните стъпала и да се сдобия с ясен изглед към океана. Когато най-после го зърнах, не приличаше на нищо, което бях виждала досега.

Вълни, по-високи от самия Храм, се разбиваха в брега. Вода и пяна изпълваха въздуха. Ако Абатството се намираше по-ниско и по-близо до брега, вече отдавна щяхме да бъдем унищожени. Кеят и малкият хамбар до него бяха отнесени от водата. Океанът затриваше всичко по пътя си.

От кораба нямаше и следа.

Бурята утихна чак след един ден. Изчакахме вътре в храма да премине най-лошото, после се подслонихме в Сестринската къща, където сестрите приспаха малките послушници в собствените си легла, а останалите се наредихме до прозорците и гледахме как океанът преправя цялата брегова линия.

Когато се свечери, навън най-после се успокои достатъчно, за да се престрашим да излезем и да слезем по Вечерните стъпала. Сестра Ерс и послушниците й се втурнаха да приготвят вечерята, а сестра Котке поведе останалите послушници към Извора на тялото. Горещата вода действаше много успокояващо и ни позволиха да останем в басейна толкова дълго, колкото пожелаем. Вместо след това да отидем в студената баня, ние се облякохме в дрехите, които сестра Нумел ни донесе от Къщата на послушниците. Другите сестри побързаха да проверят какви щети беше нанесла бурята, както и вероятно да извършат ритуали и церемонии, които ми бяха напълно непознати. Енике не беше с нас. Тя беше останала в Храма на Розата.

През цялото това време Яй не реагираше по никакъв начин. Тя не говореше и се помръдваше само ако я бутах или я дърпах със себе си. Трябваше да изсуша косата й и да й помогна да се облече. Докато я дърпах към Стъпалата на зората на път за Къщата на огнището, за да похапнем, тя се спря по средата на централния двор и погледна към морето. Всъщност оттам, където стояхме, не можехме да го видим отвъд стената, но можехме да чуем плясъка на вълните, разбиващи се в скалите на брега. Вятърът все още беше режещ и студен.

— Те все още са тук — прошепна тя. Трябваше да се наклоня, за да чуя думите й, преди вятърът да ги прекърши. — Мога да го почувствам. Те са там някъде. Той никога няма да се откаже, Мареси. Честта и гордостта са всичко, което притежава. Без тях той е нищо. Ще стори всичко по силите си, за да ме върне и да ме накаже.

Тя не плачеше. Не крещеше. Но примирението й ме тревожеше повече от страха й.

— Но не виждаш ли, че Абатството те закриля? — казах нежно. — Днес не те сполетя беда и никога няма да ти се случи нищо лошо.

Тя се обърна и ме погледна за пръв път, откакто беше зърнала кораба.

— Той няма да се откаже. Ще се върне.

12.

Целия следващ ден прекарахме в разчистване след бурята. Откъртените керемиди на покривите трябваше да бъдат сменени, дворовете бяха пълни с боклуци и едно дърво беше паднало напречно на планинския път и трябваше да се нареже и да се пренесе. Големи скални късове се бяха катурнали по планинските склонове и бяха изкъртили част от стената там, където спускането към морето е най-стръмно. Сестра Нар обикаляше наоколо и се оплакваше за цялата разруха, сполетяла Градината на познанието, а челото на сестра Мареане беше набръчкано от дълбоки угрижени линии. Дори и овощните ни дръвчета бяха повредени от бурята.

На мен, Яй и Енике ни беше възложено да помогнем на сестра Верк и Луан в разчистването на брега. Намерихме някои отломки от кея и хамбара, останалото беше отнесено от морето. Сестра Верк си водеше прилежни бележки за всичко, което трябваше да се замени. Скоро ръцете и гърбовете ни боляха от влаченето на тежки мокри дънери и дъски нагоре по брега, за да ги спасим от грабителските вълни на океана. Все още духаше силен вятър, който караше косите да танцуват пред очите ни и да се промушват в ъгълчетата на устите ни, докато говорехме. Погледнах към светлата коса на Яй, към кестенявите коси на Енике и Луан и черната коса на сестра Верк, които се вееха свободно под кърпите им. Толкова много скрита сила.

Двете с Енике влачехме от водата тъмен, напукан от годините дънер. Погледнах към Яй, която беше потопена до кръста си в студеното море и стоеше до сестра Верк и Луан, вдигайки камъни, които се бяха прекатурили и блокираха пристана. Тя изпъшка и намръщи лице от натоварването. Щом се сблъска с по-голяма скала, която изискваше повече усилия, изрева високо. След това подпря ръце на скалата, наведе глава и се запъхтя за един кратък миг, преди да сръга отстрани Луан, за да продължат заедно със следващия камък. Сестра Верк й каза нещо, което не успях да чуя. Видях, че Яй й изсъска нещо в отговор.

Този път Яй не се беше скрила в черупката си. Тя се беше ядосала.

Заедно се изкачихме по тесните стълби, водещи към Абатството. Показах й няколко парчета гладък сив плавей, които бях събрала от брега. Тя се начумери и се извърна на другата страна.

— Никой не се вслушва — каза тя и се заизкачва по стъпалата, потропвайки ядосано. — Всички тичат напред-назад и се тревожат за кея и за плодовите дръвчета. — Почти изплю думите. — А ти! — Тя се обърна толкова бързо, че се блъснах в нея. — Ти знаеш. Никой друг не знае, с изключение на теб, майка и може би няколко от сестрите. Знаеш какво се случи с Унай. Знаеш какво иска баща ми. Наистина ли мислиш, че някой ще бъде пощаден, когато той дойде за мен? Мислиш ли, че той ще се задоволи да вземе само мен? Той ще си отмъсти на всички, които са ме укривали. Всички. А ти се разхождаш и събираш парчета плавей.

Тя се завъртя и закрачи нагоре по стъпалата, без да поглежда назад. Аз останах на място и преглътнах трудно. Какво искаше от мен? Ако ме беше помолила да направя нещо, бих го сторила, без да задавам каквито и да било въпроси. Но не знаех как да й помогна, ако настояваше да ме обвинява.

През целия ден, както и на следващия, се занимавахме само с разчистването. Нямахме уроци и се хранехме в Къщата на огнището, когато ни оставаше време между задачите за изпълнение. Яй не ми говореше. Избягваше ме. Държеше се по различен начин, беше раздразнителна и докачлива като магарешки бодил, а аз не знаех как да реагирам на сумтенето и намръщения й поглед. Тя се погрижи да не ни бъдат възложени едни и същи задължения и на втория ден почти не можех да я видя. Първоначално сърцето ми се свиваше за нея. Тя беше уплашена и аз разбирах причините за това. Но защо се ядосваше само на мен? Нямаше повод да ме наказва!

Целия следобед пренасях току-що нарязани дърва от планинския път в бараката за дърва до Къщата на огнището. Когато се свечери, ръцете ми вече трепереха от усилието, раменете ме боляха и едва се домъкнах до Къщата на огнището, за да хапна малко.

Яй седеше на една от дългите маси и разговаряше със Сисил и Йоем. Знам, че ме видя, но избегна погледа ми. Те се бяха сгушили една в друга и водеха напрегнат личен разговор.

Взех чаша вода и напълних чинията си с хляб, сирене и маринован лук от масата за сервиране. Погледнах към Яй и осъзнах, че не знам къде да седна. Тя все още се правеше, че не съществувам. Бавно я подминах и седнах малко по-нататък на същата маса. Никоя от тях не ме погледна, нито ме покани да се присъединя към разговора. Забих поглед през прозореца на западната стена и се опитах да се престоря, че съм избрала да седя сама, дъвчейки хляба си колкото може по-бързо. Не исках Яй или Йоем да забележат, че съм разстроена.

Когато се наядох, станах и се опитах да уловя погледа на Яй. Тя се обърна към Йоем и й каза нещо, което я накара да закима енергично. Аз се вторачих право напред и стиснах здраво устни, докато излизах от Къщата на огнището. Беше ми добре без Яй, преди да дойде в Абатството, така че можех отново да се чувствам добре без нея.

През онази вечер трябваше да отида сама в съкровищницата, а точно тогава имах най-голяма нужда от компания. Сестра О не беше в стаята си, когато почуках, но тя ми беше разрешила да вземам ключа и в отсъствието й, затова го свалих и в гаснещата вечерна светлина прекосих с него Двора на храма и се насочих към Къщата на познанието. Сърцето ми се сви от страх още щом отворих вратата. Искаше ми се Яй да е до мен.

Пристъпвах сковано по коридора. Наближих вратата на гробницата. Това беше първият път, когато трябваше да мина покрай нея сама, откакто Старицата ми проговори. Притиснах силно ключа като вид закрила, като кинжал. Щом доближих вратата, се затичах — бързо и безшумно. Макар и да не чух Старицата, знаех, че тя ме чака от другата страна. Дебнеше удобния момент.

Когато вратите на съкровищницата се затвориха зад мен, най-после се почувствах в безопасност. Вдишах познатата миризма на прах и пергамент. Известно време просто стоях така и дишах. Беше толкова различно да съм там без Яй. Беше както преди да дойде, и все пак не съвсем: вече бях привикнала към компанията й. Бях свикнала да обсъждаме кои книги ще изберем, да я слушам как разгръща страниците и после да разговаряме за прочетеното, докато заключваме вратата на съкровищницата и се насочваме към изхода на мрачната къща.

През онази вечер избрах древните истории на първите сестри. Винаги съм обичала да чета за пътуването им до острова, за усилията, които са положили за построяването на Къщата на познанието, и оцеляването им през първите няколко години, когато са се препитавали само с риба и диви плодове и боровинки. Животът на острова бил труден през първите няколко години. Започнал да става по-лек едва след няколко десетилетия, когато открили колонията на кървавите охлюви и така се сдобили с непрестанен източник на сребро.

Обичам да чета за първата послушница на острова и как започнали да се разпространяват слухове и Абатството се превърнало в убежище за уязвимите и преследваните. Отдадох се на историята и на успокояващото чувство за сигурност, което винаги пробуждаше у мен.

Вече беше станало късно и светлината от прозореца беше сива и мъждива. Масивните лавици с книги бяха надвиснали мълчаливо по стените, отрупани със съкровища. Първите сестри планирали всичко това. Те знаели, че ще съхранят познанието си за идните поколения от жени. Как ли са се почувствали, когато са открили острова и са се спасили? За какво ли са си мислели?

Сред господстващата тишина чух вратата на Къщата на познанието да се отваря и затваря. Забързани крачки отекнаха по дългия коридор и вратите на библиотеката се отвориха.

— Ето къде си била. Сестра О каза, че ще те намеря тук. — Сестра Лоени стоеше на вратата с ръце на хълбоците си. — Знам, че е късно и че днес се потруди доста, но сестра Ерс току-що установи, че паднало дърво е направило дупка в покрива на хамбара. Трябва да го поправим незабавно, поне за известно време, иначе хранителните ни запаси ще се развалят, ако завали. Възложено ти е да помогнеш.

— Толкова съм изморена — казах тихо. Беше си самата истина. Докато връщах книгите по местата им под зоркия поглед на сестра Лоени, ръцете ми трепереха толкова силно, че почти трябваше да се боря с по-тежките томове. Тя изцъка неодобрително и поклати глава.

— Ако отговарях за библиотеката, никога не бих те оставила да правиш каквото си поискаш. Сестра О ти предоставя твърде голяма свобода. Тя не трябва да ти дава такива привилегии.

Помислих си, че сестра О не ми дава никакви привилегии, но на глас казах само:

— Не може ли да се намери някой друг, който да помогне?

Неохотно заключих вратата зад себе си и подадох ключа на сестра Лоени, която стоеше с очаквателно протегната ръка.

— Няколко от нас вече работят в хамбара, Мареси. Останалите са заети с други неща. Хайде, не се шляй. Няма да отнеме много време и след това ще си легнеш. Стига с четенето за днес.

Но мина доста време, докато се отмести дървото и се поправи покривът. Когато свършихме с работата, вече беше паднала нощта. Главата ми се въртеше от умора, но тялото ми трепереше, изпълнено с безпокойство. Нещо ме възпря да отида в Къщата на послушниците и да си легна. Усетих, че имам нужда да видя хоризонта и да подишам в пълно усамотение. Докато сестрите не ми обръщаха внимание, се прокраднах в сенките, излязох през козята врата и заизкачвах планинския склон.

Познавам планината над Абатството толкова добре, колкото и Къщата на познанието, но този път всичко изглеждаше различно. По склона се бяха претърколили камъни и навсякъде имаше паднали дървета и клони. Не можех да видя пътя в бледия здрач и скоро се залутах. Изведнъж се озовах твърде на север и можех да видя долу Храма на Розата. Седнах на една скала и притегнах жилетката около раменете си. Първите нощни звезди сияеха на запад. Морето блестеше сребристо под полумесеца на новолунието, галено от студения нощен вятър. Абатството лежеше в пълен покой в мрака, разстилащ се под мен. Всички бяха заспали. Единствената светлина се процеждаше от Лунната къща и от прозореца на сестра О. Под мен остров Менос мърмореше и въздишаше, приготвяйки се за сън. Дори и нощните птици бяха утихнали. Тишината, красивата гледка и полумесецът успокояваха сетивата ми, но безпокойството ми отказваше да се разсее напълно. Помислих си за Яй, с която бяхме станали приятелки още от първия ден на пристигането й, но която сега се беше отвърнала от мен. Не можех да разбера защо.

След известно време пръстите ми се вкочаниха от студа и осъзнах, че трябва да се връщам. Изправих се и тръгнах неуверено натам, където мислех, че би трябвало да се намира пътят. Склонът беше хлъзгав заради падналите листа и влажната пръст. Препънах се няколко пъти и не бях напълно сигурна къде се намирах. Пред мен се появиха някакви храсталаци, които не можех да си спомня да съм виждала преди това.

Внезапно стъпих на нещо меко. Земята под мен поддаде и под краката ми зейна дупка. Навреме успях да отскоча напред, затова не паднах в дупката, а вместо това увиснах там, просната по корем на земята, с крака, стърчащи над пропастта. Вероятно бурята беше разкрила подземна пещера.

Около себе си чух шумолене. На бледата лунна светлина видях стотици пеперуди с цветовете на дъгата да изхвърчат от храстите. Крилцата им изглеждаха неестествено големи и блестяха сребристи и сиви на неясната светлина. Пеперудите изглеждаха безбройни — все повече от тях излитаха от храстите и пърхаха в нощта. Бях омаяна от красотата им, затова не се помръдвах и продължавах да вися над дупката. Беше като поздрав за лека нощ от самия остров.

