Е. Г. Скот

Другата

Пролог

Той ме дари с хилядаватовата си усмивка, преди да се качи в кървавочервеното беемве. То измърка и звукът от чакъла под гумите ми напомни за първия път, когато ме доведе тук. Обстоятелствата бяха много различни. Не беше планирано да си тръгвам.

През онази нощ се осланях на другите си сетива, тъй като не виждах къде ме води. Поривистият вятър през дърветата лесно можеше да е океанът в тъмното с острото ухание на пинии и сол. Сърцето ми замря, когато усетих, че колата забавя скоростта си, и чух камъчетата под грайферите. Не подозирах, че животът ми ще се промени, щом спрем.

Приятелското изсвирване на клаксона ме върна в реалността — застанала пред къщата. Помахах за довиждане, а трите големи жълти карата проблеснаха на следобедното слънце. Колата набра скорост и разпръсна вълна от гладки камъчета. Той погледна за последен път назад и намигна, красивият му профил се изгуби от погледа ми, докато се отдалечаваше все повече, и накрая изчезна. Очаквах, че ще го видя отново.

Прекрачих прага и се усмихнах, докато затварях вратата за външния свят. Толкова много се случи, докато стигна до този етап от новия си живот. Сега живея тук.

Поглъщах с поглед великолепието пред мен. Контрастът между построеното около студения камък, на който бях положена полужива онази нощ, и заобикалящата ме обстановка сега бе драматичен. Камината в центъра на помещението се издигаше до главозамайващи висини чак до катедралния таван и над него, многобройните прозорци създаваха приятен ефект на пречупване на светлината върху дървения под. Постоях още малко в началото на преддверието, наслаждавайки се на обстановката. Отвореният план на втория етаж приличаше на балкон за църковен хор, а преддверието на амвон.

Обиколих всички стаи, огледах и най-малката подробност от обстановката. Спомних си последния път, когато бях тук, полужива от силните болки, без да знам дали ще оцелея. Всеки сантиметър придобиваше различно значение. Прокарах ръка по внимателно подбраното дърво, камък и гранит. Събух си обувките, за да усетя възхитителната повърхност под стъпалата си.

Минах покрай вратата на мазето със съзнанието, че ще изтече много време, преди да мога да тръгна по стъпалата, без да се сетя за първото им изкачване в мрака. Все пак бях благодарна, че отново съм тук, и то при моите условия. Реших да загърбя мрачните моменти, заключени долу. Беше време за ново начало.

Миризмата на промишлен препарат за почистване още се усещаше във въздуха — всяка друга следа на случилото се тук бе заличена. Не ми пукаше. Тя беше свидетелство за отчаяната борба, която водих. Къщата беше тиха. Цареше спокойствие. Завладя ме трудно извоюваното усещане за тихо щастие, застинало някъде между сърцето и гърлото ми.

Пол беше навсякъде. Беше в пода от черешово дърво под краката ми и в чамовите греди на тавана; в грамадния панорамен прозорец, който заемаше цялата задна страна на къщата и гледаше към гъсто разлистените дървета и хоризонта. Болеше ме, че тази къща не е построена специално за мен. Все пак беше построена с любов. И отчаяние.

Затворих очи и си представих първата си вечер тук. Звукът от двигателя на колата. Тъмнината. Отхвърлена и отново намерена. Втори шанс за всичко, което съм искала от живота.

Най-непрогледните пътища рано или късно ни отвеждат до светлината.

Първа част

1.

Ребека

След

Дъф ни предупреди за присъствието им преди звънеца.

Пол се откъсна от плетеницата на голите ни тела и нахлузи спортни гащета и тениска. Аз останах притихнала под чаршафите с гръб към него. Независимо от взаимното разочарование и неудовлетвореност той ме целуна мимоходом, преди да слезе по стълбището, за да посрещне нежеланите натрапници на сутрешното ни незадоволително любене.

Сърцето ми заби силно в гърдите. Навлякох нощница върху ожулената си кожа. Преди да се кача на горния етаж, изчаках да отидат в кухнята, следвани по петите от нашия нюфаундленд Дъф, който чаткаше развълнувано с нокти първо по дървения под, после по плочките. Не можеха да ме видят, но чувах въпросите им и спокойните отговори на Пол.

Изчаках момента, в който да се присъединя към тях, а после тихомълком заповтарях мантрата си при всяка крачка: „Няма да ни хванат. Няма да ни хванат. Няма да ни хванат. Ще се измъкнем“.

Тогава не подозирах, че двамата детективи на прага ни ще са най-лесната част от този ден.

Изкарвах си прехраната с пробутване на хапчета.

И ми плащаха абсурдно много за това. Прекарах последните двайсет години в опознаване на лекарското съсловие и от какво се нуждае, за да помага на пациентите си да се чувстват по-добре. Знаех как да разговарям с докторите, за да запазят чувството си за превъзходство, но и да звуча авторитетно и да ги накарам да пожелаят стоката ми. Можех да представям страничните действия и имената на лекарствата почти като поезия. Само за минути бях в състояние да преценя кое хапче ще е най-подходящо за човека, с когото имам среща. А най-добре от всичко знаех коя фармацевтична алхимия е най-подходяща за мен. Важно е да познаваш себе си.

Докато стигна в офиса, отдавна беше минало девет, а сутрешните събития ме бяха извадили от равновесие. Мисля, че колкото и да се стремим да запазим спокойствие всеки по силите си, съмненията и тревогата остават близо под повърхността. Докато пътувах, се почерпих с допълнително хапче успокоително, за да си възвърна поне донякъде равновесието.

Червената лампичка на телефона ми мигаше злокобно. Марк вече ми беше изпратил имейл, с който ме викаше в кабинета си, и почти същото текстово съобщение, което повтаряше поканата. Видях го да стои на прага на офиса си с обичайната поръчка от „Старбъкс“. На чашата в небрежен курсив беше написано МАРВ[1] и аз се засмях въпреки гадното начало на деня. В другата си ръка държеше обичайния си реквизит — незапалена кубинска пура, която лапаше и лигавеше с прекъсвания през целия ден, докато не дойде моментът да я запали в уюта на дома си. Изражението му беше по-скоро сериозно, отколкото самодоволно, което не беше типично за него. Повика ме с жест и се завъртя на токовете на обувките си „Гучи“. Някой май се нуждаеше от ксанакс. Донякъде го разбирах. Току-що бях чула, че има някакви семейни неприятности.

Повдигнах вежди и го изгледах, после си оставих нещата на стола. Опитах се да не обръщам внимание на любопитните погледи на колегите си. Повечето бяха на алпразолам или золофт, но на доста от тях бих препоръчала да си увеличат дозата. Каква забележително нещастна група хора, като се има предвид достъпът им до толкова препарати за подобряване на настроението!

Потиснах нарастващото чувство на страх, което къкреше в мен, откакто сутринта се появиха неочакваните посетители. Стабилизирах се, като лапнах половинка окси и го прокарах с кафето. Винаги черно. Млечните произведения и захарта са убийци. Запътих се към офиса на Марк.

— Седни, Ребека.

Веднага ми направи впечатление, че не затваря вратата по същия начин както предходните седмици, когато бюрата опустяваха и той се опитваше да ме убеди в достойнствата на „вълшебната“ бутилка водка в бюрото му, известна с това, че превръща лошите решения в „неустоими“ (като например трескавото събличане). За нещастие на Марк аз не вярвам във вълшебства и ми се повдига от водката, както и от него. Откакто Саша я нямаше, той беше станал още по-настоятелен, а намаляващите ми запаси и зачестяващата нужда от тях правеха отказа по-труден.

— Марк — отправих му най-свенливата си усмивка и навих кичур коса на пръста си, — защо е тази сериозност?

Той не се поддаде. Даже беше ядосан. И причината ми беше известна.

Съпругата му, за която смяташе, че просто си е тръгнала преди три седмици, беше изчезнала. Дали знаеше, че са ме информирали от полицията? Ако със Саша бяхме истински приятелки, а не просто се преструвахме на такива, може би щях да имам някаква представа къде би могла да е. Отделен въпрос беше дали щях да го споделя с детективите тази сутрин. Със сигурност обаче нямаше да призная пред Пол или полицията, че изчезването ѝ не ме притеснява ни най-малко.

Той придоби почти угрижено изражение, но то беше мимолетно. Не за това искаше да говори с мен. Изненадах се, че продължава да идва на работа в разгара на разследването, но предположих, че рутината го успокоява. Оценявам нуждата от предсказуемост по време на криза. С Пол правехме абсолютно същото.

Исках да му съчувствам, но знаех какъв ужасен съпруг е той. Саша често ми разказваше за безразличието му в съблекалнята на фитнес студиото, а и в офиса дочувах за изневерите му. Освен това в продължение на години лично бях изслушвала най-добрите му фрази за свалка.

Поколебах се дали да не му кажа за посетителите рано тази сутрин, но се отказах. Видя ми се умислен. Изражението му стана мрачно.

— Не мога да продължавам да те защитавам, Ребека. Хората задават въпроси. Някой е подал анонимен сигнал до корпорацията, че отношенията ни са „съмнителни“. Дебилите от „Човешки ресурси“ са ме погнали. Не знам с кого си говорила, но си направила огромна глупост. При сегашния климат не ти, а аз ще си загубя работата само заради някакви тъпи шеги. Освен това вървят слухове за достъпа ти до мострите на лекарствата.

Минаха секунди, преди засегнатите ми от паниката синапси да направят връзка. Остатъчният ефект от тазсутрешното болкоуспокояващо ми беше докарал лека параноя и дезориентация. Не знаех как да реагирам, затова кимнах и приех неговото угрижено изражение.

— Ти си страхотен търговски представител или поне беше. Само че напоследък си немарлива и честно казано, излагаш компанията. Разбирам, че обичаш да си вземаш, аз също, но ти бъркаш твърде често в мострите и хората са започнали да забелязват.

Мамка му! Взе да ми просветва накъде вървят нещата. В главата ми изникна нелепо образът на съпругата му Саша, която въртеше педалите до мен в часовете по спининг всеки ден, неотменно, докато не изчезна.

— Не взимам нищо повече от това, което ти ми даваш. Честно. — Това, разбира се, беше лъжа.

— Работата ти се изплъзва. От месеци се държиш странно. Хайде, Ребека, по-добре от всеки друг знаеш, че тази гадост има кофти странични ефекти. Ти злоупотребяваш. Новаците правят така. А и нека си го кажем, вече си малко старичка за търговски представител.

Разчитай на Марк да завърти ножа. Не можеше да се въздържи. Гърбът ми се напрегна.

— Марк, знаеш колко пари съм изкарала за компанията и колко пари съм ѝ спестила…

— Моля те, Ребека. В момента имам по-големи проблеми от теб. Ще ти го кажа направо. Ти си аут. Можеш да го направиш с достойнство и да подадеш оставка, като напуснеш още сега, без да привличаш излишно внимание. Или аз ще подам официално оплакване за злоупотреба в големи размери с мострите, което ще привлече много нежелано внимание към теб. Мога да разкарам „Човешки ресурси“ от гърба ти, ако не направиш въпрос от това. Не смяташ ли, че е в твой интерес да запазиш достойнството си непокътнато?

В негов интерес беше да напусна. Уволнеше ли ме, можех да обърна нещата и да насоча вниманието на „Човешки ресурси“ към него и „глупавите му шеги“. Още по-лошо, можех да им кажа, че знам за съмнителното му отношение към истината във връзка с едни провалени клинични изпитвания на лекарство. Знаех обаче, че тази информация ще ми бъде по-полезна, ако засега я запазя за себе си. Реших да я скътам за черни дни. Все пак аз имах по-голяма нужда от Марк, отколкото той от мен.

— Ребека?

Отворих уста, за да отприщя порой от думи.

— Не прави сцена. Освен ако не искаш да те отстраня изцяло от извънслужебната ни договорка. Приключихме.

Кипнах от началническия му тон, но и изпитах облекчение, че не ме отрязва напълно. Освен това знаех, че в момента би било много глупаво да привличам още внимание към себе си, а и към Пол покрай мен.

Бях замаяна и имах спешна нужда от свеж въздух. Кимнах, бутнах стола до бюрото и си взех чантата. Когато посегнах за лаптопа си, асистентката на Марк, Кристина, двайсет и пет годишна с устни на шаран, облечена в по-подходяща за някое казино рокля, се хвърли и го изтръгна от ръцете ми.

— Това е собственост на компанията. — Мазната ѝ усмивка разкри неестествено бели зъби. Никога не ме беше харесвала.

Не погледнах назад. Усещах втренчените в гърба ми погледи. Запазих самообладание, докато стигна до асансьора. Когато вратата се затвори, си позволих един-единствен стон, но го потиснах с цялата воля, на която бях способна, от което гърдите ми сякаш щяха да се пръснат.

Докато стигна до партера, вече имах план. Вероятно щеше да ми се наложи да поизлъжа леко Пол, за да го закарам до летището. Истинският въпрос обаче беше дали искам той да бъде част от новия живот, който си представях.

Стигнах до колата, настаних се и я запалих, преди да си позволя да въздъхна шумно. Отворих жабката и с облекчение видях, че паспортът ми е още там, където го бях оставила миналата седмица след последното пътуване до Мериленд, Вирджиния. Прибрах го в чантата. Поколебах се дали да не се върна вкъщи, за да си събера багажа, но реших, че ще си набавим всичко необходимо, веднъж да се махнем от страната. Ново начало, нов гардероб. Успокоих се само при мисълта за топлото слънце по лицето и раменете ми и лекотата, с която лесно придобитите успокоителни щяха да се плъзнат в гърлото ми, съпроводени от коктейл „Маргарита“. Ако действахме бързо, можехме да сме далече от всичко това след по-малко от пет часа. Щях да купя билетите онлайн на път към летището, да се поглезим в първа класа. Бог ми е свидетел, че днес си го бях заслужила.

Включих айпада си, признателна за оставащите петдесет процента батерия, които би трябвало да ми стигнат да свърша всичко, преди да се наложи да я заредя отново. Не бях поглеждала в съвместната ни сметка, за да знам колко точно са спестяванията в нея, но вероятно вече бяха минали един милион. Отворих приложението на „Ситибанк“ и влязох с общата ни парола.

Едва не се задавих, когато видях мизерната сума на екрана. Не разбирах. Презаредих няколко пъти, но все излизаше това далеч по-малко от очакваното число. Парите изобщо не стигаха. Не можеше да бъде. Налагаше се да отида до банката. Потиснах надигащата се паник атака.

Докато излизах от паркинга, се разминах със сивата им „Краун Виктория“. Ниският погледна в моята посока. Видях изненаданото му изражение, но бързо отместих поглед и свих по главния път. В задното огледало проследих как паркираха на мястото до моето. Намалих скоростта и видях познатите им силуети да слизат от колата и да се запътват към офис сградата.

Нещата се влошаваха бързо.

Не си спомнях кога за последно бях минавала през помещението с банкоматите към касовия салон. Но когато екранът на банкомата показа същата нищожна сума в сметката ни, нямах друг избор.

Потният банков мениджър зад бюрото изглеждаше изключително раздразнен, че съм поискала човешка намеса. Отдалече се виждаше, че общуването с побесняла жена преди обяд беше последното, което искаше да прави в този момент. Добре щяха да му се отразят десет милиграма клонопин на всеки три часа до края на потните му дни.

„Съжалявам, Джейсън, вече нямам достъп до куфарче с лекарства, в което да бръкна и да плъзна кутийка през бюрото, за да улесня общуването ни.“ Още не бях осмислила напълно новината за уволнението ми, но вече осъзнавах, че без работата си не знам коя съм. Следващия път, когато някой ме попиташе с какво се занимавам, нямаше да знам какво да отговоря. Нито пък знаех какво да кажа на Пол.