Когато и последната пеперуда отлетя, чух гласа.

— Мареси — прошепна той. — Дъще моя.

Разнесе се от дупката под мен. Тя беше там, в мрака. Чакаше ме. Можех да усетя ледената й хватка около краката си. Тя се мъчеше да ме сграбчи. Аз ритах и крещях колкото може по-високо, за да сподавя звука на гласа й.

— Не можеш да ме имаш! — провикнах се. — Не съм твоя!

Пропълзях нагоре и се измъкнах от ледения досег на Старицата. Храстите около мен продължаваха да шумят. Първоначално реших, че има още пеперуди, но този път тънки форми изпълзяха по тревата и около краката ми. Змии. Дузини, стотици змии съскаха и се извиваха откъм храстите. Те се шмугваха в дупки, под камъни, между заплетените кипарисови корени. Стоях напълно неподвижно. На острова рядко се срещат змии, а тук се бяха насъбрали повече змии, отколкото бях виждала през целия си живот. Те ме накараха да си спомня за дръжката на вратата на Старицата и страхът ме сграбчи в здравата си хватка. Исках да избягам далече от подземната пещера и Старицата, но не можех да се помръдна, понеже се страхувах от змиите. Чак когато и последната змия изчезна, се престраших да направя една-единствена крачка. После и втора. При всяка стъпка потропвах силно със сандалите си, за да сплаша и да прогоня змиите.

За да прогоня и самата Старица, ако ми беше по силите.

Отне ми цяла вечност да се върна на пътя. Когато най-после го намерих в мрака, се затичах към козята врата. Бях я оставила открехната и сега я затворих зад себе си.

Затворих я, знам, че го направих. Все още мога да чуя прищракването, което издаде, когато я дръпнах зад себе си. Но не мога да си спомня дали я залостих.

Бях толкова изморена и уплашена от Старицата. Исках единствено да легна в леглото си и да се шмугна под одеялото, където щях да бъда в безопасност. Краката ми трепереха и ръцете ме боляха от дневната работа. Обикновено винаги залоствам вратата, но колкото и да мисля за това, не мога да си спомня дали го направих през онази вечер.

Промъкнах се в леглото си. За известно време просто лежах и се вслушвах в дишането на другите момичета. Знаех, че ако протегна ръка към Яй, тя няма да я поеме. В крайна сметка бях толкова изтощена, че сънят ме надви и ме погълна като гроб. Заспах толкова дълбоко и безсънно, че ми трябваше доста време, за да изплувам на повърхността, когато ритмичен шум наруши съня ми.

Все още не се беше зазорило. Звукът, който ме събуди, идваше от прозореца. Остро, ритмично почукване.

В съседното легло Яй се беше надигнала, а ръцете й трепереха и бяха сграбчили ръба на одеялото. Тя се взираше през прозореца.

Отвън се чуваше пляскане и шумолене. Нещо голямо се тупна в стъклото. След това почукването се възобнови, като този път беше дори по-настоятелно.

Птицата на Дори издаде пищящ звук. Дори скочи от леглото си, втурна се към прозореца и го разтвори, преди да мога да я спра.

Вътре влетя един коан, символът на Абатството. Обиколи общата спалня и издаде един-единствен пронизителен крясък. От леглата около мен се подадоха замаяни глави и прозвучаха охкания и протести. Яй не сваляше поглед от коана.

— Птиците… — прошепна тя. — Птиците ни предупреждават.

Енике се беше събудила. Тя се ослушваше, но не каза нищо.

Птицата на Дори крякаше възмутено.

— Сега е периодът на мътене — каза Дори. — Коаните мътят от другата страна на планината.

Спогледахме се.

— На изток има закътани заливчета — промълвих аз.

— Те са пристигнали — прошепна Яй.

— Те не познават планината. Ще им трябва доста време, за да намерят пътя дотук. А и е тъмно. — Дори повика коана с подсвиркване и той веднага се приближи до нея. Тя погали перата му, докато Птица ги наблюдаваше ревниво, след това внимателно прогони коана и затвори прозореца. Аз заех седнало положение и провесих крака над ръба на леглото.

Още щом краката ми докоснаха пода, можех да я почувствам. Старицата беше много близо. Можех да почувствам глада и мрака й. Вратата към царството й все още беше затворена, но гранясалият дъх на Старицата се носеше из нощта.

Поех си дълбоко въздух.

— Те са близо. Може би вече са прехвърлили планината.

Спогледахме се. Яй, Дори, Енике и аз. Блъскахме си главите в тихо отчаяние, чудейки се какво да направим.

Яй отметна одеялото си.

— Ще събудя сестра Нумел.

— А аз ще притичам при майка — каза Дори и двете светкавично изхвърчаха от стаята. Енике обиколи стаята и разбуди все още спящите послушници.

Аз седнах. Корабът и мъжете не ме тревожеха. Не се страхувах от тях. Само мисълта за гласа на Старицата вледеняваше крайниците ми. Не можех да се помръдна. Сърцето ми туптеше бясно. Ръцете ми отново усещаха тежестта на тялото на Анер. Бях се опитала да я защитя, като й давах малко от храната си, но тя беше твърде слабо дете още от раждането си. Болнаво дете. Не можех да я накарам да яде. Не можех да намаля треската й. Тя не успя да устои на зова на Старицата, на нейната сиренска песен. Остави ме с празни ръце.

Все още седях там, когато сестра Нумел влезе в стаята.

— Как можеш да си толкова сигурна? — каза тя на Яй, която я последва. — Една-единствена птица не е знак. — Тя огледа изплашените лица на полузаспалите послушници.

— Честна дума, Мареси! — Сестра Нумел ме прониза с поглед. — Те се вслушват в теб, не бива да злоупотребяваш с влиянието си. Помисли за малките послушници. Ще загубят ума и дума от страх.

Малките послушници. Трябваше да ги събудя. Мисълта за тях вдъхна живот в парализираните ми крайници. Бързо наметнах жилетката си, вкарах левия си крак в единия сандал и се придвижих между леглата, подскачайки на един крак, за да взема и другия сандал. Сестра Нумел започна да протестира, но не чувах какво приказва. Яй ме погледна и бързо ми кимна. Тя дръпна одеялото на послушницата, която се намираше най-близо до нея.

— Ставайте, веднага! Обличайте се. Дебели дрехи върху нощниците. Незабавно.

Подминах леглото на Енике и се спуснах към общата спалня на малките послушници. Застанах на прага и се вгледах в заспалите глави, положени върху бели чаршафи. Тънки, малки шийки и полуотворени устенца. Хео, Исми, Лейта, Сирна и Паене. Думите на Яй отекнаха в главата ми. Той ще си отмъсти на всички, които са ме укривали. Всички. Можех да почувствам Старицата. Тя ни дърпаше към вратата си.

— Ставайте, момичета — прошепнах, за да не ги изплаша. — Трябва да станете веднага. Обличайте се.

Толкова бяха свикнали да изпълняват всичко, което им кажех, че бързо се надигнаха и протегнаха ръце, за да бъдат облечени. Сънливостта в техните очи и усти им попречи да задават въпроси. Поведох ги в другата обща спалня, където сестра Нумел стоеше с ръце, скръстени ядосано върху гърдите й. По-големите послушници се бяха скупчили на едно място и си шушукаха уплашено, гледайки ту мен, ту сестра Нумел, без да знаят на кого да повярват. Когато Исми ги видя, избухна в сълзи, а Хео обви мършавата си малка ръчичка около раменете й.

— Не плачи, Исми. Мареси е тук. Тя може да ни защити. — Гласът на Хео беше спокоен и пълен с доверие.

За малко да ги предам. Страхът ми ни коства много скъпоценно време.

Яй дотича и аз оставих за миг малките послушници, за да я последвам на двора. Чух сестра Нумел да идва след нас. Тънкият полумесец на новолунието висеше ниско на небето. „Богиньо, помогни ни, силата на Луната сега е най-слаба“ — помислих си. Заради твърде рядката светлина не се виждаше кой знае колко. Централният двор беше празен. Нощта беше спуснала плътното си покривало върху острова. Сестра Нумел стоеше зад мен и си пое дълбоко въздух, канейки се да ни смъмри.

Отгоре, откъм Къщата на огнището, се разнесе писък. Всички успяхме да разпознаем гласа на Сисил. Последва метален звън. Затръшването на врата. Още един писък. Тишина.

— Козята врата — прошепна сестра Нумел. — Проникнали са през козята врата.

— Къщата на огнището. — Едва успях да произнеса думите. Там спяха Сисил, Йоем и сестра Ерс.

Две фигури профучаха надолу по Лунните стъпала, следвани от тъмна форма, пляскаща с крила. Майка, Дори и Птица.

— Качвайте се към Двора на храма — провикна се майка, без да спира. — Обградили са ни. Видях ги от Лунния двор. Неколцина дебнат от външната страна на главната порта, в случай че се опитаме да избягаме. Но не може да са проникнали оттам. Сигурно са нахлули през козята врата.

Двете с Яй се озовахме отново в Къщата на послушниците още преди майка да беше довършила изречението си.

— Излизайте. Мъжете са тук. Незабавно се качвайте към Двора на храма.

Вдигнах Лейта, най-малката, хванах Хео за ръката и побягнах. Яй изтича след мен, държейки Исми и Паене за ръцете. Видях Енике да дърпа Сирна. Можех да чуя зад себе си звука на бягащи крака, докато останалите послушници ни следваха. Сестра Нумел ни чакаше отвън и ни преброяваше, докато я подминавахме забързано.

Изкачването на Вечерните стъпала никога не ми се беше струвало толкова дълго. Лейта стискаше толкова силно шията ми, че за малко да се задуша. Трябваше да забавя крачка, за да не изостава Хео. В тъмнината едва виждах къде да поставя крака си и много пъти се препъвах, удряйки пищялите и пръстите си.

Най-после стигнахме на върха. Майка и всички сестри се бяха събрали в Двора на храма.

— Не мога да го позволя — чух майка да шепне на

Розата, щом се спрях до тях. — Никога.

— И без това ще го направят — каза Розата. Изглеждаше много бледа и скована. — Знаеш го. По този начин мога поне да защитя останалите. — Погледът й се плъзна по мен и другите послушници, а после се насочи отново към майка. — Малките.

— Еостре — почти прошепна майка.

— Вече не съм Еостре. Аз съм въплъщението на

Девата. Това е моето владение.

— Трябва да блокираме стълбите — каза рязко сестра О. — Веднага. Вече са стигнали до централния двор, не можете ли да ги чуете? Претърсват Къщата на послушниците и Извора на тялото.

— Това е невъзможно — отвърна сестра Лоени. -

Няма да успеем навреме.

— Трябва да се опитаме. — Майка се обърна към мен. — Мареси, спомни си какво те помолих. Отведи децата в Къщата на познанието. Заведи ги долу в гробницата. Това е най-безопасното място на острова. Можем само да се надяваме, че скоро няма да си дадат сметка, че е врата. Ако можете, барикадирайте я отвътре. И вземи Яй. Богинята да е с вас. — Майка погледна строго другите по-големи послушници. — Искате ли да отидете с Мареси и Яй?

Вдигнах Лейта по-нависоко.

— Хайде! Побързайте!

Можех да чуя агресивни викове и груб смях, разнасящи се от централния двор, затова направих няколко крачки към Къщата на познанието.

Енике поклати глава.

— Не и аз. Ако тук не остане никой на възрастта на Яй, мъжете ще заподозрат нещо. Ще тръгнат да ви търсят. Но ако някои от нас останат тук, може би ще успеем да ги заблудим.

— И аз ще остана — каза Дори.

Не можех да чакам повече. Щом отворих вратите на Къщата на познанието и въведох малките, погледнах през рамото си. Сестрите се бяха наредили в Двора на храма с лице към стълбите, образувайки стена пред послушниците. Майка стоеше най-отпред с високо вдигнати ръце.

Нито една от по-големите послушници не дойде с нас.

13.

Двете с Яй заключихме вратата и се втурнахме в Къщата на познанието, носейки най-малките послушници в обятията си и хванати ръка за ръка. Спряхме се пред вратата на гробницата. Единственият начин да различиш вратата от останалата част на коридора бе надписът, който трудно се забелязваше на мъждивата светлина.

— Как да я отворим? — прошепна Яй.

— Никога не съм влизала вътре — отвърнах тихо. Близостта до царството на Старицата ме караше да се чувствам замаяна. — Но сестра О каза, че е необходимо само да знаеш, че е врата.

Поставих ръка върху надписа и натиснах. Без да издава какъвто и да било звук, голям каменен сегмент се приплъзна навътре и разкри стълбище, потъващо в непрогледен мрак. Леденостудено течение накара момиченцата да затреперят. Иначе бяха доста спокойни. Може би не разбираха напълно какво се случваше. Не плачеха и не се оплакваха. Но аз можех да усетя дъха на Старицата и се задавих.

— Там долу ли ще слезем? — попита Хео.

— Да, но имаме нужда от светлина — отговорих аз. — Иначе бихме могли да паднем и да се нараним.

Яй, вкарай момичетата, докато донеса лампи. Ако чуеш нещо, веднага затвори вратата зад себе си. Яй поведе момичетата през прага на вратата, а аз изтичах по коридора към класната стая, където държахме лампи и кутийки с прахан за извънредните ни вечерни уроци. Докато вдигах две газови лампи с треперещи ръце, от двора се разнесе звук, който не бях чувала от години.

Звукът на мъжки глас.

Трябваше да разбера какво се случваше. Тихо оставих лампите върху масата и се промъкнах до прозореца.

Мъжете се бяха изкачили по Вечерните стълби. Не можех да видя ясно лицата им на бледата светлина на полумесеца. Те бяха като плътна маса от тъмнина пред майка, която стоеше с вдигнати ръце и коса, падаща по гърба й. Сестрите бяха застанали зад нея, а зад тях се намираха послушниците, треперещи в нощниците си като венчелистчетата на ябълкови цветове. Мъжете бяха развълнувана маса от едва сдържано насилие, готова всеки момент да разкъса венчелистчетата и да ги захвърли в морето, да ги разбие в скалите, да ги прониже с острите си оръжия, които блестяха на лунната светлина. Видях диви руси бради, обръснати глави, ръце, на които бяха татуирани странни символи.

Майка не разполагаше с никаква защита срещу евентуална атака, уповаваше се само на разпрострените си ръце.

— На мъжете им е забранено да стъпват на този остров. — Гласът й беше толкова ясен и остър, че си проправи път през дрънченето на стоманата и ядосаните викове и проникна през стъклото на прозореца, което ме отделяше от двора.