Докато Джейсън се мъчеше да намери парите ми и избягваше да ме поглежда, аз направих обзор на деня дотук. Красива банкова чиновничка мина с поклащане на бедра и изчурулика толкова бодро „добро утро“, че ми се прииска да я препъна с крак. Добро утро, няма що. Полиция на вратата. Уволнена от работа. Спестяванията ми очевидно заминали. Запасът ми от хапчета опасно отънял. Люшках се между изумлението и сляпата ярост.

Джейсън прочисти гърлото си няколко пъти, преди притеснено да потвърди нещо, което вече знаех, и пискливо да каже:

— Госпожо, балансът по сметката е пет хиляди долара. Не знам какво друго да ви кажа.

В съвместната ни сметка имаше грубо деветстотин деветдесет и пет хиляди долара по-малко, отколкото би трябвало. Новината и обръщението на госпожа ме вбесиха поравно. Паниката чукаше на вратата с пълна сила.

— Джейсън, можеш ли да ми обясниш как спестявания, трупани в продължение на двайсет години, изведнъж са се изпарили? — Високият тон го накара да подскочи.

— Изглежда другият титуляр е теглил и прехвърлял големи суми през последните няколко седмици. — Той подръпна притеснено възела на вратовръзката си.

Пол. Чиято идея беше да отворим тази сметка в деня, в който се оженихме. За да построим един ден къщата, за която говорехме от първата ни среща. Кръвното ми рязко се повиши. Изглежда, че Пол май все пак не заслужаваше покана за доживотната ми ваканция.

Въздържах се да взема жалката табелка с името на Джейсън от бюрото му и да я завра в месестото му гърло. Не му обясних, че имах намерение да изтегля всичките ни бели пари за черни дни и да отлетя някъде надалече, а сега той беше подрязал рязко крилата ми.

— Не мога да го приема, Джейсън. Как, по дяволите, съпругът ми е изтеглил всички пари, без аз да одобря и да подпиша нещо? — Шокирах се от спотаената ярост в гласа си.

Възбудата ми предизвика погледите на колегите на Джейсън, които видимо бяха облекчени, че не съм се паднала при тях. На горната му устна се появиха нови капки пот. Докато тракаше по клавиатурата и се мръщеше на монитора, лекарствата започнаха да действат. Химията се разля до нервните ми окончания и потисна донякъде гаденето и паниката. Номерът е да не загубиш самообладание. Можех да се справя.

Напипах една таблетка с идеална кръгла форма в джоба на сакото си и небрежно я лапнах. Сладникавият химически вкус, който се разтвори върху езика ми, веднага ме успокои. Обикновено не вземах много хапчета посред бял ден, но събитията през този ден оправдаваха някои решения в разрез с нормата.

Мислите ми блуждаеха и се питах чий е бил „анонимният“ сигнал до „Човешки ресурси“. Не бях изненадана, че имам врагове в офиса, въпросът беше кой от тях го е сторил. Вниманието ми се върна в действителността, преди да съм се оплела твърде надълбоко в проблема. Тази загадка щеше да почака.

Огледах пустошта, която представляваше секторът с работни станции в банката. Няколко млади на вид хора в евтини костюми, които подсказваха, че това е първата им сериозна работа, седяха осветени от телефоните си. По движенията на ръцете им можех да позная, че безцелно разглеждат нещо от скука. Опитах се да не запищя, докато Джейсън заекваше, че да, Пол, моят отговорен, предсказуем, благонадежден съпруг тайно е източил съвместната ни сметка. Последният път — едва вчера.

Изглежда е имал свой собствен план за бягство.

Джейсън отново се извини и предложи да ми изпрати по имейла копие на сумите и датите на тегленията, а аз смотолевих нещо като съгласие и се овладях достатъчно, че да стана. Когато направих няколко крачки, краката ми трепереха от обхваналата ме ярост.

В колата пригласях на радиото, макар да съзнавах, че това не може да е адекватна реакция на събитията до този час. Пролетното небе беше ясно и безбрежно, когато се сетих, че днес е Денят на шегата. Това сигурно беше най-откаченият номер. Един миг и вече отбивах по алеята за коли, без да помня как съм потеглила от банката и съм стигнала до дома си. Времето си играеше странни шеги с мен.

Колата му беше на алеята. Предвид часа, можеше да се очаква. За щастие нямаше други коли. Промених решението си и дадох на заден. По-добре никой да не знае, че съм си вкъщи, затова завих зад ъгъла и паркирах зад къщата на вътрешната улица, която стоеше пуста, освен през времето, когато родителите разкарваха децата по задачи.

Минах през задната порта и я затворих, а ключалката щракна.

Прекосих неусетно двора, отключих задната врата и се запътих право към дивана, където знаех, че ще намеря лаптопа му. Дъф скочи, щастлив, че ме вижда. Побутна с муцуна ръцете ми в посока на кухнята, където висеше каишката му, но аз успях само да събера сили да погаля огромната му глава.

Той ми обърна широкия си черно-бял гръб и стовари седемдесеткилограмовото си туловище в краката ми, доволен в простичкото си блаженство. Обичам го, но винаги е бил предимно кучето на Пол. При мисълта за лъжливия ми и крадлив съпруг кипнах. Издърпах Дъф за каишката до задната врата и го пуснах навън. Не исках никой да ме разсейва, докато разследвам. Кучето изскимтя, но после една катерица му отвлече вниманието и то се затича към другия край на ограденото пространство.

Къщата ни е съвсем обикновена. Скромната двуетажна сграда е встрани от главния път на ъглов парцел с бяла дървена ограда и малък двор. Сто и четиресетте квадратни метра с две спални, едната от които Пол превърна в кабинет, и с две бани ни се струваха като палат, когато се преместихме преди десет години от Манхатън и се отказахме от скъпите петдесет и пет квадратни метра жилищна площ.

Дните, когато телата ни бяха непрестанно преплетени, бързо отлетяха след първите няколко години без врата и изобщо без лично пространство. После се появи Дъф, който на шест месеца беше четиресет и пет килограма, и буквално останахме без място в собственото си легло.

Дъф вероятно заместваше детето, на което не можехме да се решим. Винаги съм искала деца въпреки дълбоко вкоренения страх, че те може да преживеят част от онова, през което минах аз. Желанието ми за щастливо семейство като по телевизията и филмите нарасна неимоверно, когато срещнах Пол, а гласецът на съмнението бе заглушен от този на надеждата.

Накрая обаче неговият глас по темата надделя. Това беше добре репетирана реч как децата съсипват иначе идеални бракове и как повечето хора ги създават просто за да докажат важността си. За добро или лошо, го оставих той да взима важните решения в живота ни. Разбира се, имаше моменти, когато се питах дали съм приела неговото виждане, или просто съм се страхувала да не го изгубя, ако му се противопоставя.

Една пиянска разходка след ранен обяд в квартала покрай местния зоомагазин и нашата единодушна любов от пръв поглед към измамно дребното кученце доведе до импулсивна постъпка, породена от искрено желание. Съвместното ни попечителство над кученцето изглеждаше като задоволителен компромис. И двамата не бяхме имали домашни любимци като деца, а винаги сме искали куче. Пол му даде името Дъф. В един момент той вече тежеше повече от нас и изяждаше четвърт от наема ни в кучешка храна, така че това беше последният космат аргумент, който наклони везните в полза на изнасянето ни от града.

Преди седемнайсет години напълнихме един малък камион за пренасяне на багаж с вещите от апартамента и се отправихме към родния град на Пол Стони Брук, Лонг Айлънд, където един семеен приятел ни предложи добра сделка за наскоро построена малка семейна къща. Петте минути разстояние от водата и дворът, два пъти по-голям от апартамента ни, бързо омекотиха шока, че се намираме извън града. Всичко беше страхотно и смятахме, че ще става още по-добре. Колко сме бъркали!

Огледах кухнята, която се преливаше в дневната, и улових отражението си в голямото позлатено огледало над камината, което купихме от една разпродажба. Изглеждах напрегната от последните събития. Очите ми гледаха трескаво и бяха подути, сякаш съм плакала цяла нощ. Кестенявата ми коса беше изгубила блясъка си, имах нездрав тен. Казвали са ми, че съм красива, но не и днес. Имах всички основания да се разплача, но никога не съм била ревла.

Реших, че по обед е напълно прилично време да си налея голяма чаша алкохол. Замъгляващият ефект от лекарствата започва да преминава и на повърхността изплуваха чувства, от които нямах полза в момента. Но бях наясно, че не трябва да вземам повече хапчета в следващите два часа. Отказвах да умра от свръхдоза и да им доставя това удоволствие.

Не бяхме големи пиячи, затова единственият алкохол вкъщи беше бутилка шампанско от последната ни годишнина. Шампанското беше добро — от онези, които струват над двеста долара и се пазят само за специални случаи. Пол го донесе заедно с букет дългостеблени рози и златна гривна от „Тифани“. От своя страна, аз не направих за него нищо повече от това да купя една обикновена картичка за годишнина от супера на път за вкъщи след тренировката ми по спининг. Почувствах се неудобно и леко засрамена, затова заех отбранителна позиция и се затворих в себе си. Беше първата ни годишнина от поне четири години, която не бяхме подминали.

Той беше излязъл от рамката и ме бе засрамил.

Държеше се мило и носталгично, а аз не можех да му отвърна по същия начин и да преодолея студенината си. Откакто Пол изгуби компанията си, отношенията ни бяха на приливи и отливи и почти бяхме престанали да правим секс. Вероятно взимах повече хапчета, отколкото трябваше, и сексуалното ми желание почти беше изчезнало. Страстта и нежността сега бяха заменени с раздразнение. Казах му, че нямам желание да се събудя с махмурлук от шампанското и искам единствено да си легна. Той се държа дистанцирано и отвърна, че ако аз ще си лягам, той ще излезе да се разходи с колата. Дори не ми хрумна да го попитам къде.

Изведнъж промените в скъпия ми съпруг през последните няколко седмици придобиха много по-сложни измерения. Обзе ме силно чувство на дежавю. Индикации, на които не обръщах внимание, погълната от личните си интереси, се избистриха пред мен с тревожна яснота. Удивително е как можем да си затваряме очите пред очевидното, ако решим.

Налях си първата чаша и моментално я изгълтах. Дори не ми хрумна да позвъня на Пол, след като си тръгнах от офиса. Той трябваше да е човекът, на когото да се обадя в труден момент, особено след всичко, което се беше случило досега. Телефонът беше до мен, но имах чувството, че е извън обхвата ми. Не можех да му кажа, че са ме уволнили. Ако го направех, щяха да започнат въпросите и бях сигурна, че той ще си помисли, че е заради хапчетата. И щеше да е прав, но не можех да го призная пред него.

Не трябваше да позволявам на Марк да се държи неприлично, но след като нещата излязоха извън контрол през онази нощ в спалнята ни, започнах да му го позволявам и дори очаквах да се държи неуместно с мен. По някакъв перверзен начин започнах да завися от вниманието му, за да поддържа мотивацията ми в работата и да ме разсейва от домашните проблеми. Освен това той имаше достъп до много практични химически стимули и ми ги осигуряваше.

Част от мен предугаждаше края на цялата тази история със застаряващата фармацевтична представителка. Никакви филъри не можеха да го променят. Само че се случи в най-неподходящия момент. Не беше заради свитите мостри, а заради възрастта ми и конкуренцията. И заради слабото ми представяне в работата. И заради онова, което знаех за Марк.

Новото попълнение от млади търговски представители беше предпочитано от новопрактикуващите лекари, а моите създадени с кървава пот връзки с лоялните, макар понякога и неадекватни доктори приближаваха към естествения си край заради амбициозните току-що завършили трийсетинагодишни. Те заляха града и предградията със своите разрастващи се практики, благодарение на изобилието от тревожни, апатични и импотентни пациенти. Младите лекари със своя идеализъм и новите си успешни кабинети бяха все още достатъчно зелени, за да отделят час от абсурдно препълнения си график в полза на красивите медицински представители и да поръчат медикаменти, за да си осигурят втора среща. Напоследък дневникът ми със срещи беше все по-рехав.

Шампанското приятно ме отпусна. С лаптопа на Пол върху моя, отпих театрално една малка глътка „Вьов Клико“, вдигнах си косата и въздъхнах, сякаш ме наблюдаваха. Въплъщение на истинска дама. Като се има предвид животът ни досега, бихте предположили, че това не е първият път, когато шпионирам Пол. И на практика не беше. Сглупих, като предположих, че сме минали този етап. Чудно как доверието се заменя със затаено негодувание.

Влязох без проблем. Знам всички пароли на Пол. Винаги са едни и същи — прякорът ми и датата на годишнината ни. Разгледах снимката на десктопа му. Стара, правена в началото на брака ни. От лятото, когато се преместихме в Ийст Вилидж и започнахме да работим сериозно, за да спестим за живота, за който и двамата мечтаехме така силно, без да ни спира страх или съмнение. Две наивни хлапета, пълни с оптимизъм за бъдещето си, луди един за друг. Леко се изненадах, че Пол е избрал наша снимка. Моят фабричен тапет с океана ми се стори толкова повърхностен в сравнение с неговия. Едва се разпознавах на снимката. Очите ми блестяха, лицето ми беше по-гладко. Усмихвах се и гледах към Пол вместо към камерата. Той гледаше напред с такава усмивка, която сякаш ставаше все по-широка само докато я гледаш. Не беше остарял толкова, колкото можеше да се очаква, предвид времето, когато бе направена снимката. В тази своя версия беше с по-жилаво тяло, а косата му по-буйна, без сегашното леко прошарване. Проучвах красивото лице, в което се бях взирала по-често, отколкото в собственото си, и не намирах нищо в него.

Отворих пощата му, поех си бавно въздух и се подготвих да се срещна със съпруга си за първи път от много време насам.

2.

Пол

Преди

Със съпругата ми бяхме различен тип лъжци. Интересно нещо, което научаваш след почти двайсет години брак. Аз имах склонност към творчески подход в подробностите. Тя, от своя страна, ги пропускаше избирателно.

С Ребека се събрахме почти еднакво увредени от багажа на миналото си. Предполагам, че за двамата лъжата бе начин да упражняваме контрол; опит да се справим с миналото, като преконфигурираме настоящето си. Един психиатър, когото бяха натоварили с моя случай, ми го обясни като дете. Мисля, че го помня толкова ясно, защото отчаяно исках да направя добро впечатление.

— Пол, можеш да се обръщаш към мен с доктор А. — Усмивката ѝ ме стопля отвътре.

— Добре.

— Пол, разбираш ли какво се е случило с родителите ти?

— Да, доктор А.

— Разбираш, че е било нещастен случай и ти не си виновен?

— Да, доктор А.

— Пол, погледни ме. Ти нищо не си направил.

— Добре.

— Добре, слънчице.

Носеше нежна сребърна верижка с малка сапфирена висулка, която изглеждаше като бижу, предавано по наследство, и беше с цвета на очите ѝ. Помня как стоеше върху кожата и подчертаваше фините бръчици по деколтето ѝ. Тя беше мила и ме накара да се отпусна.

Убеждаваме сами себе си в много неща. Куп приятни, обещаващи лъжи.

Когато се оженихме с Ребека, човече, бяхме луди един за друг. На седмото небе — две диви хлапета с ококорени очи. А какви очи имаше тя! Знойни, сластни, премрежени, но и проницателни. Аз бях безсилен срещу тях. Бяхме безнадеждно влюбени. Беше красиво. И глупаво. Тогава вярвах — наистина вярвах, че заедно можем да се справим с всичко. И по някакъв начин, предполагам, го направихме.

Любехме се почти през цялото време. Потъвах в тези нейни очи, докато устата ми се сливаше с нейните плътни устни, а тъмната ѝ дълга коса падаше върху лицата ни.

— Обичаш ли ме?

— Отчаяно, Маду.

— Искам те толкова много.

— Имаш ме. Имаш ме целия.

— Скъпи, искам да ме чукаш.