— На мъжете им е забранено да стъпват в Абатството. — Гласът й не потрепери. Беше ясен като звъна на Кървавата камбана. — Веднага напуснете това място. Върнете се на кораба си. Отплавайте и ще живеете толкова дълго, колкото ви е отредила нишката на живота.

Можех да видя профила на майка. Тя изглеждаше непоколебима и повелителна. Гласът й накара мъжете да се поколебаят. Той възпря изваждането на мечовете и настъплението им. Те си спомниха зловещото затишие преди внезапната буря. Отдръпнаха се.

Тогава един мъж излезе пред другите. Неговата глава не беше обръсната, той имаше късо подстригана светла коса и добре поддържана брада. Не можех да различа цвета на дрехите му, но жилетката му имаше богато украсена яка, а дръжката на меча му беше гравирана. Веднага разбрах кой е.

Бащата на Яй.

— Къде е тя? Къде е малката курва?

Когато се сблъска лице в лице с майка и с цялата й сила и тържественост, той се поколеба, но не отстъпи. Само стисна по-здраво дръжката на меча си.

— Жено, дай ми това, което ми принадлежи, тогава няма да ти навредя и ще те оставя на мира.

Но погледът му казваше нещо друго.

— Грешиш — отвърна спокойно майка, като продължаваше да държи високо ръцете си. — Тук няма нищо, което да ти принадлежи. И тези, които ще пострадат, сте ти и мъжете ти.

Бащата на Яй вдигна ръка и блъсна майка настрани. Мъжете му изпъшкаха от страх, но нищо не се случи.

— Стига сте скимтели като псета — изрева той. После се наклони към майка. — Къде е тя? Къде е… — той изплю думата — дъщеря ми?

— Тя вече е моя дъщеря — отвърна спокойно майка. — Вървете си.

— Тихо! — изкрещя бащата на Яй и се обърна към мъжете си. — Претърсете сградите. Окрет, вземи една група. Винян, вземи няколко мъже със себе си. Знаете кого да търсите.

Мъжете извадиха мечовете си. Неколцина се приближиха и обградиха сестрите и послушниците. Един от тях, който изглеждаше като предводител, застана много близо до сестра О и Розата. Той носеше жилетка, която лъщеше като коприна на лунната светлина, и имаше разделена на две брада, която беше толкова руса, че изглеждаше почти бяла. Назъбен меч, дълъг колкото ръката ми, висеше от колана му. Имаше много татуировки на ръцете и челото си. Той се беше вторачил в Розата и прокарваше език по зъбите си зад затворени устни. Розата се беше обърнала към океана и се взираше в него с невиждащи очи.

Другите мъже бяха поведени от един младеж и един по-възрастен мъж, облечени в дрехи, подобни на тези на бащата на Яй. Те скоро се върнаха.

— Къщите са празни, братко — каза по-възрастният мъж и застана до бащата на Яй. — Там няма никой.

— Но онази къща е заключена, чичо — рече младежът и посочи към Къщата на познанието. Той носеше черна жилетка като тази на бащата на Яй. Не вдигна поглед към чичо си, вместо това погледна към жените в бяло, после заби очи в земята и нервно прокара пръсти върху меча на колана си.

— Тогава отиди и намери нещо, с което да разбиеш вратата! — изрева бащата на Яй. — Веднага!

Скочих от подпрозоречния перваз и грабнах лампите и кутиите с прахан.

Изритах сандалите си и изтичах безшумно по коридора обратно към гробницата. Можех да чуя мъжките гласове от другата страна на вратата, но бяха по-приглушени отпреди. Не можех да разбера думите им. Скоро щяха да намерят нещо, с което да разбият вратата. Много скоро.

Когато се присъединих към останалите, Яй вече беше чула мъжките гласове и без да губи време, затръшна вратата зад мен. Тя се затвори, без да издава звук. Чак тогава посмях да запаля газените лампи. В слабата светлина ме посрещнаха бледи лица. Трепкащите пламъци озариха сиви каменни стени и извиващо се стълбище. Не смеехме да говорим; просто заслизахме една след друга в пълно мълчание. Нямах друг избор, освен да преглътна страха си и да тръгна първа. Стълбището не беше дълго и когато стигнахме до края му, мисля, че се намирахме на нивото на централния двор. Стълбите водеха към дълга и тясна стая с нисък таван, стени от естествен камък и ниши от двете страни. Стаята беше студена и нямаше никаква украса, но не беше изоставена. Подът беше изчистен, а по средата беше поставен малък олтар с дарове за Старицата: зимна ябълка от миналата есен, няколко хубави лунни камъка и сменена змийска кожа.

Двете с Яй вдигнахме лампите си и пристъпихме колебливо в стаята. Светлината озари нишите. В тях се съхраняваха останките на всички сестри, които бяха живели и умрели на Менос. Сенките на Старицата се криеха между костите и в тъмните очни кухини на черепите. Никога досега не бях усещала толкова силно присъствието й, дори и по време на лунния танц. Не можех да видя вратата към царството й, но знаех, че е там, във вечно очакване, дебнейки удобния момент. Тихи и сериозни, малките момиченца не се отделяха от мен и Яй. Стаята беше много дълга и другият й край беше потънал в пълен мрак.

— Не виждам нищо, с което бихме могли да барикадираме вратата — каза Яй, повдигайки лампата. Аз преглътнах и поклатих глава.

— Можем само да се надяваме, че няма да я намерят.

Щом стигнахме до другия край на стаята, видяхме, че въобще не е стая, а естествена пещера, част от цяла пещерна система, която сестрите бяха издялали и оформили в гробница. Ниската страна на пещерата беше блокирана с голяма дървена врата, изгнила от времето. До нея имаше седем ниши, които бяха малко по-големи от другите, като всяка беше покрита със свежи цветя. Имената на мъртвите бяха изписани на месингови плочи. Кабира. Кларас. Гарай. Естеги. Орсеола. Сулани. Даера. След всяко име беше поставен богато украсен знак. Може би I. В онзи момент не се замислих, но след това често размишлявах по този въпрос.

Казах на малките послушници да седнат на пода и двете с Яй оставихме лампите на земята. Момиченцата се наредиха в малък спретнат кръг, сякаш бяха излезли на пикник върху склоновете на Бялата дама. Когато седнах, Хео веднага пропълзя в скута ми.

— Мъжете ще дойдат ли тук? — попита Исми.

— Не ставай глупава — отговори уверено Хео. — Мареси е тук. Няма да посмеят. А ако се опитат — тя се прозя широко, — не си ли спомняш за лунните жени? Сигурно ще се появят и отново ще търкулнат скали върху тях.

Скоро всички заспаха, отпускайки се една върху друга, с глави, лежащи на колене, и ръце, обвити около талии.

Яй не можеше да стои на едно място. Отиде до другия край на гробницата, после се завъртя и се върна с бързи крачки — няколко пъти го повтори. Погледът й беше подивял и бе стиснала здраво юмруци.

Тя забеляза, че я гледам, и се приближи до мен.

— Аз съм виновна, че Абатството ще бъде разрушено. Всички ще умрете и аз съм тази, която доведе смъртта тук. Не трябваше да идвам. — Тя протегна ръка към мен. — Дай ми ключа за главната врата.

Веднага ще изляза и ще се предам. Може би той ще пощади останалите. — На лицето й се появи лека, непоносимо безнадеждна усмивка. — Ако отвън все още има кой да бъде пощаден.

— Никъде няма да ходиш. — Внимателно преместих главата на Хео и тя въздъхна леко в съня си. — Нито сега, нито когато и да било. Майка се грижи за нас. Трябва да имаш вяра, че тя няма да позволи да ни се случи нещо лошо.

Дори не знаех дали вярвам в това, което казвах. Исках да го вярвам. Майка веднъж вече беше успяла да прогони мъжете.

Но този път се беше провалила. Мъжете бяха стъпили на острова. Те бяха проникнали в Абатството с блестящите си оръжия.

Яй продължаваше да стои пред мен с протегната ръка и стиснати челюсти.

— Дай ми ключа! Не искам да изцапам ръцете си с твоята кръв!

— Шшш! Ще събудиш малките. Мъжете не могат да влязат тук. Не си ли спомняш историята? Ние сме защитени в Къщата на познанието.

В същия момент се чу ужасен трясък. Дойде от къщата над нас и звукът отекна из цялата планина.

Очите на Яй се впиха в моите.

— Главната врата!

— Сега не можеш да отидеш никъде или мъжете ще открият скривалището ни и ще намерят малките. Ще останем тук, докато майка не дойде и не ни изведе.

Звучах по-решително, отколкото се чувствах. Студът на вратата, дъхът на Старицата. Тя чакаше. Жадуваше жертвоприношението си. Дори не знаех дали беше останал някой, който да дойде и да ни изведе.

Някой, който не носеше блестящи оръжия.

14.

Неясен шум ме разбуди. Бях подпряла гърба си на студената каменна стена, а Хео се беше излегнала върху краката ми. Не можех да повярвам, че наистина бях заспала. Струваше ми се като предателство спрямо всички, които бяха останали отвън. Бях сигурна, че никоя от тях не спеше. Ако въобще бяха сред живите.

Внимателно се наклоних напред, за да запаля газената лампа, и осъзнах, че едната липсва. Както и Яй.

Нежно повдигнах Хео от коленете си. Въпреки това тя се събуди и издаде малък сънен звук като котенце.

— Какво има, Мареси?

— Шшш, не събуждай останалите. Ще отида да видя къде е отишла Яй.

— Сигурно изследва пещерите — промълви приглушено Хео. Тя сгуши главата си в краката на Исми. — По-рано я видях да ги оглежда.

Първоначално не разбрах какво има предвид. Но след това забелязах, че някои от изгнилите дъски на вратата в дъното на гробницата бяха откъртени.

Огледах се. Не можех да взема лампата, защото на момичетата щеше да им бъде страшно да останат сами в тъмнината. Една от изгнилите, крехки дъски лежеше на земята.

Внимателно изсипах малко масло от лампата върху дъската и я допрях до огъня. Тя пламна веднага.

— Хео, скоро ще се върна — казах аз. Тя промърмори нещо в отговор. Промуших се в дупката, направена от Яй, и мракът ме погълна.

Тук пещерата беше дори по-тясна — по-скоро представляваше дълъг проход с неравен под, който леко се издигаше нагоре. Държах дъската достатъчно високо, за да не ме заслепява пламъкът, въпреки че всъщност ми служеше повече за вдъхване на някаква сигурност, отколкото за осветяване на пътя ми. Прокарах свободната си ръка по стената. Не можех да оставя малките сами за дълго време. Но и не можех да оставя Яй да се предаде на баща си.

Помислих си за казаното от сестра О — че хората отговарят за собствения си живот, както и за злите деяния, които си причиняват един на друг. Забързах крачка.

Пламъкът затрепка и угасна. Застанах неподвижно. Мракът ме притискаше от всички страни. Мрак, толкова гъст, колкото този, който знаех, че се простира от другата страна на вратата на Старицата.

Или почти толкова гъст. В далечината проблясваше бледа и топла жълтеникава светлина. Захвърлих дъската и побягнах към светлината, опипвайки с ръце стените на прохода.

Най-после открих Яй, която стоеше неподвижно и гледаше нагоре с високо вдигната лампа.

— Виждаш ли, ето там — каза тя, когато стигнах до нея, останала без дъх. Тя посочи нагоре. — Нощното небе. Има изход.

— Не трябва да го правиш, Яй — промълвих, след като успях да си поема дъх. — Вече си една от нас. Вече не му принадлежиш.

— Точно затова трябва да го направя — отвърна тя и се обърна към мен. Беше невероятно спокойна. — Понеже съм една от вас. Защото сте ми толкова мили на сърцето, колкото и Унай. — Лампата освети лицето й отдолу и очите й заприличаха на мастиленочерни кладенци. — Трябва да ми помогнеш да се изкача.

— Никога.

Двете се спогледахме. Можех да видя, че няма да се откаже. Но без моята помощ нямаше да достигне дупката в тавана. Погледнах нагоре и видях, че започва да се зазорява и небето избледнява. Паякообразни клони се поклащаха на лекия морски бриз.

— Знам къде се намираме — казах бавно. — На планинския склон, който се издига точно над Храма на Розата. Вчера намерих дупката.

Трябваше да измисля някакъв начин да попреча на Яй да се предаде на баща си. Тя беше твърдо решена и каквото и да й кажех, нямаше да я разубеди. Ако не й помогнех тук, щеше да се върне и да излезе през главната врата.

Старицата мърмореше в заобикалящия ни мрак. Думите й имаха вкус на смърт. Над главата ми имаше светлина, небе и свеж морски бриз — начин да избягам от вратата на Старицата.

— Бих могла да се покатеря и да видя какво се случва. — Погледнах към Яй и вътрешно се надявах, че няма да възрази. — Но тогава ще трябва да останеш с малките. Пази ги и ги утешавай. Сега те са твои сестри, Яй. Скоро ще се върна и ще ти разкажа какво съм видяла.

15.

Я й мълчеше дълго време. Блясъкът на лампата изкривяваше чертите й и не можех да отгатна какво си мислеше. Най-после тя кимна бързо, остави лампата и преплете пръсти. Поставих крака си в ръцете й, които бяха заякнали от месеците на тежка работа в Абатството, и тя ме повдигна. Хванах се за корена на някакво дърво, а кракът ми намери опора в една вдлъбнатина в грубата скалиста стена. Изкатерих се малко нагоре и увиснах между мрака и светлината. Не можех да намеря нищо, за което да се хвана, затова започнах да опипвам наоколо, докато не открих изпъкналост, която се надявах, че ще поеме тежестта ми. Вече не бях далече от повърхността. Можех да видя корените и клоните, които предната вечер ми бяха попречили да падна. Скалистата стена не беше изцяло отвесна и успях да намеря места, където да поставя пръстите, колената и ходилата си, за да пропълзя нагоре. Щом стигнах до корените, се възползвах от косматата им плетеница, за да се издърпам извън дупката и да посрещна светлината на зората. Когато стъпих на повърхността, се обърнах и мушнах главата си в дупката.

— Ще се върна, преди слънцето да е на ръка разстояние от хоризонта — прошепнах. — Междувременно не върши никакви глупости, Яй.

Тя не отговори. Не можех да видя лицето й там долу, различавах само фигура в бяло, застанала до бледия пламък на лампата. Тогава чух гласа й, дълбок и дрезгав, да се разнася от дупката.

— Пази се, Мареси. Сестро моя.

16.

Първото нещо, което забелязах, беше липсата на каквито и да било шумове. Не се отваряха и затваряха врати, лебедката на кладенеца не скърцаше, не се чуваха веселите викове на игриви момичета. Абатството никога не бе било толкова тихо и запустяло. Можех да чуя неспокойното блеене, идващо от козарника, където козите чакаха сутрешното си издояване. Този звук само засилваше оглушителната тишина.

Тишина, приличаща много на онази, която се излъчваше от вратата на Старицата.

Зазоряваше се, но слънцето все още не беше изгряло и Абатството лежеше в полусветлина. От мястото си на планинския склон можех да видя долу познатите очертания на сградите на Абатството. Най-близко до мен се намираше Храмът на Розата, чиято по-дълга страна се опираше върху стръмното лице на планината. Не можех да видя Двора на храма зад него, но можех да различа Къщата на познанието и Градината на познанието, разположени отдясно. Градината беше осквернена. Растенията бяха изкоренени или стъпкани в пръстта. Морският бриз носеше миризмата на умиращи растения: лютива, горчива и сладка.

Централният двор лежеше в сянка от лявата ми страна, а над него Дворът на огнището се простираше върху склоновете, водещи към Бялата дама. Вратата на Къщата на огнището беше отворена.

Мъжете не се виждаха никъде. Всъщност това ме изплаши повече, отколкото когато можех да ги видя с блестящите им мечове и татуираните им ръце.

Промъкнах се надолу по планинския склон. Първоначално се срещаха храсти и кипарисови дръвчета, зад които можех да се скрия, но по-надолу имаше само трева и дебелите листа на коровите корени. Придвижвах се възможно най-безшумно. Между Храма на Розата и Къщата на познанието минаваше тесен път, който не водеше никъде, а свършваше пред външната стена, която се простираше зад къщите, в непосредствена близост до тях. Външната стена там не бе висока — никой не си представяше, че някой може да прехвърли планината и да атакува от североизток, — но все пак беше твърде висока, за да я прескоча. Птицата на Дори беше кацнала върху нея.

Сините пера на опашката й изглеждаха черни на бледата светлина на зората. Прехвърчаше неспокойно и гледаше към Двора на храма. Спрях се точно под нея.

— Птицо — казах аз и до ден днешен не знам защо го направих. — Птицо, къде е Дори?

Птица се обърна и се вторачи в мен. Тъмните й очи блестяха.

Тогава издаде кратък крясък и полетя към главата ми. Острите й нокти одраскаха скалпа ми и разрошиха косата ми. Опитах се да я издърпам, но в същия момент друг чифт нокти ме сграбчиха за лакътя. Косата ми беше паднала отпред и не можех да видя какъв вид птица беше. Докато внимателно се мъчех да я отърся от себе си, нейна другарка кацна върху едното ми рамо, после се появи още една птица и се залепи за другото ми рамо, трета нападна ръцете ми. Все повече нокти се забиваха в мен, но макар че бяха остри, не ме нараняваха. Загубих представа за броя на птиците и стоях напълно неподвижно под тяхната тежест, докато изведнъж тя не изчезна. Летях. Като че ли за миг птиците ме вдигнаха и пак ме поставиха долу, след това мълчаливо отлетяха. В този момент дори не бях сигурна дали някога наистина е имало птици. Всичко, което знаех, беше, че когато Птица скочи от главата върху дясната ми ръка и отметнах косата от лицето си с лявата си ръка, се намерих от другата страна на външната стена. Оттам можех да тръгна по пътя между Къщата на познанието и Храма на Розата към Двора на храма. Забелязах неясни движения. После чух гласове — груби, мрачни гласове, на които не им беше мястото тук.

Затичах се към Къщата на познанието и се притиснах към стената й. Птица излетя от ръката ми и внимателно надзърна зад ъгъла.

Птица кацна на перваза на един от розовите прозорци. Тя почука на стъклото с дългата си човка и заграка отчаяно. От двора излетя камък. За малко не улучи Птица и направи дупка в червеникавото стъкло. От двора се разнесе мъжки смях. Птица се издигна в облак от грачене и разрошени червени и сини пера, но почти мигновено отново се приземи, макар и да осъзнаваше опасността от ново замерване с камък.

Сигурно Дори беше в Храма.

Мъжките сенки се движеха напред-назад из двора. Когато още един камък се удари в стъклото на прозореца точно до Птица, тя се предаде и отлетя върху билото на покрива. Чух смях и груби гласове. Един от мъжете влезе в полезрението ми и застана с гръб към мен. Можех да видя обръснатата му глава и бедрата му, дебели като дънери. Познах го по меча, който блестеше на колана му: дълъг и назъбен. Беше онзи, който изглеждаше като предводител на шайката. Онзи, който беше застанал толкова близо до Розата. Татуираната му ръка стискаше голям камък. От ръката му липсваха няколко пръста. Мъжът погледна към покрива, където Птица беше кацнала извън обсега му.

— Все още не сме я открили. Какво те кара да мислиш, че в крайна сметка ще успеем да я намерим? — изрече глас и мъжът се обърна към говорещия. — Сарян е слушал твърде много фантастични приказки. Тя не е тук. Трябва да отплаваме. Каквото и да твърди Сарян, онази буря не беше естествена.

Мъжът с липсващите пръсти повдигна рамене.

— Значи ще сторим това, за което наистина дойдохме тук. След това ще отплаваме и ще потърсим някъде другаде.

— Имаш предвид да отплаваме у дома — изсумтя трети мъж. — Чух малкия пъзльо Винян да казва, че в онази къща там горе има купчини сребро. — Той посочи към Лунния двор. — Оттам можем да вземем заплащането си.

— Както и оттам. — Мъжът с липсващите пръсти посочи към Храма на Розата и мъжете избухнаха в смях.

Трябваше да намеря начин да видя какво се случва в Храма на Розата.

Точно зад мен беше ниската стена, която пазеше Градината на познанието. Тя минаваше по десните ъгли към външната стена, която защитаваше Абатството. Покатерих се и запазих равновесие върху ниската стена, с лице към по-високата. Не беше трудно оттам да се изкача върху външната стена. Беше широка и се вървеше лесно по нея. Нямаше зад какво да се скрия, но поех риска и притичах по нея, покрай тесния път, където мъжете лесно можеха да ме забележат от Двора на храма, ако в същия момент погледнеха в моята посока. Не чух нищо, затова предположих, че не са ме видели. Когато стигнах до задната част на Храма, очите ми бяха на нивото на високия прозорец, който бе хлътнал в дълбока ниша в стената. Успях да прескоча в нишата. Стъклото бе оцветено, така че беше възможно да виждам по-добре през него, отколкото те от вътрешната страна.

Сложих ръце около очите си и надзърнах вътре.

Когато очите ми най-после привикнаха към тъмнината, можех да видя цялата зала на Храма. Сестрите и послушниците се бяха струпали между колоните и стояха тихо и неподвижно. Те бяха обърнати към вратата, с гръб към мен. Опитах се да ги преброя, за да проверя дали всички са там. Помислих си за Сисил, сестра Ерс и Йоем, които бяха сами в Къщата на огнището, когато мъжете пристигнаха. Беше трудно да ги видя в оскъдната светлина и всеки път стигах до различен краен сбор. Но щом една послушница се приближи до една от колоните, червената светлина от прозореца озари косата й с цвят на мед. Това беше Сисил. Тя беше жива.

След известно време вече можех да видя по-ясно мъжете. Двама до вратата и трима върху платформата — последните играеха на зарове.

Зарове. В Храма на Розата.

Знаех, че мъжете бяха осквернили острова само със стъпването си на неговата земя, но това ме прониза по-силно от всичко друго. Мъже в Храма на Розата. Богинята не беше успяла да ги отблъсне.

Вратите на Храма се отвориха. Мъж с късо подстригана светла коса и добре поддържана брада нахълта вътре. Бащата на Яй. Той беше последван от мъжете, на които го бях видяла да дава заповеди, онези, които го бяха нарекли „братко“ и „чичо“. На коланите им блестяха извити сребърни оръжия. Мечът на бащата на Яй очевидно беше най-скъпият — на дръжката му имаше червени скъпоценни камъни. Подминаха групичката жени и се изкачиха на платформата.

— Къде е тя? — изсъска бащата на Яй. Шепотът му беше по-заплашителен от виковете му. — Искам да говоря с водачката им!

Сред жените настана бутаница. Майка си проправи път към стъпалата. Бащата на Яй посочи към нея.

— За последен път. Къде е дъщеря ми?

Майка срещна погледа му, но не отговори. Той изруга, слезе по стъпалата и зашлеви толкова силно майка през устата, че отметна главата й назад. Тя не отстъпи и на крачка. Тримата мъже, които играеха на зарове, веднага се изправиха на крака, очаквайки нещо да се случи, но не последва нищо друго.

— Ето, виждате ли? — Той се обърна към тях. — Вие се плашите от тия жени, но те не притежават никакви магически сили. Бурята беше като всяка друга буря, през която е преминавал корабът, няма нищо общо с тях. Те са най-обикновени, слаби женици… точно като нашите у дома.

Бавно, сякаш обучаваше клас от послушници, той извади меча си и допря върха му до гърдата на майка. Смуши я леко, като че ли искаше да провери колко сила би била нужна, за да пробие кожата на старата жена.

— Чичо Сарян, претърсихме по няколко пъти всяка сграда — каза племенникът му, сочейки навън. Той имаше тънък рус мустак. — Тя не е тук. Сигурно е заминала, преди да дойдем, може би веднага след като бурята утихна. — Звучеше почти умолително.

— Затваряй си устата, Винян — изсъска бащата на Яй. — Тя е тук. Знам го. Вътре в заключената библиотека имаше някой. Искам да знам къде е отишла. — Той се обърна и посочи племенника си с върха на меча си. — За теб е също толкова важно да я откриеш, колкото и за мен, не виждаш ли? С това срамно петно върху името ни никой няма да пожелае да ти даде дъщеря си за жена. Няма да намериш никаква работа и ще се превърнеш в посмешище за всички почтени мъже.

Винян отстъпи, но видях отчаянието, изписано на лицето му.

Сарян отново се обърна към майка.

— Няма да напуснем острова ви, докато не я открием. Мога да почакам. Но… — той посочи с меча си към тримата мъже със заровете — не мисля, че екипажът може.

И понеже майка продължаваше да мълчи, той сграбчи раменете й.

— Тогава можеш да виниш само себе си. Наистина се опитах да бъда почтен мъж и да ви защитя от тези зверове. Разбираш, че те са наемници. Дребни престъпници, безработни моряци, бегълци от закона. Настояват да получат награда за усилията си. Вече им е писнало да чакат.

Сарян пристъпи назад и кимна на мъжете си.

— Давайте. Правете каквото искате. Но изчакайте да излезем. Не искам да ви чувам. — Той направи знак на брат си и на племенника си да го последват надолу по стъпалата. Винян тръгна с бързи крачки и ниско наведена глава.

Вратата се затвори зад тях, но мъжете все още не се помръдваха. Те оглеждаха подозрително сестрите и послушниците. Въртяха оръжията си. Все още ги беше страх. Моряците знаеха, че затишия и бури като преживените на острова не връхлитат просто ей така.

Но Сисил стоеше там с блестящата си медена коса и гладка бяла кожа. Един от мъжете хвана ножа си с една ръка, а с другата сграбчи рамото й. Тя започна да се съпротивлява, но нищо друго не се случи. Мъжът се усмихна широко.

— Хайде, момчета, обслужете се сами!

Другите двама веднага слязоха по стъпалата и се хвърлиха към струпалите се жени, за да изберат жертвите си. На вратата пламна кавга относно това кой пазач да остане на поста си. Все още не вярваха напълно, че жените в Абатството няма да се разбунтуват по някакъв начин. Видях неколцина от тях да се изплюват на пода и да докосват върховете на остриетата си, сякаш искаха да се предпазят от зли сили.

Сисил изпищя. Някой се втурна към нея и я сграбчи за другата ръка. Беше Йоем.

— Не! — проплака тя. Можех да чуя гласа й много ясно. — Не, не и нея!

Знаех, че ще разкрие къде е скривалището на Яй. Исках да изкрещя, да нахълтам в залата и да я спра. Сърцето ми туптеше толкова бързо, главата ми се въртеше. Йоем застана пред Сисил. Не можех да видя лицето й, но тя разпери ръце и прикри Сисил от погледа на мъжа.

— Вземи мен! — каза Йоем. Мъжът се изсмя вулгарно.

— Теб? Вместо червенокосата? Не ставай глупава.

Той се опита да избута Йоем настрани, но тя не се помръдна. Вместо това го изрита силно в най-чувствителното място за един мъж. Той се преви от болка, но не за дълго. В следващия момент юмрукът му полетя във въздуха и се заби в лицето на Йоем със страшен плющящ звук. Тя се строполи в краката му. Той сграбчи Сисил за косата с едната си ръка, а с другата вдигна оръжието си. Из Храма заблестяха още извадени мечове. Това не беше съпротивата, от която се страхуваха мъжете. Нямаше магични ветрове или необясними бури. Това беше съпротива, която очакваха и дори приветстваха. Вече бяха надушили мириса на кръв.

— Почакайте! — извика глас. Беше нежен, но успя да надвие целия шум.

Розата изтича върху платформата. Свали нощницата си и застана там напълно гола, къпейки се в първите кървавочервени лъчи на утринното слънце, които струяха през мозаечните прозорци. Косата й падаше по гърба й на блестящи къдрици, гърдите й бяха пълни и закръглени, а кожата й сияеше. Тя беше толкова красива, че никой в Храма не можеше да откъсне поглед от нея. Видях това, което беше недостъпно за очите на мъжете: тя вече не беше служителката на Розата. Тя беше самата богиня, онази, която познава всички тайни на женските тела, и всички, които я зърнаха, бяха омагьосани от лъчезарната й красота.

— Аз съм жрицата на този храм. Служителка на Девата. Знаете ли въобще какво означава това? — Тя разтвори обятията си и усмивката й беше толкова прелестна, неустоима и всемогъща, че очите ме заболяха. — Няма да ви се налага да ме усмирявате, няма да се съпротивлявам. Няма да ви драскам, няма да плача или да се боря. А и знам какво да правя. Мога да ви доставя удоволствие, надвишаващо и най-смелите ви мечти. — Гласът на Розата вече не й принадлежеше, беше дълбок и кънтящ и разпознах нещо от гласа на Старицата. Девата и Старицата; началото и краят. Тя посочи мъжа, който все още държеше Сисил в желязната си хватка.