Времето имаше свойството да се изпарява, докато лежахме оплетени в чаршафите, стояхме под душа или намирахме творческо приложение на мебелите втора употреба, с които постепенно се бяхме сдобили. Дори намерихме извратено приложение на малката ми колекция от вратовръзки. Светът около нас се връщаше в някакво подобие на ред единствено когато успеехме да се отделим един от друг.

Когато си млад и опасен, всичко ти е позволено. Светът сякаш ти е поднесен на тепсия. Имаш красива съпруга със секси задник, която владее думите по-добре от теб, но можеш да си позволиш тази слабост пред нея. Чувстваш се някак уязвим, но това ти харесва. Допускаш го, защото връзката ви е стабилна. Връзките на брака са нерушими и ви защитават от външния свят.

Не че ти трябва защита. Всичко останало се нарежда идеално. Имаш проспериращ предприемачески бизнес. Хората се надпреварват да строят нови къщи. Едва успяваш да запомниш бройката на проектите, с които си се захванал, но когато ти поднесат следващия, кой си, че да кажеш не. Можеш да го направиш. Ти си цар. Можеш да въртиш едновременно всички тези чинии. Можеш дори да намериш време да изкопаеш основите, да започнеш строежа на мазето, като прокараш тока, водата и газа на мечтания дом за разкошната си съпруга. Тази, която на свой ред се претрепва от работа. И когато я положиш на леглото и си върху нея, тя изглежда сякаш е на върха на света. И това те кара ти да се чувстваш върхът. В крайна сметка ти си върхът. Ти си шибаният господар на света.

После реалността те блъсва с все сила и сякаш някой те е зашлевил в лицето с чувал с олово. Пазарът се срива, строителството замира и ти седиш там с кур в ръката. Парите веднага пресъхват и се оказваш с над десет полуготови обекта и никакъв шанс да ги довършиш. Вече не държиш пръчките, върху които въртеше всичките чинии. Благодарение единствено на лошия късмет и лошия момент, ти си прецакан. Вложил си тонове пари с нулева възвръщаемост. Амбицията ти сега е твоят кошмар.

Егото ти те върти на шиш. Съпругата ти проявява разбиране. Наистина. Подкрепя те, съчувства ти и те изслушва. Тя обаче знае само това, което ѝ казваш, а ти не ѝ казваш всичко, нали? Не споделяш с нея онова, което наистина те яде отвътре; онова, което те държи буден нощем, докато лежиш неподвижно до нея в леглото, за да си мисли, че спиш непробудно. Не искаш да я натоварваш с всичко това. Какъв е смисълът? Та нали ти си шибаният господар на света. Поне беше.

Натикан си в различна реалност и от нея адски боли. Красивата ти, обаятелна жена, която би продала вълна на овца, е блестяща в работата си — да не споменаваме, че се справя не по-зле и с медикаментите, които са ѝ на разположение. В един момент те осенява печално забавната мисъл, че сигурно има връзка. Икономиката потъва, а хората не могат да наваксат с медикаментите достатъчно бързо. Може би съдбата все пак има чувство за хумор.

Седиш си вкъщи и се опитваш да намериш начин да възродиш кариерата си. Ровиш, напрягаш се и се обаждаш на всеки, за когото се сетиш. Всички безвкусни и лъскави награди върху камината те гледат натрапчиво. Доказателствата за успехите в продажбите на съпругата ти и издигането ѝ в професията. Гледат те, съдят те и те съжаляват. Питат какъв мъж си всъщност.

Минава време, преди да го осъзнаеш, но ударът е не по-малко жесток. Сега съпругата ти се оправя с лайната, защото ти вече не можеш. Жената, която галено наричаше Маду — твоята гургулица — сега трябва да се грижи за теб, защото ти вече не си в състояние. Не си от тези, които се самосъжаляват, но сега правиш точно това. Със сигурност това ѝ се отразява. Изпитваш облекчение, че не се съгласи на дете.

Тя не го показва, но го четеш в очите ѝ. По-предпазлива е с теб, сякаш преди всичко внимава за гордостта ти. Оставя на теб инициативата и това се усеща като отстъпка. Преди танцувахте плавно и естествено, а сега усещаш как нарочно те оставя да водиш. А когато се любите, вече не те гледа в очите по същия начин, нито пък ти в нейните. В тялото ѝ се промъква някаква скованост. Не се отваря за теб по същия начин, не те приема със същата безпаметност. Сякаш се носите един до друг, но не заедно.

Започваш да се чудиш какво още прави с теб, защо не си е тръгнала. Умът ѝ е другаде, а знаеш, че очите ѝ скоро ще го последват. Стигате дотам, че си изненадан, задето не те напуска, а после разочарован, че няма силата да го направи. Защо просто не си тръгне? На нейно място ти би си тръгнал. Какво чака тя?

Полагаш усилия да показваш външните признаци на един здрав, работещ брак: взаимно уважение, подкрепа и грижа. Всичко това все още го има, но нещо друго е пропълзяло и ерозира повърхността, подяжда сърцевината на връзката ви. Чувствате го в ежедневието си, но въпреки това никой не може или не иска да предприеме нещо. Това неизбежно слага отпечатък върху сексуалния ви живот. Стигнал си дотам, че вече не искаш да я любиш. Имаш нужда от нещо по-първично и животинско, за да задоволиш нуждата си.

Шийла беше грешка. Обаче грешките се виждат едва когато се обърнеш назад. Нямах намерение това да се случва, но се случи. Когато се запознахме, вече бях безработен от две години и продължавах да кроя планове как да успея отново. Ежедневният ми ритуал да се разхождаме с Дъф долу до залива ме изваждаше от затвора на къщата, помагаше ми да фокусирам мислите си и ме доближаваше до следващата гениална идея, която винаги беше на една ръка разстояние.

Шийла живееше на няколко пресечки от нас и често разхождаше кучето си по същото време, когато ние с Дъф излизахме да се поразтъпчем. Носеше пепеляворусата си коса на небрежна опашка и винаги изглеждаше спретната, без да личи да е положила усилия. Беше по-млада от мен и излъчваше енергия, която ме привличаше. Разбрах какъв ѝ е графикът и след няколко дни на любезно помахване се спрях да поговорим.

— Добро утро.

— Здрасти. Кое е това голямо момче?

— Казва се Дъф.

Тя се наведе да го погали и откри дантеления ръб на сутиена си под ризата.

— Здрасти, Дъф. Ти си добро момче, нали? А кое е другото голямо момче? — И тя ме погледна палаво с морскосините си очи.

— Пол. Дъф е по-умният от двамата. Аз съм голямото тъпо животно. — Положих всички усилия да отвърна подобаващо на погледа ѝ.

Тя се засмя, а гланцът ѝ за устни заблестя на светлината.

— Е, поне не лежиш по цял ден на дивана. Не е малко, Пол. — Тя задържа погледа ми, после протегна ръка.

— Шийла. А това е Моли.

Имаше топло и твърдо ръкостискане. Кучетата вече се бяха подушили и когато се наведох да погаля черния лабрадор, забелязах, че Шийла прикри брачната си халка с дясната ръка. В този момент почувствах нещо.

Правехме го в нейната къща, докато съпругът ѝ беше извън града, а кучетата тичаха из двора. Правехме неща, които с Ребека не бяхме правили от векове, с разгорещеност и интимност, която не бях изпитвал много отдавна. Шийла ме гледаше, докосваше и ме караше да се чувствам така, както някога се чувствах с жена ми. Оставих се да бъда заблуден, че означава за мен повече, отколкото беше в действителност. Вярвах го за известно време.

3.

Ребека

Преди

Никога не съм си поставяла за цел да спя с женен мъж.

Запознах се с Пол в една къща за оглед в Удсток едва година след като завърших колежа. Нямах никаква финансова възможност да купувам къща, но обичах да прекарвам почивните си дни, проучвайки колонките с имоти за продан в градчетата, до които лесно можех да стигна с влак, но които бяха достатъчно отдалечени, за да попадна поне за малко в един друг живот. Когато се разхождах по селски път под короните на дърветата или гледах приливите и отливите на океанските вълни на брега, си представях какъв можеше да е животът ми: спокоен, сигурен и щастлив. Дни, изпълнени със семейни пикници и каране на колело; строене на пясъчни замъци на плажа; къща, покрита със сняг и коледни лампички. Всички запаметени образи на живот, какъвто нямах, но исках. Бях се уморила да го чакам.

Разхождах се из един от големите имоти и слушах брокера да изброява удобствата на великолепната къща в алпийски стил, когато той се появи от задния край на двора. Мина през тревата с такава наперена походка, от която главата ми се замая. Беше най-красивият мъж, когото бях виждала на живо. Имаше гъста кестенява коса, без признаци за каквото и да е оредяване, а топлата му усмивка разкриваше леко разстояние между предните зъби — за мен това беше не по-малко секси от хубавото тяло, каквото той също притежаваше.

Изненадващо се насочи към мен и ме хвана за ръката, а раздразненият брокер млъкна по средата на изречението. Тялото ми се наелектризира, когато Пол пъхна ръката ми под сгъвката на лакътя си.

— Имахте вид на човек, който се нуждае от спасяване.

— Повече, отколкото предполагате.

— Приятно ми е да помогна.

Очаквах, че ще ме пусне, но когато не го направи, се хванах за него още по-здраво, предявявайки правото си на собственост. Никога досега докосването на непознат не ми се беше струвало толкова наелектризиращо. Сърцето ми биеше силно и имах чувството, че той го усеща през кожата и тъканта на дрехите ни. Изчаках да ме заговори отново. Опасявах се, че ще кажа нещо неподходящо, и се изненадах от способността на този непознат да извади наяве стеснителност, за която не бях подозирала.

— Е, какво мислите? Влюбихте ли се?

Задавих се и започнах да кашлям и да се смея. Той кимна към къщата. Аз се овладях.

— Да! Влюбих се… в тази къща.

— Съпругът ви вътре ли е?

— Не знам. Още не съм била вътре. Може би днес е моят ден.

— На такъв прилича. — Непосредствеността и самочувствието му привличаха като магнит.

— Къщата много ми хареса, но…

Той притисна театрално ръка към сърцето си. Бях доволна, че все още ме държеше с другата.

— Но?

— Твърде голяма е за сам човек.

— Не ми приличате на човек, който би останал сам, но се радвам да го чуя.

Не знам дали видя, че съм забелязала как пъхна лявата си ръка в джоба на палтото. Вече бях видяла халката му. Но както беше тръгнало, не мислех, че това ще представлява голям проблем.

— Е, ами вие? Влюбихте ли се?

— От пръв поглед.

Той дръпна ръката ми и аз потръпнах от болка.

— Извинете. Добре ли сте? — Това, че изглеждаше искрено загрижен, само засили привлекателността му.

— О, не сте виновен вие. Травма от детството, която се обажда от време на време. — Подадох му другата си ръка, за да ме води накъдето поиска.

— Отдъхнах си, че не съм ви наранил. Нямаше да си го простя. Сега се налага да посветя остатъка от следобеда на вашата защита.

Коленете ми омекнаха, когато ме целуна. Той ме задържа умело, сякаш беше свикнал жените да припадат в прегръдките му. Хвана ме за ръката и отметна кичур коса от лицето ми. Запътихме се към гората, далече от останалия свят. Оставих се да ме води без никакво колебание. От време на време той стискаше ръката ми в ритъма на нещо като морзов код. Аз му отвръщах по същия начин.

По-късно, след като всички си бяха тръгнали и се бяхме любили в къщата, той сподели, че е дошъл да нанесе един последен щрих — да окачи едно желязно сърце, което беше изковал сам. Това беше запазената марка на всички негови проекти. Беше изпълнил със смисъл за новодомците това малко парче метал. Да, тази сутрин беше разбрал, че бракът на първите собственици не е издържал достатъчно дълго, за да заживеят в къщата, която им бе построил. Затова подари сърцето на мен и ми каза, че тяхната любов сега е наша.

След

Десктопът на Пол беше съвършено подреден, което веднага ме наведе на мисълта, че нещо не е наред. Това беше компютър на целенасочен и организиран човек. Пол можеше да е факир на продажбите, но организацията не беше силната му страна. Или поне така смятах. Част от мен си задаваше въпроса дали някой не му е помогнал с това основно подреждане. Може би някой млад и енергичен. Загърбих тази мисъл с помощта на четвърт ксанакс със съзнанието, че съм надвишила поне двойно максималната си доза за деня. Никога не приемам такова количество за един ден. Пол определено щеше да забележи и нямаше да одобри, макар че днес въобще не ми пукаше какво би одобрил.

Файловете на десктопа му бяха разделени в две колони: отляво различни проекти, по които е работил още от самото начало, подредени по адрес. Отдясно текущите проекти на имоти и една допълнителна папка с адреса на Колд Спринг Харбър.

Проверих отгоре-отгоре левите файлове, защото знаех, че там няма пари — наши или чужди. Преглътнах шампанското и разочарованието, докато се взирах в симетричните икони, зад всяка от които стоеше нечий мечтан дом, който никога нямаше да види бял свят. Кликнах на папката с нашите три акра в Колд Спринт Харбър. В нея нямаше нищо друго, освен нотариалния акт. Изненадах се колко много ме заболя от липсата на друго съдържание.

Пол купи земята като сватбен подарък. В нощта след сватбата той вдигна палатка върху имота и развълнувано начерта разпределението върху кутията от пица, която беше вечерята ни. Зарекохме се, че всички пари, които можем да заделим, ще внасяме в съвместната сметка, която той беше открил за двама ни. Лишаването от меден месец беше първото от многото лишения в името на тази мечта.

Съперничеството беше основна движеща сила по отношение на спестяванията и секса. Ако някой месец Пол внесеше двеста долара, аз се лишавах от нови обувки и се подстригвах в евтин салон, за да мога да вкарам двеста и петдесет. Често пъти следващия месец той вдигаше мизата. Набъбващата ни сметка беше връзката, която ни държеше заедно. Никой от нас не беше от богато семейство, затова възможността да изкарваме и кътаме пари ни даваше ново усещане за власт и контрол.

Споделяхме желанието да преуспеем, да изкарваме повече и осезаемо да прогресираме. През първите години на съвместната ни сметка празнувахме всяка кръгла сума. Колкото повече нарастваше сумата, толкова по-нерушим ставаше бракът ни. Поне аз така го чувствах.

Кликнах на банковата ни сметка за трети път днес. Стопеният баланс потвърди, че днешният кошмар е съвсем истински. Толкова ли се бяхме отчуждили, че бях спряла да я проверявам и Пол го знаеше? Времето беше отлетяло неусетно, както когато човек не обръща внимание. Не бях забелязала, че връзката, която ни държеше заедно, се е прокъсала до критична степен.

Имаше време, когато Пол беше зает непрекъснато с работа. Парите идваха по-бързо и влизаха на големи суми в сметката. Не го бях виждала толкова нахъсан, мотивиран и преуспяващ. На моменти самочувствието му граничеше с надменност, но това беше възбуждащо. Ако кажеше, че нещо ще стане, то ставаше.

Погледнах телефона си, да не би да се е обаждал. Не беше. Би трябвало да му звънна и да поставя въпроса ребром, но имах нужда от повече информация.

Отворих задната врата и Дъф се втурна вътре, въртейки се в кръг за лакомството, което му дадох с треперещите си ръце. Ушите му се наостриха и той излая, преди да се втурне по стълбите към спалнята.

Веднага застанах нащрек, извадих ръжена за камината и го последвах. Оставих телефона си на дивана при лаптопа и веднага съжалих за решението си да проверя откъде идва шумът, вместо да се обадя на полицията или на Пол. Нито едно от тези действия не ми се стори разумно. Последното, което бихме желали, беше ченгетата да душат из спалнята ни. По-малко рисково, но далеч от идеалното решение беше да се обадя на Пол, само че не бях измислила как да постъпя с него, нито пък как да му кажа за случилото се в службата. Така че и дума не можеше да става да му се обаждам.

Дъф беше бутнал леко открехнатата врата. Не си спомнях да съм я оставяла отворена, защото през деня го държахме само в общите помещения. Ксанаксът си вършеше работата, защото прекрачих въоръжена прага на спалнята с голяма доза хладнокръвие.

Спалнята беше празна, както я бяхме оставили тази сутрин. Единственото, което не беше в ред, бе отвореният прозорец. От течението връзката на завесите се удряше в стъклото. Напълно рационално обяснение. Отдъхнах си.

Отидох да затворя прозореца и да закача връзката на куката, когато забелязах върху съвсем новия килим изпод стола да се подава гилза от червило „Мак“. Измъкнах го и видях, че не е от моите. Свалих капачката и мисля, че разпознах нейното яркочервено червило. Затворих го и прочетох името отдолу. „Госпожа Опасност“. Казах си, че през цялото време си е стояло там и не съм го забелязала, когато сменях килима. Прибрах го в джоба си, извиках Дъф и затворих вратата. Реших засега да оставя този проблем зад затворената врата.

Отново на дивана, поднових ровенето из лаптопа му, а буцата в стомаха ми се втвърдяваше с всеки клик. Знаех, че търся доказателства колкото за изчезналите пари, толкова и за друга жена. Несигурността ми ме отвращаваше. През цялото време в мен тихо зрееше мисълта, че аз съм недостойният член в брака ни. А сега старите ми тревоги отново се пробудиха. От самото начало се съмнявах в способността си да се превърна в жената, която той искаше да бъда; в момичето, което той си мислеше, че е срещнал. Потиснах страха дълбоко в себе си и затръшнах вратата.

Телефонът ми завибрира. Пол.

— Здрасти. — Гласът ми беше десет пъти по-спокоен, отколкото се чувствах.

— Здрасти, скъпа. Как е работата? — Във вселената на Пол съпругата му все още имаше работа. Изправих гърба си на дивана, когато осъзнах, че изобщо не бях помислила как ще прикрия новото си положение на безработна. След като планът ми да напуснем страната не проработи, трябваше да измисля нов. Засега беше по-добре Пол да не знае, че ситуацията се е променила.

— Добре. Нямам много работа. Марк се държи като задник, нищо ново.

— Да, този тип е повече от задник. Сигурен съм, че е още по-зле сега, когато Саша е в неизвестност. Съчувствам ти, че се налага да си имаш работа с него.

— Чудя се къде е тя. Надявам се да е добре. — Не би могло да ми пука по-малко, но ми беше интересно дали Пол го е грижа.

— Убеден съм, че е добре. Повече от добре. Вероятно вече харчи парите на Марк и се забавлява, че я издирват. Винаги е търсела внимание. — Нотките на развеселена привързаност, които усетих в гласа му, докато говореше за Саша, ме жилнаха.

— Ти знаеш по-добре от мен. — Горчивината в гласа ми беше едва забележима и усетих как се настройвам за разправия, от каквато нямахме нужда точно днес. За щастие той не лапна стръвта и смени темата.

— Виж, детективите дойдоха в една от къщите за оглед. Исках да ти се обадя по-рано, но те висяха, докато не започнаха да пристигат посетители.

Кръвта ми замръзна.

— След като идваха сутринта? Какво искаха?

— Искаха да ги придружа в участъка, за да отговоря на някои допълнителни въпроси.

Предпазлива съм какво говоря по телефона. Знам, че и Пол внимава. Гледал е достатъчно телевизионни разследвания по истински случаи.

— Ти съгласи ли се?

— Разбира се. Казах им обаче, че ще стане, след като се върна от пътуването ми с Уес.

В сутрешната бъркотия напълно бях забравила, че на следващия ден Пол заминава на двудневна конференция на брокерите във Флорида. Идеалното извинение да лежи на плажа за сметка на фирмата. Бях избрала да не го придружа по много причини: основната — че не бях поканена.

— Повдигнаха ли въпрос за нещо различно от тази сутрин?

— Не. Все същото. — Той беше напрегнат.

— Имах предвид… няма значение. Споменаха ли адвокат?

От въздишката му се досетих, че го дразня, но не знаех с какво. Щеше ми се да му дам да се разбере за източването на сметката и да му покажа кой от двама ни има истинско основание да е бесен.

— Вероятно ще те посетят отново. Пожелаха да разговарят с мен насаме, вероятно ще искат да говорят и с теб.

Буквално прехапах език от усилието да не спомена за парите. Направех ли го сега, нямаше да имам достатъчно собствена информация, за да знам дали ме лъже. Ако не успеех веднага да разпозная лъжите, всичко щеше да се оплете. По-добре да почакам. Ала перспективата Пол да се качи утре на самолета, отприщи страха в мен.

— В колко ще се прибереш довечера?

— Късно. Не помниш ли? С Уес ще извеждаме задниците от „Мъри Хил“. Нямат търпение да опитат от местните удоволствия, преди да изкихат няколко милиона за ваканционна къща номер три. Взел съм си сака за пътуването, в случай че реша да преспя у Уес. Полетът ни е ранен.

— О, мислех, че ще се видим, преди да заминеш.

— Съжалявам, любов моя. Така или иначе ще си заспала, когато се прибера.

Той мислеше, че мрънкам, защото искам да съм с него. Внимавах да запазя равен тон и да не звуча твърде напрегнато.

— Добре. Е, ще ми липсваш.

— Ще съм се прибрал, преди да се усетиш.

— Обичам те, скъпи.

— Наистина ли?

— Повече от всичко — изрекох, без да се замислям.

Високият стенен часовник в антрето отброи четири удара. Звукът беше едновременно познат и объркващ. Протегнах крака, за да ги раздвижа, преди да продължа с душенето в по-очевидните компрометиращи места като електронната поща и фейсбук. Не бе публикувал повече от година, с изключение на някой разменен емотикон или повърхностен закачлив коментар със старо гадже от гимназията. Отворих списъка с дейността му и видях, че е следил единствено конкурентните фирми за недвижими имоти в района. Излязох от фейсбук и започнах да отварям папките му. За мое раздразнение той беше излязъл от имейла си, а обичайните пароли не проработиха. Преминах на наскоро отворени документи и видях, че през последния месец е отварял застрахователните ни полици. Бегло прегледах пасажите със ситни букви, но не намерих нищо необичайно.

Досега най-подозрителното беше отсъствието на порно, скрито в папка с невинно име. Каквото и да си мислех, че ще намеря, беше добре скрито или пък не съществуваше. Опитах се да измисля достоверно обяснение защо е изтеглил парите и не ми е казал. И тук ударих на камък.

Откъснах очи от екрана и огледах дома ни. Цялото планиране на мечтания ни дом в Колд Спринг Харбър се отрази зле на къщата тук. Ако домът наистина е отражение на обитателите му, то ние бяхме изцяло бежови. Това трябваше да е преходният дом преди истинския. Дребните украшения и масовите принтове по стените бяха покупки в последния момент, докато бяхме чакали на опашка пред касата в „Легло, баня и всичко останало“. Къщата ни можеше да е страница от каталог за лишени от въображение новодомци. Дори след години не си направихме труда да вложим някакви средства, за да я направим свой дом. Сега, като се оглеждах наоколо, виждах колко е скучна.

Самотната керамична стойка за книги — тюркоазен китайски лъв пазител, беше най-декоративният елемент в стаята. Втората липсваше, но Пол дори не беше забелязал. Както и други неща.

Едната от двете стойки за книги намери своята кончина, когато преди около две години Пол се прибра пиян. Това само по себе си беше притеснително, защото той рядко губеше контрол и по принцип не пиеше повече от две леки бири. Онази нощ беше погълнал десетина. Седна на дивана до мен, раменете ни почти се докосваха, което беше най-голямата физическа близост между нас от много време. Едва се сдържах да не взема хапче, защото предусещах тежестта на онова, което ще ми каже, и се питах дали ще забележи в сегашното си състояние. Сдържах се. Тогава имах по-строги правила за дневния си лимит.

— С бизнеса ми е свършено. Няма да има повече пари. Абсолютно никакви — съобщи той на пода. — Днес уволних последния човек. Някои от работниците отказаха да си тръгнат. Искат да останат, за да довършат обектите. Не разбират, че никой няма да извади пари, за да си правим труда да довършваме тези къщи. — Дъф отиде при него, усетил отчаянието му, положи гигантската си глава в скута му и изскимтя. Пол заплака беззвучно в козината му. — Беше ужасно. Един от най-шибаните лоши дни в живота ми.

Мразех да го гледам такъв. Никога не го бях виждала напълно уязвим дори когато говореше за всичко, което му се беше случило като малък. Ужасни, травмиращи преживявания, които не го бяха сломили, както сега. Нямах представа как да го утеша. Не се бях научила като малка. Никой не ми беше показал.

Искаше ми се да можех да кажа, че съм била искрена за всичко, което му казах, или че не повтарям едни и същи банални неща по три различни начина, но тогава още се борех с шока от отвращението, което будеше тази негова слабост.

— Всичко ще бъде наред, скъпи. Ще се оправи. Нещата полека-лека ще потръгнат. Не трябва да се тревожим прекалено много за пари, имаме моята заплата и парите от Колд Спринг при най-лошия сценарий.

Не го мислех. Щях да се вбеся, ако започнем да се издържаме от тези пари. Той се напрегна.

— В никакъв случай. Няма да пипаме парите за къщата. Все ще измисля нещо. — Изправи се несигурно на крака, олюля се, но се задържа и се качи на втория етаж. Когато влязох спалнята, го заварих да хърка по лице в леглото.

След като обърнах главата му настрани, за да не се задуши, слязох целеустремено долу, взех една от стойките за книги и я разбих с апломб в камината. Тя се натроши на сол и стотици парченца. Яростта ми беше по-силна от самоконтрола. Чак след известно време осъзнах какво съм направила. Понякога гневът ми се проявява по този начин. Таи се в мен толкова дълго, че от време на време си мисля, че така съм излязла от майка си. Много се стараех да го контролирам, особено пред съпруга си.

Уличните лампи светнаха и последните филизи слънчеви лъчи хвърлиха причудливи сенки на дървения под. Минаха часове в безрезултатно ровене в документи и папки. Прехвърлих се на папките с имотите. Цялото това разследване показа колко се бях отчуждила.

Отворих един списък със задачи от времето, когато беше останал без работа:

1. Да си намеря нова работа.

2. Да тренирам за полумаратон.

3. Да започна да готвя.

4. Да работя върху проекта за къщата.

Виждаше се, че е изоставил списъка малко след като го е съставил. Планове, планове. Беше започнал да се отпуска, след като бизнесът му пропадна. Диванът се превърна в неговия офис, а пижамата му в „работно облекло“. Шегувахме се за ранното му пенсиониране и не коментирахме, че е брадясал, но в мен тлееха негодувание и гняв.

Постоянното присъствие на Пол вкъщи ме принуди да намирам по-добри скривалища за допълнителните хапчета, от които бях започнала да се нуждая. Още не бях престъпила границата, но тя се бе преместила няколко крачки по-напред, за да мога да се справя с новото ни положение. В шкафа държах законно предписаните ми лекарства, които трябваше да взимам „при нужда“, а допълнителния ми запас — на места, на които Пол нямаше да попадне при целодневния си престой в къщата.

Маниите ми не се ограничаваха до самоназначените медикаменти. Криех се в работата си. Започнах да тренирам два пъти на ден, за да се махна от къщата и да се успокоявам, че не прекалявам с хапчетата. Щом можех да тичам по пет километра и да карам колело, бях по-здрава от повечето американци.

Сякаш колкото по-активна и крайна ставах в работата и спортуването, толкова повече той губеше мотивация. Винаги е бил непостоянен в амбициите си, но сега просто се превърна в тежест за семейството ни. Не можех да понасям да го гледам как ближе раните си. Давах си сметка, че вината не е негова, че хората едва смогват да плащат ипотеките си, камо ли да строят нови къщи, но гневът ми, необуздан, просто нарастваше. Поражението му се отразяваше ужасно. Не се бях омъжила за човек, който си пуска брада и ходи из къщата цял ден по пижама. Това не беше в стила му. Докато не се превърна точно в такъв човек. Той се предаваше и аз трябваше да си затворя очите. А сега се борех със смазващото чувство колко различно можеше да е всичко, ако бях възроптала.

Предложих му да опита някои от мострите на антидепресанти с надеждата, че те ще компенсират липсата на емнатия и разбиране от моя страна. Той отказа, защото принципно не беше привърженик на медикаментите като решение на проблемите. Смяташе ги за „лесен изход“. А за мен ситуацията в работата се беше влошила изключително много с изпитанията на „Юфелис“. Започнах да вземам авитан, за да изкарам вечерите. Открих, че чаша вино заедно с хапчетата — нещо, което не си бях представяла, че ще правя — да смесвам медикаменти с алкохол — потушава напрежението помежду ни и превръща дистанцията в нещо като уют. Без значение каква беше връзката ми с реалността, ние продължихме да се отчуждаваме до степен почти да престанем да си говорим. Той се оттегляше в единия край на дивана и с часове не откъсваше очи от телефона си, под предлог че чете новините, докато аз в противоположния край гледах епизод след епизод от някое шоу, което двамата бяхме избрали.

Уес, един от старите му приятели, беше човекът, който го измъкна от това състояние. Уес беше направил милиони, убеждавайки алчните пораснали деца от Източен Лонг Айлънд да продават скромните домове и имоти на родителите си за седем или осемцифрени суми на богатите и проспериращите. Уес, който знаеше какъв цар на цифрите е моят съпруг, видя в него възможност.

На следващата сутрин след обаждането на Уес Пол вече беше станал, ходил да тича с Дъф и ми беше приготвил закуска, преди алармата ми да звънне. Беше избръснат, облечен в костюм и ухилен над чашата с кафе. Беше копие на мъжа, за когото бях загубила надежда, че ще се върне. У мен се събуди старото желание да почувствам ръцете му върху тялото си. Той го виждаше. Обгърна ме с ръце и прошепна прякора ми в ухото, преди да ме положи на пода. По-късно разпалено сподели плановете си за завръщане на върха.

Разгледах файловете с фирмено лого за продажбите на къщите в Хамптънс, коя от коя по-голяма, някои с изсеченото лице на Уес, а други с усмихнатото лице на Пол в секцията с контактите. Кликнах на папката „продадени“ върху файл със скромно по размери бунгало в Саутхамптън с изглед към океана, заобиколено от три пъти по-голям от къщата парцел. Обявената цена беше 17 милиона долара, сума, която предполагаше комисиона от поне един милион. Продажбата беше преди повече от година. Не можех да проумея защо Пол беше посегнал на спестяванията ни при подобна комисиона.

Старата болка се пробуди и в мен се надигна вълна от гняв. Пол беше подценил фатално умението ми да кроя собствени планове.

4.

Пол

Преди

Удивително колко добър може да е човек в нещо точно защото хич не му пука.

Плановете ми отново да задвижа бизнеса си все още не бяха проработили, а мен не ме сдържаше да започна да допринасям с пари в домакинството. Позицията на Ребека на единствения издържащ финансово семейството беше докарала брака ни до точка на пречупване, а тихото негодувание бе прераснало в постоянно недоволство.

— Как мина денят ти, скъпи? Нещо интересно?

— Все същото. Как беше в работата?

— Нищо особено. Марк си е Марк, забавата не спира. Ходихте ли с Дъф до плажа?

— Да. Както всеки ден. — Отговорите ми бяха толкова остри, че бях изненадан как не порязват устата ми, докато ги произнасям. Щом думите стигнаха до нея, видях как очите ѝ се присвиха. След три, две, едно…:

— Аха. Добре. Просто питам. Искаш ли да поговорим по-късно?

Не исках.

— Добре, хлапе. О, забелязах, че запасите ти в кухненския шкаф намаляват. Може би е време за ново зареждане? — Извиних се и се скрих в кабинета, сякаш имах какво да върша там.