— Ти ще си първи. Последвай ме.

Нямаше никакво съмнение, че ще й се подчини. Когато тя се обърна и прекрачи прага на вратата от палисандрово дърво, мъжът последва с поглед поклащането на задните й части. Той пусна Сисил и се понесе след нея.

— Борте, пази вратата. Не искам никой да ме притеснява. — Гласът му сякаш беше опиянен от красотата на богинята. — После ще е твой ред. Имай търпение. Някой трябва да държи под око групичката тук. Не може да им се има вяра.

— Тя е най-разкошното нещо, което съм виждал някога — промърмори Борте и кръстоса ръце. — Гледай да не я съсипеш, остави нещо и за нас.

Вратата се затвори зад него.

От олтарната стая се разнесоха шумове. Шумове, които не исках да слушам.

Майка вдигна ръце.

— Песента на Розата! Пейте!

Тя запя. Всички останали жени и момичета се присъединиха, възпявайки Девата и Розата, мъдростта и красотата й. И макар че мъжете се опитаха да ги спрат, те бяха безсилни пред песента на жените.

17.

Клекнала в нишата на прозореца, бях заровила лице в дланите си. Нямаше нужда да поглеждам вътре, за да знам какво се случва. Песента казваше всичко. Вече се беше съмнало и дойде време да се върна при Яй и малките послушници, както бях обещала. Но не можех да понеса да напусна Храма, докато мъжете продължаваха да влизат един след друг в олтарната стая. Чух как главната врата на Храма се отвори и затвори няколко пъти. Мъжете, които пазеха на двора, също минаха по реда си. Да си тръгна беше все едно да предам Розата.

Пеенето спря чак към средата на сутринта. Надигнах се и надзърнах през прозореца. Мъжът с липсващите пръсти, онзи, който беше замерил Птица с камъни, седеше на мраморните стъпала и оглеждаше меча си. Острието му вече не беше чисто. То беше покрито с нещо тъмно. Мъжът не лъскаше острието, а само го разглеждаше — съсредоточено и доволно. Това беше мъж, който изпитваше удоволствие при вида на кръв.

От олтарната стая вече не се разнасяха никакви звуци. Храмът отново утихна. Трябваше да се върна при Яй. Станах и се обърнах, за да тръгна, но шумен трясък ме накара да се завъртя.

Сарян стоеше на вратата. Окрет и Винян бяха застанали зад него.

— Търпението ми се изчерпа — каза той напълно спокойно. — Жено, ела тук.

Майка се приближи до него. Сарян пристъпи в Храма, следван от още повече наемници. В Храма вече се бяха насъбрали около петнайсетина мъже.

Можех да видя профила на майка, утринната светлина от вратата падаше върху набитата й фигура и сребристата й коса. Слънчевата светлина разкриваше всичко в остри детайли. Сарян извади меча си и го вдигна. Той блестеше на слънцето, докато бащата на Яй го въртеше и го оглеждаше. Когато проговори, сякаш не се обръщаше към майка, а към самото острие.

— Претърсихме всяка една къща на този проклет остров. Дори открихме другото абатство в долината, но единственото, което намерихме там, бяха две изплашени старици. От дъщеря ми няма и следа.

Сарян избърса невидима прашинка от меча с ръкава си и после го натика в колана си. След това смушка мъжа с липсващите пръсти, който сега стоеше до майка и държеше в ръка изцапания си меч.

— Дай ми меча си. — Мъжът с липсващите пръсти се поколеба за миг, преди да подаде оръжието си. — Мъжете получиха малка награда, но няма да останат спокойни за дълго, както добре знаеш. — Бащата на Яй се обърна към майка и вдигна меча към брадичката й. — Затова питам за последен път — къде е блудницата? Къде е неблагодарната ми дъщеря, която избяга от вкъщи и донесе срам и безчестие на цялото ни семейство?

— Ти нямаш дъщеря тук — отговори майка и повдигна брадичката си, сякаш за да посрещне върха на оръжието.

Сарян поклати глава.

— Виждаш ли, това не беше отговорът, който исках да чуя. Но знам, че този отговор е някъде в дъртата ти уста. — Той сграбчи брадичката на майка и разтвори челюстите й. — Просто трябва да го изровя. — Той напъха назъбения меч в устата й и направи леко движение.

Тънка струя кръв потече от ъгълчето на устата й и надолу по брадичката й. Притиснах ръка върху устата си, за да възпра вика си. Майка стоеше напълно неподвижно.

— Само трябва да го намеря — каза замислено Сарян. — Къде ли е този отговор, който искам? — Той отново задвижи меча и още една струйка кръв потече от другото ъгълче на устата й. Бащата на Яй отмести острието и погледна удовлетворено кървавия му връх, преди да пусне брадичката на майка. — Е?

— Първата Майка й е дала убежище и я закриля. — Думите на майка бяха сподавени и неясни и тя трябваше да преглътне няколко пъти, но гласът й не потрепери. Казваше му истината, но това беше истина, която той не можеше да разбере. Тя протегна ръце към мъжете, застанали зад Сарян. Те се бяха струпали един до друг с безизразни изражения на лицата си.

— Чуйте думите ми — каза им майка. — Докато се намирате на този остров, ви дебне голяма опасност. Не си ли спомняте бурята? И затишието, което дойде преди нея? Тръгнете си сега, веднага, и ще оцелеете. — Кръв и слюнка се стичаха по брадичката й, докато говореше.

Сарян изруга и я зашлеви през устата. Някои мъже местеха неспокойно краката си.

— Достатъчно време изгубихме тук — промърмори мъжът с липсващите пръсти. — Искаме си възнаграждението и веднага ще отплаваме у дома.

Сарян се обърна и повдигна пренебрежително ръце.

— Нали ви казах, че можете да плячкосате каквото поискате?

— Но тук няма почти нищо, което да си заслужава — оплака се раздразненият предводител на наемниците. — Освен малкото сребро и злато в този храм, всичко, което намерихме, са чаршафи, книги, храна и няколко животинки. Ти каза, че ще има купчини сребро!

Сарян го сграбчи за рамото.

— Ти беше наясно с уговорката. Не съм виновен, че тук няма нищо.

Недоволно мърморене се разнесе сред мъжете. Те затъркаха крака в пода и стиснаха татуираните си юмруци. Смръщиха вежди и гневно сведоха брадички надолу. Изведнъж ме осени същата мисъл, която беше изказал на глас и Сарян: той и семейството му, с фините си дрехи и скъпите си оръжия, бяха само трима, докато наемниците, с грубите си оръжия и бойни белези, числено ги превъзхождаха, и то доста. Майка ги настройваше срещу него. И имаше само едно нещо, което би могло да ги върне на негова страна.

Той вдигна меча си с две ръце.

— Ти разпръсна достатъчно отрова — каза Сарян, но този път тонът му беше пресилено спокоен. Челото му блестеше от пот. Той вдигна меча и го прицели право в сърцето на майка с треперещи ръце. Майка повдигна брадичката си и срещна погледа му. Беше очевидно, че той се страхуваше да извърши убийство. Страхуваше се да убие някой, който го гледаше право в очите. Но вече беше убивал.

Видях зад майка да се появява врата — точно пред очите ми. Високата и тясна сребърна врата на Старицата.

Изкрещях, но никой не забеляза, защото в същия момент се разнесе звукът на друг глас. Фигура в бяло беше застанала на прага на Храма, светлината зад нея озаряваше светлите й коси като лъчезарна съвкупност от сияйни звезди.

— Ето ме, татко.

Всички очи се обърнаха към нея. Майка направи крачка напред и вдигна ръце.

— Яй, не! — провикна се тя и в гласа й за пръв път се прокрадна страх.

Яй не я погледна. Тя беше вперила поглед в баща си, сякаш никой друг не съществуваше.

Сарян насочи меча си към Яй.

— Проклета курво!

Яй не помръдна и не каза нищо.

Сарян върна окървавения меч на мъжа с липсващите пръсти.

— Ще я заведа на кораба. Вземете каквото поискате. Ще отплаваме по пладне. Окрет, Винян, дръжте под око останалите жени.

Той сграбчи Яй за ръката и я избута грубо на двора.

Мъжът с липсващите пръсти, който вероятно беше капитанът на кораба, се огледа наоколо.

— Чухте го. Грабвайте всичко, което не е заковано. Очевидно няма да получим друго заплащане.

Окрет, братът на Сарян, промърмори нещо, но предводителят на наемниците го игнорира.

След това не видях нищо повече. Скочих от нишата и побягнах. Те се бяха отправили към козята врата и трябваше да стигна там навреме. Не знаех как бих могла да помогна, но нямах време за мислене; вече бях изгубила достатъчно време, аз бях виновна, че Яй беше напуснала гробницата. Заобиколих Храма на Розата, скочих върху покрива на Къщата на послушниците, пропълзях по ниското било на покрива и се спуснах от другата страна. Беше дълго спускане към централния двор, но не спрях и не се поколебах нито за миг. Щом се блъснах в калдъръмените камъни на двора, ударът изкара дъха ми. Претърколих се и полежах неподвижно за един миг, задъхвайки се.

— Мареси — прошепна Старицата от сенките. — Мареси.

Гласът й ме изправи на крака. Трябваше да ги настигна, преди да е станало твърде късно. Краката ми все още можеха да ме носят, затова побягнах. Нагоре по Стъпалата на зората. Там нямаше никой. Козята врата беше отворена. Втурнах се през нея.

Те вървяха по пътя, само на няколко метра от мен, близо до стената, която на височина достига нивото на човешко бедро и предпазва хората да не паднат от стръмната скала. Яй пристъпваше пред баща си. Голият гръб й придаваше такава уязвимост: изглеждаше като безсилно момиче. Чух как от устата му струи непресъхващ речеви поток, който достигаше до мен като несвързани думи между собственото ми тежко дишане и силно сърцебиене.

Срам. Да не ми се подчиниш. Наистина ли вярваше. Като сестра си. Курва. Унай.

Яй спря на място. Той вдигна ръка и зашлеви силно задната част на главата й.

Аз изкрещях.

Сарян се завъртя. Яй беше зад него. Едно бързо движение, ръце, заякнали от работата в Абатството. Един-единствен тласък. Добре прицелен. Шокът, изписан на лицето на Сарян в момента, в който залитна през стената — точно там, където беше разрушена от падналите камъни по време на бурята, която призовахме. Наклоних се напред и го гледах, докато падаше. Той се удари в скалата един, два, три пъти. Тялото му се приземи върху камъните отдолу, но почти не можех да го различа. Само малко парче блестящ черен цвят.

Яй не погледна надолу. Тя впери поглед, изпълнен със страхопочитание, в ръцете си. Постепенно започна да осъзнава какво е сторила. Протегна ръце пред себе си, държейки ги колкото може по-далече от тялото си. Исках да притичам към нея, за да я утеша, но точно тогава някой се втурна покрай мен и ме блъсна настрани. Беше Винян. Той се наведе над стената и видя чичо си. После погледна към Яй. Тя срещна погледа му с ококорени очи и ръце, все още разпрострени пред нея.

Винян не се помръдна. Никой от двамата не се интересуваше, че бях там. Приготвих се да го нападна в гръб, ако се опита да нарани Яй.

— Ще отведа баща си — каза бавно той. — Ще кажа, че сте се сборичкали. Че сте паднали от скалата. И двамата.

Яй не каза нищо.

— Баща ми иска да напусне това място. Той няма да слезе долу, за да провери.

— Майка ми жива ли е?

Чак тогава ръцете й се разтресоха.

— Да — кимна Винян. — Той искаше… искаше тя да гледа… когато те наказва.

Яй свали ръцете си и по лицето й се плъзна усмивка, която я трансформира напълно. Почти не можех да я позная. Очите й пламнаха от щастие.

— Значи сега е свободна. Най-после е свободна!

— Ще й помогна, ако ми е по силите.

— Кажи й, че съм добре. Че съм намерила мястото си. Обещаваш ли?

Винян отново кимна.

— Защо? — подтикна го да отговори с подивели очи. — Защо не ме плениш? Имаш оръжие. — Тя посочи меча му. — Защо ми помагаш?

Раменете на Винян се сковаха. Гласът му беше толкова тих, че едва долових отговора му.

— Имам тайна. Баща ми ще ме убие, ако разбере. През цялото време на този остров си мислех: следващия път може да дойдат за мен.

— Отгатнахме тайната ти — отговори Яй. Той подскочи уплашено, но тя само поклати глава. — Не се притеснявай, само ние, жените, се досетихме. И не споменахме нищо. Ти така и не погледна нито една жена по начина, по който го правеха другите мъже. Забелязахме го. — Голямата радост беше изчезнала от лицето й и сега изражението й беше станало унило. — Вероятно за теб ще е най-добре също да напуснеш родния ни дом. Напусни земята ни. Намери по-безопасно място.

Тогава от Абатството се разнесе победоносен вик.

— Намерихме скривалището, където държат съкровището си! Има тайна врата в къщата с всички онези книги. Побързайте, имаме нужда от светлина!

Гробницата. Бяха открили гробницата.

Побягнах, без да погледна назад, за да видя дали някой ме следва. Втурнах се като напълно подивяла надолу по планинския склон, карайки камъчетата да хвърчат наоколо ми. Вдигах толкова голям шум, колкото стадо препускащи коне, но не ме беше грижа. Бях ги изоставила. Яй ги беше изоставила. Малките послушници бяха оставени напълно сами на милостта на мъжете.

Трудно е да се обясни какво се случи след това. Спомените ми са неясни, а малкото, което си спомням, трудно би могло да се опише с думи. Но ще направя всичко по силите си. Сестра О каза, че не мога да сторя повече от това. Дори сега, докато пиша, ръцете ми треперят при спомена за този ужас и се надявам, че думите ми все пак са четливи.

Намерих дупката в планинския склон и видях, че Яй се беше измъкнала оттам, като беше натрупала купчина дъски. Щом се спуснах долу, ме обкръжи пълна тъмнина и навсякъде около себе си можех да чуя шепота на Старицата.

Мареси. Дай ми това, което ми принадлежи.

Опипвайки с едната си ръка скалистата стена, се затичах, после паднах, след това се изправих и продължих да тичам. Камъните и острите повърхности жулеха босите ми крака. Можех да чуя мърморещи мъжки гласове в далечината, но те ми изглеждаха невъзможни за достигане. Проходът сякаш се простираше безкрайно, а тежкото ми дишане отекваше в мрака. Не можех да чуя момичетата.

Най-накрая стигнах до дървената врата. От двете й страни трепкаха свещи. Спрях се. Подпрях треперещото си тяло върху изгнилите дъски и се опитах да си поема дъх. Толкова се страхувах какво ще видят очите ми.

Можех да различа газената лампа, която бях оставила с малките послушници. Беше угаснала. Около нея не спяха малки момиченца. Не можех да ги видя никъде. Гробницата беше пълна с мъже. Като че ли целият екипаж на кораба се беше събрал тук. Много от тях носеха факли и лампи. Всички сновяха наоколо, а отраженията на трепкащите пламъци танцуваха върху мечовете и ножовете им. Татуираните им ръце ровичкаха из костите на мъртвите, търсейки скрито сребро и злато. Само един мъж стоеше неподвижно в центъра им: предводителят с липсващите пръсти. Обръснатата му глава се обръщаше ту насам, ту натам, следвайки всяко движение на мъжете му. Той изсумтя ядосано с разширени ноздри. Като животно, подушило кръвта на плячката си. Едната му ръка почиваше върху дългия назъбен меч, забучен в колана му. Не можех да откъсна поглед от върха на острието му. Вече беше потъмнял от пролятата кръв. Кръвта на Розата. Кръвта на майка.

Мареси — прошепна Старицата.

— Тук няма никакво съкровище — рече мъжът с липсващите пръсти и се изплю на пода, на свещения под на гробницата. — Само гробове! Защо ни доведе тук за едните кости?

Нисък, набит мъж, на чийто колан висяха два кинжала, спря да тършува из нишата и кръстоса ръце.

— Всички хора правят приношения на мъртвите си! Как можех да знам, че тия жени са изключение?

Мъжът с липсващите пръсти прокара ръка по обръснатия си скалп и завъртя още веднъж главата си, прокарвайки език през зъбите си. Пламъкът на факлата озари светлата му брада. Той замръзна на място, след това грабна факлата на най-близкия мъж и я вдигна, осветявайки една от нишите. Ъгълчето на устата му се изви в уродлива усмивка.

— В крайна сметка може би открихме малко съкровище — прошепна той. После натика дългия си меч в отвърстието.

— Махайте се! — извика детски глас. Хео.

Не последваха писъци или плач. Само тази кратка заповед: „Махайте се!“. Смелите ми малки жени. Били са напълно сами, когато са чули стъпките на мъжете. Постъпили са по единствения възможен начин — намерили са си скривалище. Ако не ги бях изоставила, щях да ги изведа навън. Сега бяха заседнали като мишки в капан. Притисната до вратата, можех да видя всичко съвсем ясно въпреки дима от факлите и лампите, но не можех да се помръдна. Аз бях виновна за всичко. Провалих се в единственото нещо, което майка ме беше помолила да направя. Сърцето ми забави ударите си, сякаш искаше напълно да спре да тупти, раздирано от срам и страх.

— Можем да продадем тези момиченца на добра цена. Лесно ще ги подготвим за бардаците. Познавам много търговци, които с готовност ще ги купят всичките. — Мъжът с липсващите пръсти премляска с устни и мушна меча си в нишата. — Аз самият мога да започна да ги обучавам, докато трае плаването към родните ни земи. Когато момичетата са толкова малки, са далеч по-покорни. По-крехки.

— Махайте се! — повтори Хео. — Богинята ще ви накаже. Не усещате ли присъствието й?

Мъжете се разсмяха. Но аз можех да го почувствам. Старицата дишаше толкова тежко от нишите и ъглите, че беше трудно за вярване, че мъжете не можеха да я чуят. Мареси — шепнеше тя. — Моят глад. Притиснах длани върху устата си, за да възпра вика си.

Мъжът с липсващите пръсти подаде факлата, пъхна грубата си ръка в нишата и измъкна Хео оттам.

Издърпа я на крака пред себе си, държейки слабите й, малки ръчички в желязната си хватка. Видях тясното й вратле и малките й боси крачета. Видях как тежката му ръка се промушва между краката й.

Тогава се насилих да се помръдна. О, богиньо, беше страшно трудно. Бях ужасена. Срамът, който изпитвам сега, докато пиша тези думи, е точно толкова голям, колкото ужаса, обзел ме в онзи момент. Срам, че дори не се втурнах напред, за да помогна на Хео, когато тя се намираше в опасност. Събрах последните си сили и се заставих да пропълзя през дупката във вратата. Едва стоях на краката си. Все още притисках длан върху устата си. Хео започна да крещи, но аз продължавах да се придвижвам така, сякаш си проправях път през гъста глина. Толкова се страхувах от острите оръжия на мъжете. Те ме забелязаха, прицелиха оръжията си в мен, раззинаха тъмните си усти и изреваха. Точно в този момент я видях: сребърната врата на Старицата. Тя се появи в каменната стена от дясната ми страна, сякаш винаги се е намирала там. Толкова ясна и истинска като всяка друга врата на острова. Изтъркана около ръбовете. Дръжка, полирана от времето. Врата, която разделяше света на вътрешна и външна част, подобно на всички врати. Все още затворена, все още разделяща нашия свят от царството и глада на Старицата.

Мареси — шепнеше Старицата, докато се приближавах към мъжа с липсващите пръсти. Мареси — викаше тя, когато той отблъсна Хео настрани и заби меча си в стомаха ми. Докато кръвта ми се стичаше по острието, тя се смеси с кръвта на Розата и Майката: първия и втория образ на богинята. Те бяха началото, а аз бях краят. Гласът на Старицата се усили. Изпълни ме до такава степен, че вече почти не можех да чуя писъците на Хео. Сгромолясах се и се приземих в сенките на Старицата. Докато пълзях към вратата, тя ми прошепна истинското си име. Плъзгах се по влажния каменен под. Ръцете ми бяха почервенели от собствената ми кръв. Сенките на Старицата ме галеха и ме дърпаха навътре. Протегнах се към дръжката на вратата, но не можех да я стигна. Трябваше да се изправя. Облегнах се на стената и притиснах едната си ръка върху раната си. Дай ми това, което ми принадлежи — изсъска богинята на мрака и болката и аз й се подчиних и отворих вратата.

Мракът от другата страна беше по-черен от всичко, което бях виждала в нашия свят, толкова черен, че ме заслепи. Паднах на колене с уста, пълна с кръв, без да мога да видя каквото и да било. Но можех да слушам.

Старицата простря силата си през вратата и прие жертвата на онези, които бяха нахълтали в гробницата й. Един по един те изпопадаха на каменния под като парцалени кукли, чух стонове, викове и хрущене на кости. Те закрещяха, обхванати от чудовищен страх, веднага щом осъзнаха, че са се изправили пред собствената си смърт. Ужасът им изпълни цялата гробница. Въздухът прокисна от миризмата на вътрешности и изпражнения. Факлите издаваха съскащ звук, докато гаснеха върху влажния кървав под. Старицата ги смаза като насекоми, каквито всъщност бяха.

Собствената ми кръв струеше между пръстите ми и се стичаше на земята пред вратата. И знаех, че именно моята кръв я държи отворена. Борех се срещу загубата на съзнание и ужасната болка, които заплашваха да ме повлекат в тъмната бездна. Трябваше да направя това последно усилие за малките си сестри. За Старицата.

Старицата отвори челюстите си и можех да почувствам киселия й дъх върху бузата си. Тя си пое дълбоко въздух и всмука мъжете към себе си, един по един. Те крещяха, докато се блъскаха в каменния под. Все още бяха живи. Тя ги искаше живи и цели-целенички, тя искаше телата и душите им. Не искаше да останат никакви останки, които да бъдат погребани. Пълно унищожение. Можех да ги помириша, миризмата на пот, стомана и кръв. Неколцина протегнаха ръце към мен, като се мъчеха да предотвратят всмукването на осакатените си тела през вратата, но пръстите на мъжете бяха безсилни пред мощта на Старицата. Щом преминеха през вратата и биваха погълнати от тишината, властваща от другата страна, писъците им внезапно се прекършваха.

Когато в гробницата се възцари пълна тишина, най-после безсилно се строполих на пода. Вече беше настъпил краят. Вече бяхме само аз и Старицата. Сега беше мой ред.

Мареси. Ти ми принадлежиш. Вече можеш ли да го проумееш?

Не можех да отговоря. Бях останала без глас. Лежах на прага на царството й и знаех, че това, което казва, е самата истина. Затова не бях призована в нито една къща. Тя вече ме беше клеймосала като своя избраница през онази гладна зима. Аз й принадлежах.

Ела при мен и повече никога няма да изпиташ болка или страдание — рече тя, придобивайки нежен, майчински тон. Понеже Старицата, Майката и Девата са едно цяло, те са само три различни образа на богинята. — Ела тук, където всичко започва и свършва, където всичко умира и наново се ражда. Ти цениш познанието повече от всичко. Абсолютното познание е тук. Всичко, за което някога си копняла. Ела при мен.

Знаех, че има силата да ме принуди. Но тя не ме принуждаваше, тя ме молеше. Някой сграбчи ръката ми и аз се вкопчих здраво в него, докато мракът ме обгръщаше.

18.

Понякога си мисля, че избрах страхливия изход. Щях да постъпя по-правилно и по-смело, ако бях преминала през вратата и бях видяла какво имаше от другата страна. Старицата ми предлагаше познание, превъзхождащо и най-смелите ми мечти. Познание, което никога няма да получа на този свят. Любопитна съм. Даже повече от любопитна — понякога тази мисъл ме държи будна вечер и копнежът, който ме изпълва, ми причинява физическа болка. Но нямах достатъчно кураж. Искам да остана на този свят възможно най-дълго. Искам да живея сред книги и кози, сред вятър и хляб надум. Искам да порасна и да видя какво ще ми предложи светът, както и какво бих могла да му предложа аз. Все още не съм приключила с него, поне засега.

Първото нещо, което съзрях, когато се събудих, беше Яй. Бледото й лице, обрамчено от златни коси. Кръговете под очите й бяха по-тъмни от всякога, а и в зрението ми сякаш все още витаеше онзи непрогледен мрак, който ми пречеше да виждам добре. Усещах тялото си някак безжизнено, като че ли продължаваше да спи, въпреки че умът ми беше буден. Опитах се да проговоря, но езикът ми беше твърде сух.

— Слава на Майка — прошепна Яй. — Все още си с нас. Ето, навлажни устните си, но все още не трябва да пиеш нищо.

Тя опря чаша със студена вода до устата ми. Беше ми трудно да устоя да не я изгълтам цялата наведнъж, но навлажних устните и езика си и се насладих на лекото облекчение, което изпитах.

— Ще повикам сестра Нар — каза Яй и се изправи.

— Чакай. — Гласът ми беше толкова слаб, че едва го чувах, но Яй се спря. — Първо ми кажи какво се случи.

Яй ми отправи една от редките си усмивки.

— Сега вече знам, че ще оздравееш. Щом веднага започна да задаваш въпроси.

Тя оправи одеялото ми, но до такава степен бях отделена от собственото си тяло, че почти не можех да усетя къде лежи завивката върху гърдите ми. Яй видя тревогата в очите ми и усмивката й изчезна.

— Сестра Нар ти даде силни успокояващи билки, за да намали болката, докато тялото ти се възстановява. Раната на стомаха ти е сериозна и дълбока. Освен това изгаряше от треска. — Тя въртеше между пръстите си нещо, което се намираше върху масата до леглото ми. — Ние се страх… мислехме, че ще ни напуснеш.

Исках да попитам колко дълго съм лежала там, но това бяха твърде много думи, за да ги изкарам от устата си. Въпреки това Яй видя въпроса в очите ми.

— От три дни си тук, в стаята на сестра Нар. И според нея ще трябва да останеш още малко на легло.

Нещо се раздвижи под леглото ми. Малка черна глава се подаде и примига пред лицето ми.

— Мареси! Ти си будна!

— Шшш, не толкова високо. Мареси иска да получи някои отговори, преди да дойде сестра Нар. — Яй се обърна към мен. — Хео спеше на пода до леглото ти през цялото време.

— Е, не можех да те оставя — каза Хео и хвана ръката ми. Потрепнах, като си спомних как я бях изоставила. Хео веднага отдръпна ръката си.

— Заболя ли те?

Насилих се да се усмихна.

— Не. Моля те, дръж. Добре.

Хео се усмихна облекчено и изключително внимателно хвана ръката ми. Разпознах чувството на пръстите й около моите.

— Ти ме държеше — прошепнах аз. Напъвах се да говоря и думите ми излизаха дрезгави и скриптящи. — В гробницата.

Хео кимна сериозно.

— Да. Когато мъжът те прониза, огромна тъмнина погълна всичко. Момичетата се скриха в нишата и всички мъже започнаха да крещят. Беше ужасно. Ти лежеше на пода и около теб имаше толкова много кръв, Мареси. Толкова се уплаших. Държах те, защото се страхувах, че ще умреш.

— Ти ме спаси — казах аз. — Ти ме задържа тук.

Хео не каза нищо, просто стисна ръката ми. Мисля, че тя вече знаеше, че беше спасила живота ми. Вярвам, че това момиче знае повече, отколкото хората си мислят, въпреки че не спира да бърбори.

Погледнах към Яй. Следващият въпрос беше най-труден.

— Всички… всички ли са…

— Да. Всички са живи, Мареси. Включително и Розата, макар да беше ранена. Имаше трима мъже, които пазеха Храма и не бяха слезли в гробницата. Когато чуха виковете и след като другите мъже така и не се завърнаха, чичо ми и Винян скоро ги отведоха на кораба и отплаваха. Аз освободих сестрите и послушниците.

— Тогава те слязоха в гробницата — каза Хео — и изкараха Исми и останалите. Сестра Нар превърза раните ти и те отнесохме тук.

— Хео, съжалявам. Не трябваше да…

— Тихо, Мареси — строго заповяда Хео, почти като сестра О. — Ти постъпи правилно. Винаги си правила това, което смяташ за най-добро.

— Това не се отнася за мен — каза горчиво Яй. — Трябваше да се предам още в самото начало и всичко това нямаше да се случи.

— Да, но тогава вече щеше да си отплавала на север.

Погледнах към Яй и тя кимна.

— Да, казах им какво направих. За смъртта на баща ми. Не можех да живея с такава ужасна тайна.

— Никой не те обвинява — категорично заяви Хео. — Майка каза, че би направила същото, ако имаше подобна възможност.

Исках да задам още въпроси, но ефектът на успокояващите билки започна да отшумява и щом се върнах в тялото си, изпитах такава непоносима болка, че не можех да говоря. Яй пребледня и изтича да доведе сестра Нар, която пристигна веднага с компрес и някакви буламачи. После отново потънах в дълбок безсънен сън.