Съпругата ми несъмнено се чувстваше удобно в ролята си на глава на семейството. Не знаех дали продължава да проверява баланса на съвместната ни сметка — все пак от доста време не бях в състояние да допринасям с нищо, но бях сигурен, че тя внася своята част всеки месец като по часовник. Представях си самодоволната ѝ усмивка, докато го прави. Самодоволна усмивка, която прерастваше в нещо не толкова злобно.

Бог да благослови Уес. Обади ми се една сутрин, докато седях на задната веранда. По тревата още имаше роса.

— Уес.

— Здрасти, хуй сплескан.

— Какво има, шибаняк?

— Онази усойница у вас още ли те яде?

— А ти все още ли цицаш наивниците, които се връзват на надутите ти цени?

— Намерил се кой да пита!

Той ме научи на тънкостите в играта с недвижимите имоти, помогна ми да взема лиценз и ме уреди с някои добри обекти, като се има предвид положението ми на новак. Връзкарството наистина движи света.

Съвсем случайно открих, че ключът в тази работа е да не ти пука. А на мен, ама хич не ми пукаше. Ако не мога да строя къщи, мислех си, не искам да имам нищо общо с бизнеса с недвижими имоти. Удивително как липсата на всякакво отношение от моя страна започна да ми носи дивиденти почти незабавно. Моят вял подход към цялото начинание някак примамваше клиентите. През първата си година докарах безпрецедентен процент от продажби. Дори Уес беше смаян.

Бързо осъзнах, че напористият подход е слабото място на повечето агенти. Ако предлагаш някой имот или изтъкваш някое удобство твърде натрапчиво, губиш клиента още преди да е имал възможността да лапне кукичката. Усещат отчаянието ти и се затварят, преди да си успял да ги възбудиш. Номерът с тези мишени — а те в крайна сметка са си мишени, е да ги хванем със силата на внушението. Дай им достатъчно, за да възбудиш апетита им, но не толкова, че да утолиш жаждата им. Прецени ги, разбери какво търсят и действай съобразно това. Спомени някой детайл, подмини небрежно друг. Започни с нещо маловажно, после зарови надълбоко онова, което накрая ще ги зариби. Остави ги да го надушат сами, да помислят, че сами са го изровили. В крайна сметка всичко се свежда до съблазняването, а аз обичам да се лаская, че съм изкусен в това.

— Съпругът ти не го прави така, нали?

— Никой не го прави като теб, Пол.

— Чие е това?

— Твое е, бебче. Само твое.

— Точно така.

— Ще се справиш ли?

— Продължавай по този начин и ще видим дали ти можеш да се справиш.

— Искам го. Искам го толкова силно.

Благодарях на бога за Шийла. Преди да се появи Уес с работата с недвижимите имоти, тя наистина ми помогна да не се срина. Бях започнал да загазвам. Съмнението ме завладяваше и не говоря за някакъв тривиален пристъп на разколебаване. Говоря за онова съмнение, което впива зъби в теб и започва постепенно и безмилостно да изсмуква скапания ти живот.

Като поглеждам назад, аз бях доста унило копеле. Всъщност бях пълна развалина. Ходех из къщата небръснат и по халат и почти не общувах с жена си, камо ли със света отвъд прага ми. Единственото, което ме крепеше тогава, единственото, което ме държеше — бяха онези дни с Шийла.

Когато се запознахме, аз още се държах. Все още оптимистично смятах, че скоро отново ще съм на стълбата на път към върха. В представите ми само лошият късмет ми пречеше да си намеря работа. С Дъф се срещахме с Шийла и Моли на сутрешните разходки до залива. Пускахме кучетата да тичат свободно наоколо, докато ние наваксвахме с новините един за друг. Връщахме кучетата до нейната къща и ги оставяхме да лудуват из двора, докато ние се осквернявахме един друг. Това беше много приятно забавление.

Положението се промени. В течение на следващата година постепенно започвахме да затъваме в общата ни дупка. Не заради някого от нас двамата, а заради хаоса, който се вихреше в живота ни. Аз все повече се обезсърчавах и връщането към старата ми професионална слава все по-често ми се струваше невъзможна мечта. А тя газеше през тресавището на рушащите се отношения със съпруга си. През повечето време той беше на път по работа, а тя беше разбрала, че има връзка с една от колежките си, която ходеше с него на командировките. Болката от това разкритие и както научих, дългогодишният емоционален тормоз от негова страна наистина я съсипваха.

Тези паралелни обстоятелства ни сближиха, но в същото време ни раздалечаваха все повече. Всеки от нас беше изолиран в собствената си безизходица и тиха ярост и ние отчаяно се държахме един за друг, за да не потънем. Само това можехме да направим, за да не се откажем и да не се предадем на мрака.

Зарязахме всички преструвки. Престанахме да се срещаме с кучетата за разходки до залива. Щом Ребека излезеше за работа, аз пусках Дъф да тича из двора и се отправях към Шийла. Започнахме все по-малко да си говорим. Нямаше нужда, тъй като и двамата нямахме особено какво да си кажем. Говоренето оставяхме на телата си. Тя започна да оставя входната врата отворена и само мрежата я делеше от животното, което посещаваше дома ѝ. Прекрачвах прага ѝ, без да знам какво ме очаква. Понякога тя ме сграбчваше още на вратата, приковаваше ме към стената и се нахвърляше върху мен. Друг път седеше гола на дивана в очакване на грубата ми игра.

Безмълвно бяхме установили собствен ритъм. Само с един поглед разбирахме кой от какво има нужда, кой да чука и кой да е чуканият.

Придобихме повече смелост. След като доста време се ограничавахме само до дневната, тя бавно започна да ме примамва на горния етаж. Правехме го на стълбите, срещу стената в коридора и накрая, в семейното легло. Идеята да ѝ го вкарвам, за да му го начука, в началото беше страшно възбуждаща за нея, а после и за мен. Караше ме да се чувствам потентен, сякаш отново бях мъжът в къщата. Не в моята къща, обърнете внимание, но това почти нямаше значение. Тя прокарваше пръсти през наболата ми брада, докато излизах от нея, и за първи път от много време се почувствах както преди. Чувствах се необуздан. Безразсъден. Което ме доведе до онова, което направих после.

— Хмм. — Тя огледа бавно спалнята.

— Какво? — Наблюдавах я как попива всяка подробност.

— Не очаквах, че къщата ти ще е такава.

— Да не си дошла за обиколката на „Наш дом“?

Тя се обърна към мен, прехапа устни и плъзна ръка между краката ми.

— Знаеш за какво съм дошла. — С другата ръка започна да разкопчава копчетата на ризата ми. — Сигурен ли си, че жена ти няма да се прибере внезапно от работа?

— Зарежи сега приказките за жена ми. — Чух остротата в гласа си.

Тя захапа меката част на ухото ми и прошепна:

— Накарай ме.

Не бих казал, че браковете се градят на тайни, но тайните със сигурност ги крепят. Особено след двайсет години. След като доведох Шийла в дома ни, започнах да чувствам нещо като облекчение между мен и Ребека. Нуждите ми бяха задоволени и негодуванието и чувството за безсилие отслабнаха. Отново изпитвах топлота към съпругата си и осъзнах, че е била латентна също като сексуалния ни живот. Чукането на любовницата ми се превърна в предпазен клапан за изпускане на напрежението между мен и съпругата ми.

Предполагам, че по някакъв начин може да се каже, че го направих за нея. За нас. За брака ни.

5.

Ребека

След

Всяка тайна беше заради него. Тайните, които пазех и които споделях. Всички те бяха за доброто на брака ни.

Да, престъпих основните брачни правила неведнъж. Пазех някои неща за себе си. Подминавах други. Казвах едно, докато мислех съвсем друго. Използвах тялото си, когато думите не бяха достатъчни.

Вярвам, че всичко това ме направи добра съпруга. Повечето хора биха казали, че пълната откритост е най-важното за една здрава връзка. Повечето хора биха го казали, особено ако половинките им стояха до тях.

Тази година ще отбележи половината от живота ми, която сме прекарали заедно. Петдесет процента от времето ми на Земята е минало в решения, в които водещото сме били „ние“. Прекарах толкова време в усилия да се откажа от мечтите си, колкото бях прекарала и да ги създам. След толкова време човек започва да губи представа за себе си като отделна личност за сметка на половинката от двойката. Само тайните ми бяха попречили да се изгубя съвсем като личност. В началото се държахме един за друг благодарение на нещата, които бяхме споделили за себе си и за които никой друг не знаеше. А после ги заместиха нещата, които не си казвахме, за да останем заедно. Но и това се разпадна, разбира се.

Ако попиташ Пол дали познава истинското ми аз, в съзнанието му няма да има и капчица съмнение. Доколкото му е известно, той ме е виждал в най-уязвимото, най-емоционалното и най-нестабилното ми състояние. До онази вечер в спалнята ни той изобщо нямаше представа до каква крайност мога да стигна в нестабилността си.

Обичам съпруга си. Дори да е лъжливо и крадливо копеле. Правила съм безброй неща, които повечето хора изобщо не биха проумели; неща, които можеха да се определят като по-голяма измяна от тайното опразване на общата ни сметка. Не бих променила нищо, дори сега. Пол може да не познаваше истинската ми същност, но знаеше най-лошото, което ми се беше случило, и мислеше, че знае за най-лошото, което съм правила. А това е по-опасно за мен от всичко останало.

По същия начин аз знаех за неговите най-лоши неща.

Събудих се объркана в тъмното. Видях, че е почти десет вечерта. Бях спала на дясната си страна и болката в рамото не се търпеше. Бръкнах в дамската чанта за хапче обезболяващо и го глътнах без вода. Осъзнах, че ми остава само още една таблетка, и ме разтърси паника. Опитах се да си спомня къде бях скрила резервния запас за спешни случаи. Напоследък губех дирите и на количеството хапчета, и на скривалищата, където ги държах. Имах списък на скривалищата, но го бях скрила толкова добре, че дори не можех да го намеря.

На горния етаж чух да тече вода и изведнъж вниманието ми се изостри. Дали Пол не се беше прибрал? Дъф го нямаше никакъв, значи беше в спалнята при господаря си — лоялен първо към него, ако го оставим да избира.

— Пол? — Единственият отговор продължаваше да бъде шумът от течащата вода горе.

Започнах да ровя между възглавничките на дивана за телефона си, защото го нямаше на обичайните му места. Проверих и в чантата, но и там го нямаше.

— Дъф? Ела тук, момче! — Шумът от водата продължаваше и сякаш ставаше по-силен в отсъствието на други звуци в къщата. Опитах се да се сетя дали не пуснах душа, преди да сляза долу и да заспя, но това беше абсурдно. Не си спомнях да съм се качвала горе, откакто се прибрах.

Без Дъф и телефона се чувствах беззащитна, докато се изкачвах по стълбите към банята. Реших да не се въоръжавам с нищо, защото на Пол щеше да му се стори откачено, каквото си и беше. Чудех се какво да му кажа, за да го предизвикам, и реших, че тази вечер ще премълча. Бях твърде изморена за караници и всъщност изпитвах облекчение, че се е прибрал.

Щом стигнах горе, видях, че в спалнята е тъмно, но под прага на банята се процеждаше светлина. Почуках леко на вратата. Шумът от водата идваше всъщност от ваната, а не от душа.

— Пол? Скъпи? — Никой не ми отговори и аз реших, че не може да ме чуе от водата. — Влизам, може ли?

Когато отворих вратата, видях, че завесата на душа е спусната наполовина и водата замалко да започне да прелива. Прозорците и огледалата бяха изпотени и щом парата се разнесе от отварянето на вратата, видях, че банята е празна. Бързо отидох до крана и го спрях.

Огледах празното помещение. На рафта имаше прилежно сгъната хавлиена кърпа, а върху нея бръснарско ножче, отстрани — телефона ми. Седнах на ръба на ваната, за да се съвзема. Отново си припомних действията си по-рано днес, но нямах абсолютно никакъв спомен да съм се качвала горе, да съм пълнила ваната и да съм си оставяла телефона, камо ли бръснарско ножче. Картината изглеждаше нагласена.

Беше ми известно, че параноята е страничен ефект от хапчетата, затова си казах, че най-простото обяснение обикновено е вярното. Не съм започнала да откачам. Пол сигурно се беше прибрал и е бил тих, за да не ме събуди, пуснал е водата във ваната, излязъл е да разходи Дъф и е забравил за ваната. Това обаче изобщо не беше характерно за него, като се има предвид колко старателно винаги затваряше крановете, изключваше лампите и заключваше вратите.

В къщата се беше настанила зловеща тишина, с изключение на неравномерните звуци на капките от крана. Потреперих, когато ръката ми докосна найлоновата завеса на душа. Дръпнах я и открих закритата от нея част на ваната. По повърхността като оранжева шамандура се носеше шишенцето ми с оксикодон за спешни случаи.

Значи Пол ми отправяше послание за хапчетата, това е. Започнал е да проявява творчество в пасивноагресивния си подход към злоупотребата ми със самопредписани медикаменти. Ядосано сграбчих шишенцето и подскочих опарена от врялата вода. Едва бях усетила болката, когато вниманието ми прикова вибрацията на телефона. Видях, че съм получила съобщение от Пол.

Здрасти, бебче. Получи ли съобщението ми?

Да, бебче. Видях го. Твърде е драматично, ако питаш мен. Утихналата ми ярост към него се върна с пълна сила.

Да, получих съобщението ти, но изобщо не го разбирам. Ти къде си?

Докато балончето със съобщението достигаше до Пол, изведнъж разбрах грешката си. Видях, че имам пропуснат разговор от него и гласово съобщение. Обзе ме страх.

?????? Какво искаш да кажеш? Добре ли си? Аз съм у Уес. Не прослуша ли гласовото ми съобщение?

Бързо написах:

Извинявай, скъпи, току-що се събуждам и съм малко объркана. Сега слушам съобщението.

Докато слизах на долния етаж, кликнах на гласовите съобщения и сърцето ми заби по-бързо, когато чух гласа му…

„Здравей, скъпа. Накараха ни да пием шотове. Уес се подреди хубаво и повърна през прозореца на юбер. Аз също съм доста почерпен, но мисля, че утре ще получим офертата им, така че мисията е изпълнена.“

Гласът му беше спокоен и овладян, но говореше малко по-високо от обикновено. Не ми звучеше пиян, но в момента аз едва ли бях най-подходящият човек, който да прецени.

„Вече сме у Уес. Трябваше да платя допълнително на шофьора, за да престане да ни крещи, а и да покрия разходите за миенето на колата. Ще постъпя отговорно, ще спя тук тази нощ и утре отивам направо на летището.“

Той се засмя, когато произнесе „отговорно“, а тенорният му тембър прозвуча едва доловимо извинително. Трудно ми беше да повярвам, че в момента мисли за сметката. „Виждам двойно. Обичам те.“ Стомахът ми се обърна от чувството, че той определено лъже.

Когато отидох в кухнята, Дъф беше отвън и на интервали замъгляваше стъклото с влажната си муцуна. Въртеше огромната си опашна нетърпеливо и се облизваше. Минали бяха часове от обичайното му време за вечерно хранене. Не си спомнях кога съм го пуснала навън. Потръпнах при мисълта за немарливостта си. Щракнах лампите, за да види, че идвам. Дъф заскача бясно пред стъклото, когато ме видя да взимам купичката му. Преди да успея да я поставя на земята, ме бутна и гранулите се разсипаха навсякъде по пода, а той започна да ги преследва. Шумът от пластмасата върху плочките възбуди опънатите ми нерви. Седнах на един стол, поех си дълбоко въздух и се опитах да убедя сама себе си, че в момента изпитвам лека умора и всичко е наред. Потиснах надигащата се паника и се съсредоточих върху настоящия миг. Аз. Тук. Сега. Будна и нащрек. Дъф радостно хрупаше храната. В ръката ми имаше пълно шишенце с болкоуспокояващи.

Разкърших рамото си с кръгови движения, за да активизирам кръвообращението. Последната травма изглеждаше на пръв поглед излекувана, но старата болка от първото нараняване май се беше събудила. Трябваше да си напомням да движа рамото, защото болкоуспокояващите си вършеха работата перфектно. Забавното беше, че взимах болкоуспокояващи далеч преди да изпитвам истинска болка, а сега почти не си спомнях какво беше преди последното нараняване. Дори не помнех дали болката в рамото беше истинска, или някакво досадно фантомно усещане от детството, от което не мога да се отърся. Помня само как парамедикът обърна главата ми настрани и ми показа някаква книга с картинки за много по-малко дете, докато другият ми намести рамото. Избухналата болка беше най-ужасното нещо, което бях изпитвала в относително краткия си живот. Е, след агонията от изваждането на рамото от ябълката.

Сега се налагаше да взимам много над предписаното количество, което винаги ме изправяше пред недостиг на хапчета. По-смешното беше, че не се пристрастих към тях, защото работех във фармацевтичния бизнес; пристрастих се заради Саша. Тя бе толкова измамно овладяна и перфектна, изобщо не можех да предположа, че има проблем. Връзката ми с нея и общата ни тайна изобщо не ми се струваха опасни, а начин да оправя нещата и да бъда приета. Ако и аз правех като нея, щях да стана като нея. Веднъж Пол я описа като „неземна“ и аз също исках да придобия това качество.

Изгълтах две чаши вода и се замислих дали да не хапна нещо, за да се стабилизирам, преди да продължа с разследването. Огледах добре заредения хладилник от чиста формалност и погледът ми мина по тягостния избор от добродетелни храни като зелен сок, кисело мляко, кейл и какво ли още не здравословно. Дори да бях гладна, тук нямаше нищо вкусно. Задържах се още малко на хлад. Парещото усещане нагоре от гърлото към бузите изчезна за няколко скъпоценни минути.

В дневната Дъф вече се беше свил на кълбо в кучешкото легло. Обзета от нетърпение да съблека офис тоалета, бързо се качих горе и се съблякох в тъмното. Свих на топка тясната копринена рокля на Тахари, преди да я пъхна в гардеробната. Запратих бикините и сутиена към коша. Отскочих назад, когато видях, че някой ме гледа от стола в ъгъла, и се ударих силно в дръжката на вратата. От удара си изкарах въздуха и останах гола на пода, преди да щракна лампата и да видя, че наблюдателят ми е куп възглавници, които Пол беше махнал от леглото. Вече всичко ми се струваше опасно.

Навлякох клин и горнище. Когато изгасих лампата, настана непрогледна тъмнина, в която не се виждаше нищо. Щом очите ми свикнаха, забелязах някакво движение до дърветата. Извиках и се сниших. Когато долазих до прозореца, чух Дъф зад себе си да сумти радостно в посока на моя фантом. Естествено, там нямаше никой. Иначе наскоро монтираните детектори за движение щяха да осветят двора и Дъф щеше да лае като луд.

Отърсих се от чувството, че ме наблюдават, и отидох в банята, за да източа ваната. Водата се беше охладила и можах да бръкна, за да дръпна запушалката — откъснах малко тоалетна хартия и внимателно увих бръснача в няколко пласта, преди да го хвърля в коша под мивката.

На път към кабинета на Пол отговорих на гласовото му съобщение с текстово:

Лягам си.

Денят беше дълъг.

Пий повече вода.

Обади се преди полета.

Надявах се, че това ще предотврати всякакви опити за по-нататъшни разговори тази вечер. Не знаех дали имам достатъчно самоконтрол да продължа да го отбягвам.

Не знам защо, но първо почуках на вратата. Завъртях топката и с изненада установих, че тя не помръдна. Това ме вцепени за момент, тъй като в тази къща вратите не се заключваха. Опитах се да се сетя за случай, в който сме заключвали някоя от вътрешните врати, но не можах. Отново завъртях топката и приех факта, че се налагат някои мерки.

Клекнах пред дръжката, за да преценя с какво си имам работа. Ключалката беше абсолютно стандартна. Лесна работа. Върнах се в кухнята и откачих два кламера от пакет с брошури на Пол. Блокирала съм повечето спомени от детството си, но отварянето на ключалки за мен е естествено като дишането. Докато повечето деца се учеха да карат колело, аз наблюдавах баща ми как отваря ключалките на вратите, които го разделяха от майка ми. Децата са като гъби, попиват всичко. След секунди бях вътре.

Забавих се малко, докато напипам ключа за лампата. Тази стая винаги е била на Пол. Внимавах да не съборя натрупаните купчини, знаех къде стоят. Когато лампата освети стаята, се стъписах. Офисът на Пол беше безупречен — съмнително чист и подреден като лаптопа му. Купищата кутии, чертежи и договори бяха изчезнали без следа. Явно докато аз съм се отдавала на работа и спорт, Пол бе разчиствал бъркотията, като я бе заместил с нова, този път невидима. Бюрото му беше абсолютно празно, с изключение на медния нож за отваряне на писма с келтските възли, опасващи дръжката.

Столът, който е бил в неговия живот по-дълго от мен самата, стоеше зад бюрото му. Потънах в хлътналата седалка и веднага се притесних, че може да забележи промяната в протритата кожа. Това беше бюро на самоуверен мъж — голямо, елегантно, кожено. Двете средно големи чекмеджета отдясно изглеждаха както винаги. Издърпах едното за месинговата дръжка и открих, че не е заключено.

Беше празно, с изключение на обичайните офис принадлежности — калкулатор, телбод и няколко химикалки. Тези предмети не скриваха набиващата се на очи липса на пистолета му. Не беше най-безопасният начин да съхраняваш потенциално опасно огнестрелно оръжие, но при отсъствието на деца в къщата лесният достъп никога не бе представлявал опасност. Потръпнах при тази мисъл. Вече знаех, че се е изнесъл от къщата и от живота ни.

Люшках се между желанието да си отдъхна, че не е в къщата, и да знам, че е на една ръка разстояние, особено през нощта. Днес чувствата ми бяха също толкова противоречиви и накрая реших, че за Пол е по-добре да нямам достъп до пистолет.

Опитах се да отворя другото чекмедже, но то не помръдна. Интересно. Разбих с лекота ключалката, като използвах фиба от немитата си вдигната на хлабав кок коса. Фибите вършат по-добра работа от кламерите при секретните ключове заради заоблените си краища. Вътре имаше средна по размер кутия с ключалка, която виждах за първи път. Не ми убегна иронията, че съпругът ми си беше направил труда да постави на пътя ми препятствие от няколко ключалки. Нямаше представа за таланта от детските ми години и се запитах как щеше да се почувства, ако можеше да види как съм преодоляла всичките му препятствия досега. Повечето съпруги биха спрели до първата заключена врата.

Извадих металната кутия с кръгла ключалка и я поставих пред себе си. За да я отворя, щяха да са ми нужни и двете ръце. Реших, че ножът за писма ще свърши работа, и благодарих на Пол, че го е оставил. Острият край влезе с лекота и аз направих плавно движение с китката нагоре и наляво. Щом чух прищракването, в паметта ми изникна образът на баща ми. Когато веднъж забеляза, че го наблюдавам, той започна да се забавлява, като ми показваше как да се справям с различните видове резета и ключалки. За кратко това ни сближи и го държеше настрана от майка ми, която продължи да се заключва в спалнята, нищо че той всеки път отваряше вратата и накрая просто махна дръжката. В кутията имаше синя кадифена торбичка за бижута, която приличаше по-скоро на филмов реквизит. Дръпнах панделката, разхлабих връзките и изсипах съдържанието ѝ в дланта си. Почти очаквах в ръката ми да се изсипят скъпоценни камъни като в края на „Дяволчетата“, любим филм от един от първите ми приемни домове. Там имаше само плейър с касети и никой не се интересуваше, че гледам филма по пет пъти на ден. Поне това имах в иначе неприятния дом.

Вместо бижута в дланта ми падна квадратна кутийка. Вътре имаше годежен пръстен, който виждах за първи път. Поразителен квадратен жълт диамант, много по-голям от този, който беше на пръста ми — скромен малък диамант, който ми подари, докато беше още женен. Този приличаше на трикаратов. Не беше пръстен за милиони, но със сигурност бе погълнал стабилна част от спестяванията ни. Свалих своя и ги поставих един до друг. Моят беше като джудже до него. Дали Пол бе планирал да ми подари нов, по-голям пръстен? Не беше в негов стил да използва парите за къщата за някакво бижу, особено като се има предвид какви бяха отношенията ни. Едва ли това бе единственото нещо, което криеше. Останах с двата пръстена на ръката си и се върнах към чекмеджето.

На дъното му имаше плик. Не беше запечатан и в него имаше няколко полароидни снимки. Преди да ги прегледам, погледът ми се спря на познато оранжево непрозрачно шишенце в дъното на чекмеджето. Стомахът ми се сви при мисълта, че Пол е намерил едно от скривалищата ми и е конфискувал запасите ми, но страхът бързо се разсея, когато взех шишенцето. Тези определено не бяха от моите. Не ми беше нужно да чета етикета, за да знам какво държа в ръцете си — сините ръбати хапчета не могат да се сбъркат. Виагра. Още една тайна. Тайна, от която не съм се възползвала. Кой тогава? Гади ми се.

На най-горната снимка беше някаква червенокоса сексбомба, която не познавах, но съдейки от прическата горе и долу, беше снимана в края на седемдесетте, много преди мен. Следващата снимка беше на първата му съпруга. Бях я виждала само няколко пъти, и то на снимки, по погрешка пренесени от техния дом в нашия. Двете с нея не можехме да сме по-различни физически — платиненорусата ѝ коса на черта напомняше на Деби Хари, а налятото ѝ тяло бе чувствено и пищно в сравнение с моите малки гърди и тесен ханш. Следващата гола жена познах веднага, въпреки че тази нейна версия бе съществувала двайсет и пет години преди да я срещна — Саша. От тази снимка ме заболя най-много и се запитах колко често я е вадил и дали я е гледал наскоро. Както тогава, така и сега тя беше зашеметяваща красавица — нещо, което Пол бе изричал на всеослушание неведнъж. Обърнах наопаки снимката, от която ми се гадеше. Нямаше снимка на Шийла, но това беше само заради напредъка на технологиите. Виждала съм снимките в телефона му.

Последната беше моя. Предположих, че трябва да съм доволна, че съм в колекцията, но въпреки всичко снимките ме извадиха от равновесие.

Припомних си вечерта, когато Пол ме придума с помощта на джойнт и Майлс Дейвис. Аз се срамувах и притеснявах, но той беше много убедителен. Искаше да има нещо, което да гледа, когато не сме заедно. Каза ми, че му е за първи път да прави такава снимка, както и на мен ми беше за първи път да се снимам. Както се разбра, случаят не е бил такъв. Загледах се в снимката на двайсетинагодишното ми аз. Любувах се на красотата на младото си тяло и съжалих, че не го оценявах, докато го притежавах.

Разсеях се от снимките и хапчетата и замалко да не забележа черната тетрадка, която се сливаше с черното кадифе на кутията. Подредих полароидните снимки в редица върху бюрото, а до тях поставих шишенцето с виагра. С треперещи ръце извадих тетрадката с черни кожени корици „Молескин“ и видях, че вътре е пъхнат плик, чиито ръбове леко се подаваха. Сърцето ми препускаше от вълнение какво ще открия вътре. Повдигнах отворения край и измъкнах сгънатите листове. Писмо от няколко страници, започващо със „Скъпа А“, изписано с почерка на Пол. Телефонът ми подскочи върху бюрото и се появи съобщение с името на Пол. Сгънах отново листовете и ги пъхнах в тетрадката.

Обичам те. Липсваш ми.

Мразя да спя без теб. Сладки сънища.

От всички възможни алибита Уес беше идеалното. Съпругът ми обаче не бе в дома на Уес. Може и да спеше без мен, но се съмнявах, че е сам в леглото.

Прибрах снимките в плика, а него — в чекмеджето. Преди да върна пръстена в кадифената торбичка, го снимах с телефона си. След наносекунда колебание собственият ми пръстен отново зае мястото си на пръста ми. Усещането не беше приятно. Прибрах торбичката в кутията и заключих чекмеджето. Запазих писмото и дневника, за да ги прочета на спокойствие по-късно вечерта.

В кухнята преместих чайника на предния котлон и зачаках пламъка да възвари водата. Когато чайникът засвири пронизително, оставих дневника до мен, разгънах писмото и започнах да чета.

6.

Пол

Преди

Само една грешка е достатъчна.

Връзките са като ходене по жица. А да поддържаш извънбрачна връзка е като да ходиш по смазано с масло въже с горила на гърба си. Ако нещата се объркат, разрушението отеква катастрофално. Затова се наложи да прекратя отношенията с Шийла, когато тя стори онова нещо.

По времето, когато вече правех секс с любовницата си в брачното ми легло, пукнатините във връзката ни бяха започнали да личат. От самото начало усещах, че Шийла е малко луда, но това беше едно от нещата, които ме възбуждаха. Като се върна назад, мисля, че отчаянието, с което и двамата се борехме, ни събра заедно в един безумен вихър от първично и необуздано привличане.

Всяка връзка се ръководи от свой собствен ритъм. Ритъмът на отношенията ми с Шийла беше неравен и това се оказа фатално. Нещата вървяха нормално около година. С Ребека все повече се отчуждавахме, а с Шийла се държахме един за друг за глътка кислород. Мога само да предполагам как щяхме да приключим аферата, ако бяхме продължили по същата траектория. И тогава дойде онова обаждане по телефона.

Уес ми протегна ръка точно навреме. По-късно ми хрумна, че може би Ребека се е свързала с него с молба да ми помогне, но нямаше да им направя удоволствието да призная, че съм се досетил. Дълбоко в себе си знам, че приех предложението му, защото усещах какво ме очаква, ако продължа по опасния път, по който бях тръгнал, и накрая мисълта за още един съжалителен поглед от жена ми беше капката, която ме убеди.

Възходът започна бързо, а с него и голямата промяна във възприятието ми на нещата. Старото ми самочувствие се завръщаше. Отново имах цел и отношенията ни с Ребека се наместиха в старото русло. Мисля, че едва когато наистина можах да видя колко далеч беше стигнало всичко, успях да погледна на нас с нови очи. Двама души могат да се изправят един срещу друг, когато стоят на равна нога, а ние постепенно се отдалечавахме един от друг от доста време. Но сега отново бяхме както преди и ще ви кажа, че никога не съм имал партньорка, равностойна на жена ми.

Стоях в кухнята, пиех кафе и се припичах на сутрешното слънце, което се процеждаше през плъзгащата се врата. Чух приближаващите се стъпки на Ребека зад гърба си. Облъхна ме едва доловимото ухание на парфюма ѝ.

— Как е днес старата игра на Уес и Пол „Продай къщата с усмивка“? — Тя ме прегърна през кръста, сключвайки пръсти на корема ми, и склони глава на гърба ми.

— Обещаваща, Маду. Ще показваме един апетитен парцел край океана в Амангсет, а после къща под наем малко по-навътре на острова. Уес харесва двамата мъже, които се интересуват от къщата край океана.

— И мисли, че може да ги накара да кихнат сериозна сума?

— Нещо такова.

— Чакай малко… Двама мъже?

— Да.

— Двойка?

— Точно така.

Тя отпуска пръсти и дланите ѝ запълзяха нагоре по гръдния ми кош.

— Така, така. Мисля, че са ви в кърпа вързани. Просто им покажи усмивката си. О, може и да се приближиш малко по-близо…

Обръщам се точно навреме, за да я хвана как ми намигва. Старата хулиганска искра се е върнала в погледа ѝ. Чак сега осъзнах колко много ми е липсвала. Оставих чашата на плота и я прегърнах през кръста.