19.

Постепенно набирах сили, започнах да пия вода, а после и да ям и да приемам гости. Най-напред дойдоха да ме видят приятелките ми: Енике, Дори, Тоулан и Сисил. Зарадвах се дори и при вида на Йоем. Те ме забавляваха с истории и шеги, които караха белезите ми да пулсират, когато се опитвах да не се смея. Имах време и за себе си. Време да лежа в леглото и да мисля. Имаше много неща, за които трябваше да помисля. В главата ми започна да се оформя решение — решение, което не исках да призная. Знаех как трябва да постъпя. Но не знаех дали съм достатъчно смела, за да го направя. Имаше много нощи, през които не можех да заспя заради болката и прекарвах времето, борейки се със съвестта си, докато луната ме наблюдаваше през прозореца.

Сестра Нар бдеше зорко над мен. В някакъв момент сигурно беше решила, че здравето ми се възвръща, защото една сутрин се събудих и майка беше застанала до леглото ми. Сестра О стоеше зад нея с изправен гръб и безизразно изражение на лицето си. Исках да седне на ръба на леглото ми и да погали косата ми, но тя остана зад майка.

— Мареси, сестра Нар казва, че се чувстваш по-добре — рече майка.

Опитах се да се надигна в леглото.

— Да, много по-добре. Вече не се нуждая от билки, които да притъпяват болката, и мога да приемам течна храна.

— Няма нужда да се изправяш. — Тя придърпа един стол до леглото ми и седна на него. — Можеш ли да ни разкажеш какво се случи в гробницата?

— Старицата беше там. — Спрях и се замислих откъде да започна, а майка ми кимна окуражително. — По време на лунния танц видях вратата й. Тя ме повика. Разпознах вратата й, бях я виждала у дома, когато по-малката ми сестра почина. През онази зима, когато всички гладувахме. Уплаших се. Реших, че иска да ме вземе. — Поклатих глава. — Сбъркала съм. След това живеех в непрестанен страх, чувах гласа й навсякъде, страхувах се, че ще дойде и ще ме вземе. Когато пристигнаха мъжете, отново можех да почувствам вратата. Беше тук, на острова, чакаше. Помислих, че това означава, че ще умра.

Погледнах към сестра О, търсейки утеха, но тя беше забила поглед в мен със здраво стиснати устни. Извърнах очи.

— Когато чух мъжете да се провикват, че са открили гробницата, веднага си помислих за малките момичета, които бяха останали съвсем сами там. Спуснах се през отвора, който самата Старица ми беше показала. Нейната врата беше там и знаех, че трябва да я отворя, за да задоволя глада й. Тя ме беше избрала, но не да умра, а да отворя царството й.

— Тя призова ли те? — попита сестра О. — Заповяда ли ти да последваш мъжете през вратата?

Поклатих глава.

— Не. Помоли ме да отида там, но не ми заповяда.

Майка и сестра О си размениха погледи, преди отново да се обърнат към мен.

— Мареси. Ти си в Абатството от дълго време, но все още нямаш къща. Чудех се защо никой не те е повикал. Но сега виждам, че си намерила призванието си. — Тя се наклони напред.

Сега е моментът, помислих си. Щеше да ме помоли да стана нейна послушница. Знаех какъв трябва да бъде отговорът ми, но не знаех как да го изрека.

— Старицата разполага с необятно познание — продължи майка. — Част от което може да бъде видяно отвън, но има и много неща, които са скрити надълбоко, които са забулени за повечето хора. Точно затова служителката й също работи в тайна. — Тя се обърна към сестра О.

Изведнъж всичко ми стана ясно. Змията върху вратата на сестра О. Влечението й към книгите и познанието, всичко, свързано със Старицата. Тя срещна погледа ми, но все още не казваше нищо. Майка продължи:

— Сестра О не е име. Това е титла, също както служителката на Розата е титла, която се предава от сестра на послушница. О-то е вечният кръговрат, змията, захапала опашката си. — Майка нарисува кръг във въздуха с един пръст и почти можех да видя змията пред себе си, с пусти черни очи и уста, захапала собствената й опашка. — Сестра О служи на тайните на Старицата. Тайни, които Старицата сега е разкрила на теб.

Сърцето ми запрепуска.

— Мареси. — Гласът на сестра О беше по-пресипнал от всякога. Дълбок и дрезгав, като гласа на Старицата. — Господарката ми те призова. Тя не е заповядала, а е помолила. Сега и аз ще направя същото. Искаш ли да ми станеш послушница?

Избухнах в сълзи. Ридаех толкова силно, че тялото ми се тресеше, сълзи и сополи се стичаха по лицето ми и едва дишах. Майка изглеждаше объркана, но сестра О се приближи до мен, седна на леглото ми, прегърна ме и погали косата ми.

— Тихо, тихо, малката ми. Не се тревожи. Кажи ни какво ти тежи, моя Мареси.

Когато най-после можех да говоря, всяка изречена дума ми причиняваше по-голяма болка от раната на корема ми. Сграбчих силно сестра О и захълцах в пазвата й.

— Сестро, това е най-голямото ми желание. Мечта, чието осъществяване ми се струваше толкова невъзможно, че дори не смеех да си го помисля. Да бъда твоя послушница, да науча всичко, което знаеш, да остана в съкровищницата и да чета толкова, колкото ми се иска… — Сестра О се изкиска тихо и леко ме притисна към себе си. — Но трябва да откажа. Аз… — Думите отказваха да се отронят. Тя щеше да се ядоса. Щеше да се разочарова от мен. Заговорих възможно най-бързо, избълвайки навън всички думи, преди да мога да си променя решението. — Това е най-свидното ми място на земята. Не мога да се сетя за нищо по-прекрасно от това да прекарам целия си живот тук, учейки, четейки и преподавайки. Но не би било редно. Сестро, не можем да изолираме външния свят. Той ни засяга, дори и тук. Би било егоистично от моя страна да остана тук, където съм в безопасност, при положение че бих могла да използвам всичко, на което сте ме научили, за да върша много добрини. Хората в родината ми са управлявани от предразсъдъци и невежество. Само една нищожна частица от това, което съм научила тук, би могла да спаси хора, умиращи от глад и болести. Би могла да промени начина, по който мъжете и жените виждат себе си и един друг; би могла да отвори нов прозорец към широкия свят. Трябва да се върна у дома и да видя какво бих могла да направя за хората си.

Сестра О и майка ме слушаха мълчаливо. После майка се облегна на стола си.

— Старицата те е дарила с огромна мъдрост, която не отговаря на крехките ти години.

Сестра О се обърна към майка почти ядосано.

— Но куражът си е изцяло неин!

20.

Вчера сутринта сестра О ме заведе в Двора на храма. Беше рано, много преди останалите послушници да излязат за приветстването на слънцето. Слънцето все още не беше изгряло и островът излъчваше обичайния си аромат, присъщ за летните утрини: скали, просмукани от вчерашната топлина, див риган и кипарис, морски водорасли и роса. Коан излетя над главите ни в целеустремена права линия и издаде рязък крясък. Стояхме една до друга в пълно мълчание и се взирахме в далечината — не отвъд морето, а над къщите и покривите на Абатството. От комина на Къщата на огнището се извиваше дим. Сестра Ерс се събуждаше рано.

Първите лъчи на слънцето надзърнаха иззад Бялата дама, обагряйки небето и планинските върхове в златист цвят. Осъзнах, че никога не бях приветствала слънцето от Двора на храма и че в бъдеще нямаше да имам тази възможност. Никога нямаше да стана сестра, никога нямаше да се наредя с всички останали сестри и да извършвам познатите движения. Премигнах няколко пъти и се обърнах. Сестра О постави жилестата си, загоряла от слънцето ръка върху рамото ми и се завъртя отново с лице към слънцето.

— Мареси — каза тя и гласът й беше по-строг от обикновено. — Огледай се наоколо. Това е другата страна на смъртта. Животът! И тази страна дори е по-силна. — Тя се умълча и двете продължихме да стоим една до друга и да наблюдаваме как светът избухва в светлина, докато слънцето изгряваше над планината. Сестра О се обърна към мен. — Осъзнавам саможертвата, която правиш. Ти си мислиш, че никой не разбира, но аз разбирам.

Поклатих глава и тя повдигна брадичката ми, за да я погледна в очите. Бузите й бяха мокри от сълзите, които се стичаха по тях, но гласът й не потрепваше.

— Аз не успях да направя тази саможертва, Мареси. Избрах да остана тук. Избрах безопасността, книгите и познанието. Това, което Старицата можеше да ми предложи, беше твърде голямо изкушение. Обърнах гръб на света. Но ти видя, че това не върши работа, че светът те намира където и да си, че е страхливо да се опитваш да се скриеш. Ти си много по-мъдра от мен, малка Мареси.

Поех ръката й и я притиснах към бузата си. Тя ми се усмихна и избърса сълзите си.

— Винаги мислиш за другите. Пътят ти няма да е лесен. Тревожиш се твърде много за хората. Това те прави единствена по рода си. Ще направя всичко по силите си, за да ти осигуря възможно най-много знания за пътуването ти. Говорих с майка. — Усмивката й стана по-широка. — Все още си твърде млада, за да ни напуснеш. Трябва да научиш още много неща от най-различни области, преди да можеш да се прибереш у дома. Можеш да учиш каквото пожелаеш. Сестра Нар може да ти разкаже за билките и лечението, сестра Мареане — за грижата за животните, самата майка — за среброто, числата и сметките, сестра Лоени — за тайните на кръвта. — Щом видя изражението ми, тя се изкиска. — Тя има много, на което да те научи, Мареси.

Не знаех какво да кажа. Беше твърде фантастично, твърде невероятно. Досега не бях чувала някой да учи всичко. Това много би улеснило завръщането ми и осъществяването на мечтата ми — да основа училище в зелената си долина.

От централния двор можех да чуя, че вратата на Къщата на послушницата се отваря. Абатството се събуждаше и скоро сестрите щяха да започнат да прииждат в Двора на храма. Но сестра О все още не беше казала най-важното. Стиснах пръстите й и долната ми устна затрепери.

Тогава изведнъж усмивката й стана по-нежна, тя ме придърпа към себе си и ме притисна към кокалестото си тяло.

— Мареси — промърмори, допряла устни в кърпата на главата ми. — Ти ще станеш моя послушница. Послушница на Познанието. На Старицата. Докато мога да те задържа тук, в Абатството, ти си моето малко момиче.

Вкопчих се в нея — там, в Двора на храма. Бях най-щастливото момиче, което някога е намирало подслон в Абатството. Получих толкова много и тепърва щях да получа още повече.

Епилог

Вече записах всичко, което мога да си спомня. От много дни седя в стаята на сестра О, пишейки със същото перо, което съм я виждала да използва толкова пъти. Нося пръстена, който тя ми даде, на пръста си. Пръстен с формата на змия, захапала опашката си.

Яй и Енике се редуваха да ми носят храна, но на никой друг не му беше позволено да ме притеснява. Бяхме само аз и светлината, рееща се из стаята, както и дращенето на перото върху грубата хартия. Шумовете на Абатството долитат през прозореца: смехът на малките послушници, блеенето на козите, трополенето на крака, обути в сандали, по калдъръмените камъни, крясъкът на морските птици. Всички звуци, които трябва да са там, са налице. Тишината, която се беше възцарила, когато мъжете стъпиха на острова, сега е само спомен — спомен, който се надявам да ме остави на мира, когато го запечатам върху страницата.

Вечер спя, без да сънувам сънища, и вече не се страхувам от мрака около мен и вътре в мен. Старицата няма да ме отведе в царството си. Все още не. Продължавам да се страхувам от момента, в който ще го направи, но вярвам, че това е страх, който мога да превъзмогна. Сестра О ще ми помогне, както и Абатството и всичките ми приятелки тук. Вярвам, че ако живееш живота си безстрашно, с цялото си сърце, тогава и в самия край не можеш да се страхуваш от смъртта. Те са двете страни на едно цяло. Един ден ще се отдам на Старицата и тя ще ми разкрие загадките си. Малка частица от мен мисли с любопитство за това време и може би дори с очакване. Може би цялото ми същество би могло да го види по този начин, когато вратата отново се отвори. Но първо трябва да живея — да живея и да се уча, да използвам познанието си така, че Старицата да се гордее с мен, когато се срещнем.

Радвам се, че сестра О ме окуражи да напиша историята си. Самото действие ми донесе душевен мир: до допра перото до хартията, да видя как преживяванията ми се превръщат в думи. Имам усещането, че процесът на писане вече се е превърнал в нов мит, сага, една от многото истории, обгръщащи Абатството. Освен това мисля, че не разбирах наистина какво се беше случило, преди да го запиша. Сега го разбирам малко по-добре, но и го усещам по-отдалечено. Сякаш се беше случило на някой друг, на момиче, което се казваше Мареси и беше отворило вратата на Старицата, а не на мен, Мареси от Ровас, послушница в Абатството. Не мога да го обясня по-добре.

Тази вечер сестра О и аз ще сложим книгата ми в съкровищницата сред другите важни истории на Абатството. Струва ми се толкова странно, че собствените ми думи ще се озоват до книги, които бях чела толкова много пъти, но сестра О твърди, че тук им е мястото. Това ме изпълва с гордост. Моите думи, думите на Мареси, ще живеят в библиотеката на Абатството в продължение на десетилетия. Тези думи ще просъществуват тук дори и след като аз си отида от този свят. Тази мисъл ме кара да се замайвам от изумление, както когато се взирам в нощното небе, осеяно със звезди.

Ето каква е историята на това, което се случи, когато Яй пристигна в Абатството през деветнайсетата година от управлението на трийсет и втората майка, когато Старицата ми проговори и сресването на женските коси предизвика буря. Ето какво се случи, когато остров Менос изпрати предупреждение за присъствието на непознати мъже, когато Розата се пожертва за сестрите си и когато аз, Мареси от Ровас, послушница в Абатството, отворих вратата на Старицата.

Епилог на историята на Мареси, послушница в абатството

И ето че отново пиша на бюрото на сестра О. За последните три години това беше и моето бюро. Перото е същото. А дали аз съм същата? Дали с времето се променяме толкова много, че след една или друга година вече не сме същите хора? Току-що прочетох това, което бях написала, след като мъжете нахлуха на острова, и ми се струва толкова странно, че в действителност аз съм тази, която го е преживяла. Изглежда ми толкова далечно и въпреки това знам, че случилото се е неразривна част от това, което съм.