— О, не знаех, че тези неща те възбуждат.

— Знаеш какво ме възбужда.

Качих я на плота. Приближих се да я целуна, но спрях на сантиметър от устните ѝ.

— Но, скъпа, ще закъснееш.

— Не и ако си бърз.

Разбира се, всичко това не беше без последствия. Докато страстта между мен и съпругата ми се разпали отново, любовницата ми мина на заден план. Забавно как бракът ми следваше примера на извънбрачната ми връзка. Постепенното отчуждаване между мен и Шийла усили физическото ни охлаждане един към друг. Докато връзката ми с Ребека се градеше на съвместното издигане нагоре, отношенията ми с Шийла се основаваха на упадъка. И ето ни двамата: тя продължаваше да се плъзга по нанадолнището, а аз се катерех нагоре. Така че разбирам какво я подтикна към този прибързан ход, но определено никога не бих могъл да ѝ простя.

Когато се запознахме с Ребека, и двамата нямахме много багаж зад себе си, в буквалния смисъл. Част от очарованието беше шансът да изградим заедно живота си, а нито един от нас не встъпи в брака с кой знае какви материални притежания. Аз бях повече от доволен да оставя повечето от мебелите на първата си съпруга, а втората на практика беше почти номад с липсата си на привързаност към вещи. Едно от първите неща, които донесе вкъщи, бяха чифт керамични китайски лъвове за подпиране на книги.

— Харесват ли ти, скъпи?

Обърнах се към стенното кубче за книги и видях чифт орнаментирани синьо-зелени лъвове с вперени в мен очи. Придаваха екзотичен вид на скромната обстановка.

— Откъде ги взе?

— Когато ходих онзи път до китай… ския квартал — изрече с намигване тя.

— О, нека позная: „Откриваме себе си“, а?

Тя ме погледна сериозно.

— Намерих себе си, когато те открих, Пол. — После ми се изплези.

Опитах се да не се разсмея, но безуспешно. Ухилих се.

— Обичам те, бебче.

— Да, да. Просто не обичаш декораторските ми умения.

— Е, с времето може да свикна.

Стойките за книги се пренесоха с нас от апартамента в къщата в Лонг Айланд, където заеха стражеви пост от двете страни на камината. Едва след последното посещение на Шийла забелязах, че едната липсва.

Физически бяхме забележимо охладнели един към друг. Кръпките в отношенията ни бяха видими. Тя беше станала много по-натрапчива и далеч не толкова привлекателна. А аз не можех да го напипам точно, но в историята със съпруга ѝ имаше нещо подозрително. Тази мисъл не ми даваше мира. Подробностите някак не се връзваха.

Нещата бяха тръгнали в друга посока за мен. Работата бе там — и най-накрая го бях осъзнал, че не бях в състояние да поддържам две връзки едновременно. Нямаше начин да жонглирам с двете, без да изпусна едната.

Веднъж сутринта тъкмо слизах на долния етаж след душа, когато чух някакъв шум от кабинета. Стреснат, грабнах ръжена от камината и се приближих с тихи стъпки до вратата му. Изведнъж си спомних, че държа пистолета за самозащита в чекмеджето на бюрото, и се помолих този, който рови вътре, да не го е намерил вече. Поех дълбоко дъх и рязко отворих вратата. Шийла седеше на кожения стол зад бюрото, облечена с пола и блуза. Беше преметнала крак върху облегалката за ръце и хапеше долната си устна. Бутна чекмеджето и заобиколи бюрото.

— Какво, по дяволите, правиш тук и защо ровиш в…

— Опитвам се да привлека вниманието ти — измърка тя. — Напоследък не е много лесно.

— Да, аз, хмм… — започнах да заеквам.

Тя забеляза ръжена в ръката ми.

— Какво се каниш да правиш с това?

Пуснах ръжена на земята, когато тя седна плавно на бюрото, наклони се назад, като с едната ръка се хвана за махагоновия ръб, а с другата вдигна края на полата нагоре по бедрото си.

— Е, мога ли да разчитам на пълното ти внимание сега?

Щом свършихме, аз отидох в банята, за да ѝ дам възможност да се облече бързо и да си тръгне. Когато след малко слязох отново долу, тя продължаваше да стои в хола, загледана мълчаливо през прозореца. С раздразнение ѝ казах направо какво очаквам. Тя се изправи, прегърна ме продължително и ме целуна силно. Взе чантата си от дивана и си тръгна, без да промълви дума, с пълни със сълзи очи.

Същия ден, едва когато отидох да върна ръжена на мястото му до камината, забелязах, че една от китайските стойки за книги с форма на лъв липсва. Честно казано, дори не си спомнях кога за последно съм обръщал внимание на тези предмети — между тяхното неизменно присъствие като фон във всекидневието ни и моята голяма разсеяност през последната година. И изведнъж, ето го. Или по-скоро, няма го.

Липсата беше натрапчиво очевидна и мислите ми запрепускаха в различни посоки. Въпреки че кражбата на пръв поглед можеше да се приеме като нещо мило — начин Шийла да има частица от моя живот, не можех да пренебрегна подмолния мотив на действията ѝ. Дали беше взела стойката в порив на искрени чувства, или действията ѝ са били преднамерени? Било ли е съвсем необмислено, или тя е усетила, че краят настъпва, и е измислила начин да ми натрие носа?

Върнах се мислено до момента, в който тя си тръгна. Представих си как излиза, а върху мокрото ѝ от сълзи лице се разлива усмивка. Хитро. Вероятно се е досетила, че керамичните лъвчета са на Ребека и изчезването на едното ще бъде забелязано. Разбира се, надявала се е да не забележа кражбата и да се окажа в небрано лозе, когато Ребека повдигне въпроса. Само като си помисля колко се е забавлявала при мисълта как се мъча да измисля оправдание на момента… Или пък е решила, че ще забележа и ще се наложи да съчиня някаква история, за да обясня липсата, или ще треперя, надявайки се Ребека да не види. Боже, какво коварно същество се оказа тя.

В крайна сметка това развитие на събитията ме улесни. Каквато и слабост или трошица съчувствие да бях имал към Шийла, те бяха изтрити от нейния тъжен детински опит за надмощие. Стана ми по-лесно да изляза от тези отношения, без да изпитвам никаква вина. А за мен беше жизненонеобходимо да се измъкна от този мрачен период в живота си и да се върна към онова, което правех най-добре.

Признавам, колкото и да не ми се иска, че малкият хитър ход на Шийла даде резултат. Съчиних приемливо оправдание за липсващата стойка. Историята не само беше достоверна, но даже ме представяше в добра светлина. За моя изненада така и не се наложи да я използвам. Ребека никога не се поинтересува от съдбата на керамичното лъвче и така то се превърна в поредното премълчано нещо. Още една тема, която остана недокосната от двама души, които живееха под един покрив. В ума ми този въпрос остана надвиснал зловещо и предполагам, че така Шийла се наслади на малката си победа.

Имаше обаче нещо, което винаги беше в мислите ми в този период, насочено право към тази коварна жена, която допуснах в дома и в леглото си. Мисъл, която ме топлеше през нощта: „Искаш да си играем игрички? Добре. Представа нямаш какъв човек имам за постоянен спаринг-партньор!“.

Достатъчна е само една погрешна стъпка и всичко се сгромолясва.

7.

Ребека

Преди

Отначало беше само секс.

Семейното положение на Пол не позволяваше повече от това. Възползвахме се от времето, когато той можеше. Чукахме се в почти завършени къщи, в колата му, в тоалетни. Животът ми представляваше чакане. Чакане той да ми се обади. Чакане да се измъкне тайно за няколко възхитителни часа. В най-добрия случай това ставаше един път седмично, в най-лошия — веднъж месечно. Ставах неспокойна, когато твърде дълго не можех да го видя. Телефонните разговори между срещите ни се превърнаха в единственото нещо, което имаше значение за мен. Останалата част от живота ми се стопи.

Не обсъждахме големите теми за връзките. Тогава нямах представа какво е мнението му по въпроса с децата. Никога не говорехме той да напусне жена си, нито как би изглеждало евентуално общо бъдеще. Около всички теми, които можеха да доведат до обвързване, имаше невидима стена и аз не я прескачах.

Влюбването при мен се разви в огнени чувства. Бях напълно зависима от него и неговия живот и накрая не издържах. Винаги съм се гордяла, че съм от жените, които преминават с лекота през връзките, не усложняват и не досаждат с изисквания, но това беше само защото никога не бях имала връзка като тази. Тя извади наяве зависимата страна в мен.

Пол ме държеше на въдицата толкова умело, а на мен през ум не ми минаваше, че поведението му е обиграно. Просто вярвах, че любовта ни е различна и ще измислим нещо в крачка. Не забелязвах червените флагове във връзката ни. Очевидният проблем с брака му съществуваше, но имаше и други дребни наглед неща. Съзнателно игнорирах начина, по който той гледаше привлекателните жени или игриво ги наричаше „захарче“. Не му задавах въпроси, когато бях сигурна, че е излъгал, а разни дребни подробности се променяха от днес до утре. Трудно беше да го хванеш. Понякога сякаш беше другаде, докато бяхме заедно. Имаше много малки драскотини, от които би станала по-голяма рана, ако започна да се фокусирам върху тях, затова не го правех. Мислех си, че ако аз се променя заради него, и той ще стори същото за мен. Превърнах се в еталон за „другата жена“ — жената, която според мен Пол искаше да бъда. Оправдавах се с това, че лъжите са си негова работа, както и краят на брака му. Аз си живеех живота както исках. Затова фино го подпитвах за това, което не получава от съпругата си, за да му го дам. Той обаче не казваше почти нищо за тази част от живота си, затова престанах да задавам въпроси. Премоделирах себе си според неговите нужди, защото вярвах, че така ще предпочете мен. Превърни се във фантазията на мъжа и го обезоръжи.

Разговорът винаги беше „следващия път“. Говорехме си възбуждащи неща. Какво ще си направим един на друг. Как ще си доставим удоволствие. След известно време това престана да ме възбужда. Копнеех да ми каже, че ме обича и иска само мен. Исках истинска връзка и истинска близост. Исках да ми каже как си представя бъдещето ни, но той никога не говореше за друго, освен за конкретния момент.

Една вечер, горе-долу по времето, когато за първи път ми предписаха лекарство против тревожност, реших да проявя инициатива. Взех двойна от предписаната от лекаря доза. Почувствах се окуражена. Отчаяна също.

— Пол, все си мисля колко много неща не знаем един за друг.

— Добре, аз съм пръв. Какво криеш от мен?

Беше ми дошло до гуша, но не можех да определя точно от какво. Той не правеше нищо по-различно от преди. Причината беше в мен. Мислех, че сексуалното привличане ще прерасне във връзка. Не мечтаех да съм нечия идеална любовница. Бях се изморила да го деля.

— Сериозно, Пол. Правил си с мен в леглото неща, за които дори няма имена, но всъщност нищо не знаеш за мен. — Гласът ми беше сериозен и не трепереше, благодарение на хапчетата.

Тонът му бързо превключи на предпазлив — все пак той беше женен и много добре разпознаваше капаните.

— Какво не знам за теб, бебче?

— Като например какво е било детството ми. Не знаеш какво съм преживяла.

Първите признаци на гняв проличаха във въздишката му.

— За какво е всичко това? — Острият му тон ме жегна. Досега никой от двамата не беше показал склонност към разправии.

— Ами държим се така, сякаш сме много близки и сме луди един по друг, но аз не знам всъщност какъв си в действителност. Искам да те опозная. Искам повече от връзката с теб.

— Какво искаш да знаеш за мен, Маду? Ще ти кажа всичко. Нямам какво да крия. — Реших, че съпругата му би имала проблем с това твърдение.

Аз смекчих подхода си. Не исках да предизвикам караница, преди да съм му казала каквото трябва.

— Извинявай, съкровище. Просто си ми много близък и понякога си мисля, че бихме могли да бъдем още по-близки. Искам да знаеш всичко за мен.

— Добре, бебче. Можем да говорим за всичко, което поискаш.

— Трябва да ти разкажа за родителите си, Пол.

Той се засмя.

— Добре. Разкажи ми тогава. Били са религиозни? Хипита, живеещи в комуна? В секта?

Замълчах, докато претеглях вероятността Пол да се отдръпне по-бързо, отколкото мога да изрека „Ще кажа на жена ти“, но исках нещата между нас да се променят, а той не правеше никакви крачки в тази посока. Това ме побъркваше.

— И двамата ми родители са мъртви. Когато бях на единайсет, баща ми уби майка ми и после се самоуби. Аз бях там. — Запитах се дали някога ще дойде време, когато ще мога да му разкажа цялата истина за онази нощ.

Пол притихна. Представях си как прави физиономии и се опитва да реагира някак, без да се ангажира твърде много. Никога не беше говорил за чувства, освен чисто физическите, а това беше на светлинни години от споделеното току-що. Той мълча дълго и вече си мислех, че сме дотук.

— Пол — обзе ме разкаяние, — извинявай. Прекалих. Досега не съм го споделяла с никого. Поне не с човек, на когото не плащам да ме изслушва. — Това беше истина.

Той се прокашля няколко пъти.

— Родителите ми починаха в автомобилна катастрофа. Оцелях само аз.

Не предполагах, че имаме сходни травми, но щом го разбрах, всичко ми се изясни. Бяхме разпознали нещо много дълбоко скрито един в друг, без да знаем какво точно е то, и спойката беше мигновена.

— Не обичам да говоря за миналото. — Пол говореше много по-тихо и внимателно от обичайното, — но с теб може би трябва.

Сърцето ми се изпълни с чувства при възможността да се сближим.

И тогава нещата прераснаха в любов.

След

Листата пареха в ръцете ми.

Никога не съм смятала, че той е от този тип, но нямаше съмнение, че писмото е негово. Познатият наклон, изписан с размах от ръката му, възбуждаше желание в мен, когато всъщност би трябвало да го мразя. Любовта ни е сложна в това отношение. Елегантен и уверен, почеркът му беше уникален сам по себе си. Твърде красив за списъци за пазар, но идеален за любовни писма.

Не мога да спра да мисля за теб. Подлудяваш ме. Умът ми е обладан от мисълта за теб, когато би трябвало да мисля за хиляда други неща.

Усетих как земята се изплъзва изпод краката ми.

Трябва да се махна от този живот. Всичко стана толкова банално и безсмислено. Трябва да се отърва от теб, за да бъда с нея. Искам да те няма.

Не очаквах, че любовта и желанието, които бях изпитал преди толкова много години, ще се върнат в живота ми.

Прекарах години в премълчаване на това, което мисля. Твърде много лъжи, твърде дълго. Искам ново начало. Имам нужда от промяна.

Думите бяха изписани от ръката на Пол, но тонът ми беше непознат. От тези страници звучеше различен глас. Някак по-осъзнат и възмъжал. Той показваше част от себе си, която не бях виждала. Разсъждаваше какъв човек е бил досега и какъв иска да стане.

Искам да изгоря до основи този живот, в който съм като в капан, и да заживея без чувство за вина. Не мога да продължа по този начин и да се правя, че всичко е наред.

Избърсах сълзите си, които заплашваха да прелеят и да размажат мастилото.

Истинска битка беше да си поема дъх. Ясно беше, че е намерил друга. Браво! Не си беше губил времето. Сега аз стоях на пътя му. От думите му ме заболя така, сякаш някой ме удари с юмрук в корема. Болката, която завладя цялото ми тяло, беше толкова силна, че за момент обмислих дали да не се обадя на 911. Сърцето ми блъскаше в гърдите и помислих, че ще е най-добре да легна на пода и да умра.

Това би било идеално за него. Искам да те няма. Ще е свободен да отиде където иска, без товара, който съм аз за него. За щастие само при мисълта, че той ще разбере, че съм умряла от разбито сърце, намерих сили да се съвзема от паниката и да започна да дишам дълбоко.