Време е да замина. Дори само изписването на тези думи ми причинява огромна болка, а какво остава, ако се замисля за значението им. Не е като да не съм подготвена. През последните няколко години цялото Абатство се посвети на подготовката ми. Бях обучавана повече от всяка друга послушница и учех и работех под надзора на всички сестри, полагайки неимоверни усилия. Прочетох тайните свитъци на Лунната къща, които само неколцина привилегировани можеха да изучават. Дори прекарах една есен на Бялата дама. Не мога да разкрия какво се случи там, но проумях какво всъщност беше станало в онзи момент, когато повярвах, че птиците са ме пренесли над стената. Разбира се, все още имам много за учене, всъщност винаги ще има какво ново да науча, но вече назря времето.

Гладът ме доведе в Абатството, липсата на храна. Отново изпитвам страх от глада, но този път това, което ме плаши, е липсата на познание. Тук в Абатството има книги. Тук има хора, които биха могли да ме научат на още много неща. Как ще задоволя глада си без тях? Майка казва, че ще науча много от външния свят. Неща, които никой друг не може да ми предаде и които не могат да бъдат прочетени в книгите. Знам, че има право. Това ще е познание, спечелено с мъка. Ще трябва да заплатя за него по начин, който все още не разбирам. Предпочитам познанието, което мога да си набавя от книгите.

Яй беше изключително заета, след като миналото лято стана послушница на сестра Нумел. Миналата есен на острова пристигнаха три нови малки послушници, като и трите избраха да бъдат специални малки протежета на Яй. Въпреки това тя прекарваше цялото си свободно време в шиене на дрехите, от които щях да имам нужда при заминаването си: туники, панталони и кърпи за глава. Бях решила да продължа да се обличам като абатска послушница, а не в традиционното облекло на Ровас. Каквото и да правя, ще изглеждам различна и чудата и ще бия на очи, затова реших, че абатското одеяние ще ми осигури известна сигурност. Облеклото ми вече е надиплено в торбата с клонки изсушена лавандула. Вчера Яй приготви нещата ми собственоръчно. Тя смята, че съм твърде непрактична, за да събера сама багажа си.

— Ако зависеше от теб, щеше да вземеш само книги — изсумтя и отърси няколко цветчета изсушена лавандула от себе си.

Имаше право. За съжаление, не можех да взема със себе си много книги. Когато останах сама в общата спалня, отворих торбата и ме лъхна ароматът на ленени дрехи, сапун и лавандула. Миришеше на домашен уют. Този аромат щеше да ми бъде по-скъп от всяка книга.

Освен това Яй тайно ми направи вълнена мантия, оцветена в червена боя, получена от кървавите охлюви. Тоулан боядиса преждата по време на последното събиране на охлюви, а Рана и Ида, които са изкусни тъкачки, изтъкаха плата. След това Яй направи собственоръчно всеки бод и не позволи на никого да й помогне. Тя ми подари мантията една вечер, докато седяхме под лимоновото дърво и си приказвахме както обикновено. Избягваше погледа ми, докато ми я подаваше.

— Да те предпазва от студените нощи в Ровас — каза простичко и се вгледа в морето. Най-после беше започнала да допуска, че е възможно да съществува сняг.

— Но, Яй… — беше единственото, което успях да кажа. Хванах ръката й и я задържах така, както тя държеше моята през онези вечери, когато мракът ме изпълваше със страх. Знам, че и тя си спомняше за тях. Освен това си мислех, че оттук нататък няма да има кой да държи ръката ми вечерно време.

Мантията е твърде скъпа за такива като мен, но майка реши, че трябва да я взема.

— Все още си млада. Мантията ще ти осигури уважението, от което се нуждаеш. Никой няма да посмее да се противопостави на жена, която е облечена в подобна мантия, независимо колко е млада.

Ето това ми каза вчера, когато ме извика в стаята си в Лунната къща за няколко последни думи.

— Ровас е васална държава — отвърнах аз и прокарах пръсти по копринената подплата на мантията, която Яй беше зашила с толкова малки бодове, че бяха почти невидими. — Не можем да постановяваме собствени закони. Не можем да образоваме децата си. Владетелят на Урундиен иска да ни държи в невежество. Не знам как ще успея да основа училището си.

Майка повдигна вежди.

— Нима си мислеше, че мисията ти ще бъде лесна? — Тя ме погледна строго. — Мареси, сега трябва да намериш собствения си път. Но аз имам пълна вяра в теб. — Тогава тя ми отправи една от редките си закачливи усмивки, които я подмладяваха. — Хео, донеси кесията ми.

Хео ми се ухили гордо и отключи една от почти невидимите врати зад бюрото на майка. Това бяха врати, които крият тайни. Хео вече бе послушница на майка. Най-младата послушницата, призовавана някога в Лунната къща. Как не го заподозряхме? Хео беше очевидният избор за Лунната къща! Ние се оставихме да бъдем заблудени от игривостта и непоправимата й жизнерадостност. Но зад тях тя криеше изключителна порядъчност. Тя бе напълно и изцяло себе си. Не бе случайност, че именно тя ме задържа от тази страна на вратата на Старицата.

Хео изкара дебела кожена кесия и я подаде на майка, която я претегли в ръката си, преди да я протегне към мен.

— Това ще отвори много врати за теб, които иначе биха били затворени.

Разтворих кесията. Беше пълна с блестящи сребърни монети — нямаше нито една медна. Понеже няколко луни бях учила заедно с майка, знаех, че тази сума се равнява на целия годишен доход на Абатството.

— Майко, това е твърде много.

Майка изсумтя.

— Няма да изкараш дълго с това. Когато среброто ти привърши, ще трябва да разчиташ само на находчивостта си. И на това. — Тя протегна ръка и Хео постави нещо в нея. Беше голям и блестящ меден гребен. — Розата ме помоли да ти дам това като прощален подарък. Тя го е излъскала собственоръчно.

Сега Енике е служителка на Розата. Трябва да спра да я наричам Енике, но двете с Яй изпитваме затруднения със запомнянето на новата й титла. Еостре, която беше Розата преди Енике, винаги ни поправя със строго изражение.

— Как би могла да изпълнява ролята си, ако непрекъснато й напомняте за миналото! — казва тя.

Винаги кимаме смирено и се съгласяваме, но веднага щом погледне настрани, правим смешни физиономии на малката й дъщеричка Гея, докато не се задави от смях. Тя е весело пълничко момиченце. Много е силна. Щом я погледна, се сещам за Анер и колко слаба беше тя. Ако бяхме разполагали с някакви познания относно правилното хранене и лечение, може би щяхме да й помогнем още в самото начало и щяхме да й предоставим по-добър старт в живота. И тогава може би щеше да преживее гладната зима. Това е една от причините, поради които чувствам, че трябва да се прибера у дома. Познанието, което получих в Абатството, можеше да спаси човешки животи.

Еостре не можеше да продължи да бъде служителка на Розата, след като роди Гея. Това не се дължеше на белезите, оставени й от ножа на мъжа с липсващите пръсти. Самата Еостре каза, че се радва, че той я е порязал. Благодарение на него кръвта й се озова на меча и се смеси с кръвта на майка и с моята, за да може да се отвори вратата на Старицата. Мъжът с липсващите пръсти не я беше порязал дълбоко — целта му не беше да убие, а да причини болка. Да обезобрази. Но въпреки това Еостре си бе красива — нито един белег на света не можеше да прикрие хубостта й. Но раждането на Гея промени всичко. Сега Еостре участваше в друга от загадките на Първата Майка. Вярвам, че един ден тя щеше да стане служителка на Хава. Тези, които са родили дете, са по-близо до Хава. Само че Гея първо трябваше да поотрасне. Засега Еостре бе майката на Гея и нищо повече и това й подхождаше. Изглеждаше щастлива. Щастлива и изморена.

Погледнах към гребена в ръката на майка. Помислих си колко ли го е лъскала Енике, за да изглежда толкова блестящ. Припомних си как се бях превърнала в нейна сянка, когато пристигнах тук, как тя беше първата ми приятелка. Дали щях да я видя пак? Дали щях да видя пак когото и да било от Абатството?

— Гребенът е защитата на Абатството — казах бавно. — Ще имаш нужда от него.

— Стига си възразявала на всички подаръци — промърмори Хео и смръщи чело. — Искаме да ти ги дадем. И ти се нуждаеш от защита. Ти и всички нови ученици, които ще имаш и ще обичаш. — Тя стисна юмручета.

Заобиколих бюрото на майка и обвих ръце около Хео. Тя стоеше скована и недоволна, но ме остави да я прегърна.

— Не и колкото обичам теб, надявам се, че го знаеш — прошепнах в косата й. Миришеше на слънце, море и най-вече на Хео. — Ще пиша често. Веднага щом намеря някого, който може да отнесе писмата ми на юг. Обещаваш ли, че ще ми пишеш?

— Трябва ли да заминеш, Мареси? — попита Хео. Тялото й омекна и тя се вкопчи в кръста ми. — Ще ми липсваш толкова много. Вече ми липсваш. — Тя избърса потеклия си нос в туниката ми.

Трябваше да преглътна няколко пъти, преди да мога да отговоря. Имаше толкова много неща, които исках да кажа.

— И ти ще ми липсваш. Страшно много. Но трябва да го направя.

Държах я доста дълго време. Или може би твърде кратко. Майка ме погледна над главата на Хео.

— Не се натъжавай, Мареси. Трябва да се разделиш със старото, за да започнеш нещо ново. Но това не означава, че старото е загубено завинаги.

У мен пламна искрица надежда. Майка виждаше разни неща по време на транс — неща, свързани с бъдещето. Отворих устата си, за да проговоря, но майка поклати глава.

— Никога не е добре да знаеш твърде много за това, което предстои да се случи. Твоето собствено бъдеще не е дар, който мога да ти дам. Останалото зависи от теб.

Останалото зависи от мен. Никога не съм била толкова уплашена. Дори и в гробницата, пред вратата на Старицата.

***

Утре на зазоряване рибарска лодка от Валерия ще дойде да ме вземе. Трябва да отплавам с нея към Муерио, града, където за пръв път видях морето. След това ще оставя морето зад себе си и ще продължа на север по суша. Майка беше организирала транспорта ми за първата част от пътя и оттам трябваше да се оправям сама. Всички сестри и послушници бяха обещали, че ще ме изпроводят с песен. Ще застанат в двора на Абатството и ще се наредят по стълбите, докато се качвам на борда, и песента им нежно ще ме залюлее в открито море. Ще бъде като лунния танц, но този път няма да мога да се обърна по средата на лабиринта и да се върна при тях. Този път ще трябва да продължа да вървя напред, докато вече не мога да видя и да чуя своите приятелки, своето семейство.

Последната вечер ще оставя мастилото на думите ми да изсъхне и после ще върна книгата си в съкровищницата. Да, все още я наричам така. Дори и прекалената сериозност на сестра Лоени не успя да разсее детското ми удивление от съкровищата, съхранявани във всички книги на Абатството. Скоро ще откъсна Енике, имам предвид Розата, от задълженията й и ще помогна на Яй да се измъкне от задачите, поставени й от сестра Нумел, и тогава трите ще седнем в Градината на познанието и ще поговорим за последен път. Те винаги ще бъдат мои сестри, въпреки че самата аз никога няма да стана сестра тук. Не знам как ще се справя във външния свят без техния смях, без тяхното приятелство. Но така е писано.

Довечера в Къщата на огнището ще се проведе прощално пиршество. Всички сестри и послушници ще дойдат и вече мога да помириша изкусителния аромат на хляб надум. Еостре ми обеща, че Гея ще бъде с нас, докато не заспи. Русата коса на Гея и любопитните й очи ще бъдат образът, който ще нося като постоянно напомняне, че животът продължава. Каквото и да се случи, животът намира начин да продължи.

Ще бъде запомнящо се угощение. Почти не мога да повярвам, че го организират в моя чест, при все че само преди седем години пристигнах тук като малко момиченце, което облизваше врати и не знаеше как да се държи. След вечерята ще сляза в гробницата и ще направя приношение на Старицата, както и ще изразя благодарността си пред костите на първите сестри.

Накрая двете със сестра О ще седнем в Двора на храма и ще гледаме как слънцето потъва в морето.

Благодарности

Благодаря на Травис, че ме изслушва, на Миа, че изчита написаното от мен, и на Висби — за вдъхновението.

Мамо, благодаря ти, че вярваше в мен от самото начало и ме окуражи да започна да пиша. И накрая, но не по значение, благодаря ти, Сара, че винаги ме подкрепяш, непрестанно съзираш слабости в текстовете ми и винаги тактично ми ги посочваш.

Бележка за преводача

Галина Узунова е преподавател и преводач от скандинавски езици. Родена е през 1986 г. в Ловеч.

Завършва Профилирана езикова гимназия „Екзарх Йосиф I“ в родния си град, първата и най-стара езикова гимназия в България. Именно там се запалва страстта й към изучаването на чужди езици и художествения превод. Тя по-късно я отвежда в Софийски университет „Св. Климент Охридски“, където завършва специалност „Скандинавистика“. След дипломирането си преподава „Практически шведски език“ в МП „Нордистика“ и се занимава с художествен превод от шведски и норвежки език.

Сред преводите й са книги на едни от най-популярните скандинавски автори в България — Том Егеланд, Атле Нес, Томас Енгер, Торкил Дамхауг, Ерик Бертран Ларсен, Тумас Банерхед, Хелене Флуд, Малин Клингенбери и др.

Мария Турчаниноф създава още два самостоятелни романа, които оформят фентъзи трилогията с общ идеен замисъл „Хрониките на Червеното абатство“:

Наондел

Сюжетно независим роман, разказващ предисторията на „Мареси“ — за това как първите сестри основават Червеното абатство. Затворени в харема на опасен и жесток човек, владеещ тайните на тъмна магия, която му дава власт над живота и смъртта, жените трябва да преодолеят недоверието си една към друга, за да избягат. Но те могат да успеят само благодарение на големи жертви — както на тези, които ще предприемат опасното пътуване, така и на тези, които ще останат.

Червената мантия

Роман за това как Мареси се завръща в родината си, за да помогне на народа си с древното познание, което е овладяла. Приспособяването й към средата не е лесно, дори с всички умения, които е придобила. Но тя е решена да победи трудностите. Мареси обаче не го постига сама. Защото съдбата й е подготвила изненада: тя среща любовта.

Content

Мария Турчаниноф
Мареси
Хрониките на Червеното абатство #1

Пролог

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

Епилог

Епилог на историята на Мареси, послушница в абатството

Благодарности

Бележка за преводача