Плъзнах се надолу покрай плота и седнах на хладния под. Когато не понечих да го погаля, Дъф се наведе над мен и ме близна по лицето. Накрая солта по бузите ми и моята апатия го накараха да потърси купичката си с вода.

Смаяна бях. Датите на написаното бяха от последните две седмици. След нощта в спалнята ни. След нея. Това обаче не беше за нея, не можеше да бъде за нея. Не знаех, че Пол има в себе си сили за още една връзка. След всичко, което стана. Потресена съм.

Можех да си тръгна. Да започна отначало и да се надявам на втори шанс, но това би било решение за друг тип жена. За някоя, чието въображение стига само до монтажа на филми и спомени. Аз смятах себе си за по-непредсказуема и талантлива. Имаше причина вчера да не мога да си тръгна и сега я видях ясно — няма да допусна да му се размине. Половината пари са мои и си ги искам. Нещо в мен се скъса. Изпитах желание да строша всяка чуплива вещ наоколо. Исках да пищя. Исках да убивам.

Повиках Дъф, прегърнах го през косматия врат и го притиснах към себе си. Сърцето му биеше бързо като моето. Започнах да съставям списък с нещата, които Пол обича най-много на света, и да си представям колко приятно ще е да му ги отнема едно по едно.

8.

Пол

Преди

Когато започнах да изневерявам на първата си съпруга с Ребека, го чувствах като най-естественото нещо на света. Не го правех за първи път. Ни най-малко. За първи път обаче за мен беше нещо повече от секс. Ожених се от отчаяние, от нуждата да имам до себе си някого, който няма да ме напусне, и този факт стана неловко явен още щом си разменихме клетвите. Също като финалната сцена от „Абсолвентът“, когато Дъстин Хофман и Катрин Рос потеглят с автобуса и полека-лека им се прояснява каква ужасна грешка са допуснали. Мисля, че започнах да мисля как да се измъкна още преди да свикнем един с друг.

Ребека беше моят изход. Тя схвана положението веднага. Запознанството ни стана случайно и нямах възможност тактично да се освободя от халката. След първия ни продължителен поглед тя отклони очи към пръста с халката. Още си спомням изражението ѝ, докато преценяваше ситуацията. Съчетанието от страх и похот, което изпитах в онзи момент, не ме напусна с години.

Прекарахме следващите десет минути в обиколка на двора, хванати под ръка, наслаждавайки се на разговор, в който говорехме за едно, но имахме предвид друго и се правехме, че никой не е забелязал какво нося на лявата си ръка.

— Е, какво мислите? Влюбихте ли се? — Задържах погледа ѝ за част от секундата, преди да кимна към къщата. Тя театрално се закашля, сякаш съм я хванал неподготвена, но и двамата знаехме, че не е така. Въздухът около нас беше наелектризиран. Докато тя говореше колко голяма е къщата за сам човек, аз пъхнах ръка в джоба на палтото и изхлузих халката от пръста си. Когато я извадих, Ребека не трепна.

— Е, ами вие? Влюбихте ли се?

Спрях и се обърнах към нея.

— От пръв поглед.

Тя погледна към къщата, после към мен.

— Страхотно! Мъж, който знае как да превърне една къща в дом.

— Ако му се даде възможност.

Тя присви очи едва забележимо.

— Значи ти се възползваш от възможностите?

— Само когато е лудост да не го направя.

Заведох я в другия край на един висок храст рододендрон, където се целувахме страстно, далече от любопитните очи на брокера.

Нищо във втория ми брак не беше традиционно. Когато се запознахме, бяхме просто две деца, едва започнали да се ориентират в живота, което водеше със себе си всички романтични представи. Ребека дори флиртуваше с идеята да имаме деца, сладка прищявка, макар и импулсивна, непрактична и наивна от нейна страна. Правехме планове да подобрим финансовото си положение и беше очевидно, че държахме на връзката си. Ако трябва да съм честен обаче, не знам дали двамата с Ребека бяхме семеен тип хора. Знам, че изглежда глупаво да го кажа след почти двайсет години брачен съюз, но аз наистина смятам, че лодката ни не потъна благодарение на това колко добре се разбирахме един друг и колко перфектно си подхождахме във всичко, което наистина имаше значение. Не съм убеден, че някой от двамата щеше да се радва на успешна връзка, ако бяхме попаднали на други партньори.

Още от самото начало имаше нещо различно в Ребека и ролята ѝ на съпруга. Дотогава не беше носила годежен пръстен или халка и имаше някакво очарование в начина, по който си играеше с тях. Отначало изпитваше безпокойство да носи пръстените. Аз се притеснявах, тъй като тогава нямах средства да ѝ осигуря пръстен с голям камък, какъвто жена като нея заслужаваше. Постепенно обаче разбрах, че нейното притеснение няма нищо общо с това. Докато халката от първия ми брак ми се струваше като менгеме от момента, в който бе сложена на пръста ми, Ребека се отнасяше към нейната с искрена почуда. Мисля, че никога не ѝ беше хрумвало, че ще се озове в подобно положение. Спомням си как съм я улавял — дори след като бяхме женени от години — да се любува на блестящите халки и на представата за себе си като омъжена жена.

Дори най-традиционните страни на съвместния ни живот произтичаха от спонтанни решения. Обикновено двойките си правят внимателно обмислени планове. Ние се оказахме с куче и бяла дървена ограда по една прищявка. Разбира се, дългосрочните перспективи бяха налице — банковата сметка, имотът в Колд Спринг Харбър, но времето и обстоятелствата оказаха своето въздействие на тези внимателно съставени планове.

Забавно нещо са провалените очаквания. Когато имаш извънбрачна връзка, трябва да спазваш някои неща, за да намалиш вероятността да те хванат. Първото и вероятно най-кардиналното шибано правило е да не се забъркваш с човек, който няма какво да губи. Най-безопасно е да започнеш отношения с човек, който вече е в сериозна връзка. Аз плюх на тази логика, като се въвлякох в отношения с Ребека, макар че в нито един момент нямах чувството, че има опасност тя да се набърка в брака ми. Личеше си, че не е жена, която би направила сцена пред хората, нито е в нейния стил да се конфронтира със съпругата ми или да използва аферата ни срещу мен. Мисля, че и двамата усещахме накъде върви връзката ни и съвсем търпеливо я бяхме оставили да се развие от само себе си. След първия ни сериозен разговор осъзнахме защо се разбираме така естествено. Онова, което ни свързваше, стана явно и не можеше да се отрече. Това беше любов и нямаше връщане назад.

С Шийла беше различно и в началото за мен беше идеално. Запознах се с нея като омъжена жена и макар че страстта между нас беше осезаема, отначало изглеждаше, че тя си има живот, с който е активно ангажирана. Част от първоначалната тръпка беше фактът, че двамата сбъдвахме една забранена фантазия — нещо нетрайно, но въпреки това съществено за нас. Нещо, от което всеки от нас имаше нужда по лични причини. Тази движеща сила постепенно се промени и отношенията ни станаха все по-непредсказуеми и бурни. С времето стана ясно, че е било грешка изобщо да се впуснем в това начинание. Нямаше как да не си направя извода, че ангажираната ми любовница стана далеч по-непредсказуема от някогашната ми свободна любовница. Забавно, а?

Разкриването на малката схема на Шийла със стойката за книги ми подейства като отрезвяване и видях всичко кристално ясно. Знаех, че късайки с нея, съм взел правилното решение, и бях изпълнен с оптимизъм при мисълта за ново начало.

И после — един ден това се случи.

Моментът, от който мъж в моето положение винаги се страхува, но се залъгва, че това на него няма да му се случи. Нали ние сме по-умни от всички онези примати, които имат наглостта да пробват да го играят на нашето ниво.

Беше един от онези мъртви периоди след празниците. Магазините на главната сваляха коледните лампички и цареше усещане за покой след края на шума и суетнята. Денят беше ясен и мразовит, но приятен. С Ребека се разхождахме надолу по улицата хванати за ръце, когато още в далечината видях Шийла. Земята под краката ми се разлюля, стомахът ми се сви, очите ми започнаха да парят, сякаш паяжини обвиха мозъка ми и времето престана да съществува.

Шийла вървеше срещу нас. Погледът ѝ срещна моя, после се отклони към Ребека. Тя се подсмихна, след което устните ѝ се изкривиха в нещо похотливо и вулгарно.

Шийла вървеше срещу нас. Тя изгледа Ребека, а после ме предизвика с поглед.

Шийла вървеше срещу нас. Очите ѝ се стрелнаха настрани нападателно и предизвикателно.

Шийла вървеше срещу нас. Когато ни видя, тя се завъртя на пети и отстъпи.

Шийла вървеше срещу нас. Когато се изравни с нас, тя бръкна в чантата си и извади някакъв предмет. Едва когато замахна към главата на жена ми, видях, че е някаква керамика.

Тя бръкна в чантата си. Когато измъкна ръка, разпознах китайската фигурка за подпиране на книги.

Замахна към главата на жена ми, но аз я сграбчих за китката и изтръгнах фигурката от ръката ѝ.

Аз не разбрах какво вади, докато не я вдигна над главата си. Видях как я заби в слепоочието на жена ми.

Шийла вървеше срещу нас. Погледите ни се срещнаха мимолетно, докато се разминавахме.

Всичко се върна на фокус. Усетих, че стискам по-силно ръката на Ребека. Дланите ни се бяха овлажнили. Не знаех дали аз съм се вкопчил в ръката ѝ, или тя в моята. Не исках да я погледна, за да не издам притеснението си. Дали беше забелязала какво стана между Шийла и мен, или нервите ми играеха номера?

Мозъкът ми извика картината на онова, което току-що се бе разиграло. „Къде беше кучето на Шийла? Не е типично за нея да е навън без Моли. Изглеждаше много странно — чакай! Чакай. Къде, по дяволите, беше сватбената ѝ халка?“

Мозъкът ми даде увеличено изображение на пръста, на който носеше халката. Върнах се към запознанството ни и как тя се опита да скрие халката и отсъствието ѝ от пръста ѝ преди малко ме стресна. Стомахът ми отново се сви. Олюлях се, изваден от равновесие повече, отколкото когато се разминахме преди малко. Сякаш тишината ме оглуши.

И както вече знаем, бях прав. Тази липсваща халка беше предвестник.

9.

Ребека

Преди

Раните ни бяха еднакви.

Пол беше първият от всичките ми познати, който знаеше как лошото в живота връхлита изневиделица. Той разбираше как някои случки от миналото не могат да бъдат забравени и изтрити, и точно те прецакват психиката ти, особено ако са се случили в детството. Когато си разказахме през какво сме преминали и видях, че той е преуспял въпреки всичко, бях заинтригувана. На границата на болестното вманиачаване. Бях омаяна от тъжното му минало почти колкото от моето собствено.

И докато тежките ни преживелици си приличаха в много отношения — на дванайсет вече сираци, свидетели на смъртта на родителите си, приемна грижа, психолози, милион съмнителни възрастни — основната разлика беше в това, че в началото Пол е бил щастлив. Имал е шанса да е от онези щастливи деца с любящи родители, които са се отнасяли добре с него и един към друг. Просто лош късмет, че това му е било отнето. Иронията, че точно аз от двамата исках семейство, не ми беше убегнала, но от това не ми ставаше по-леко.

Чудех се дали изобщо щяхме да си обърнем внимание, ако не бяхме разпознали сходната болка един в друг. Ако не бяхме разбрали откъде произлизаше магнетичното привличане в началото. Бяхме говорили за тъжното си детство един-два пъти, но със сигурност не бяхме навлизали в подробности. Не бяха нужни много думи, за да стане ясно колко много би искал да забрави всеки от нас.

Имах навика да се крия в гардероба в коридора, когато родителите ми се караха, и да гледам през процепа на вратата към тяхната спалня. Вероятно съм смятала, че мога да се намеся, ако нещата излязат от контрол. Често заспивах в тясното пространство със зимните палта, които докосваха раменете ми, докато седях със свити към тялото колене.

Нахлузвах качулката на пухенката и стягах връзките, за да не чувам писъците.

Когато беше най-зле, започвах да си мисля как никога не искам да се омъжвам. Как когато порасна, ще избягвам всеки, който би имал такова въздействие върху мен. Изглеждаше просто: ако някой можеше да ме ядоса така, че да изляза от кожата си, аз бягах в противоположна посока. Проява на здрав разум.

С годините го обърнах към себе си. Ако не се получеше с някого, не виждах причината в неговото лошо отношение, а винях себе си. Мислех, че нещо не ми достига. Приятелствата и връзките ми не траеха дълго. Привличах хора, които не ги беше грижа какъв човек съм, а само как ги карам да се чувстват, когато са с мен. Естествено, това не беше достатъчно.

В крайна сметка реших, че никой няма да поиска да се ожени за мен. Нещо важно беше счупено. През годините терапевтите ми казваха, че самоуважението ми е почти заличено заради начина, по който родителите ми са се отнесли един с друг в нощта, когато умряха. Може би имаха право, но аз престанах да слушам съвети как мога да го поправя и просто приех, че съм такава.

В нощта, когато умряха, родителите ми се караха както обикновено за едно и също. Независимо дали има причина, или не. Разменяха си злобни реплики, а после преминаха на хвърляне на остри предмети. Цяло чудо, че все още имахме чупливи вещи в апартамента. И разбира се, всичко ескалира. Никога няма да проговоря за моя принос. Нито пред Пол, нито пред себе си.

След като сравнихме историите от тъжното си минало, настъпи коренна промяна в начина, по който се възприемахме. Пол промени отношението си към връзката ни. Стана нежен и покровителствен. Сексът продължаваше да е част от връзката ни, но беше отстъпил място на нещо по-дълбоко. Вече не изпитвах толкова силно чувството, че го деля, а сякаш винаги сме били заедно. Бракът му беше още една пречка за преодоляване, преди да се съберем завинаги. Обсъждахме бъдещето си, а на мястото на моя скептицизъм се настани надеждата.

— Искам да построя дома, който и двамата не сме имали. Искам да го проектираме и да го създадем заедно. — Той не беше от силно емоционалните мъже, затова знаех каква тежест имат думите му.

— И аз го искам. — Наистина го исках.

Седяхме в колата му на един страничен път в Колд Спринг Харбър, място, на което се усамотявахме, когато Пол оглеждаше подходящи парцели. На практика той още беше женен, но само на хартия.

— Подай си ръката, Маду.

Не го очаквах. Честно. Тайничко се надявах, но само толкова. Освен това никога не бях отваряла и дума за това.

За него годежният пръстен беше дребна подробност в големия му замисъл за нас. И без да му го казвам, Пол знаеше, че е важно за мен. Само по себе си това беше важно. Имаше много неща, които не можех да се насиля да поискам, но той се досещаше. Щом сложи пръстена на ръката ми, за първи път почувствах, че и аз заслужавам да имам каквото поискам в този живот.

Това бижу на пръста ми по някакъв начин се оказа противоотрова за всичките ми опасения относно любовта. Шансът ми да бъда някоя друга извън тъжното ми минало, опакован в злато с диамант отгоре. То беше доказателството, че струвам нещо. Пол беше очарован от слепия ми възторг от пръстена и жеста.

Заклех се никога да не го свалям от пръста си задълго, освен когато не се налага. Знаех, че ако го сваля, магията ще изчезне.

След

Стационарният телефон звънеше, но нямах сили да помръдна. Лежах по корем на дивана — поне не върху болното рамо. Когато затворих очи, беше нощ, а сега светлината болезнено пронизваше очите ми. Докато те привикваха с нея, сънищата за непробиваеми ключалки избледняха. Ръцете ми имаха странен вид. Моите си бяха, тъй като бяха прикачени към китките и раменете ми, но нещо не беше както трябва.

По време на среднощната ярост свалих халката и годежния пръстен. Щом ги подредих един до друг, отдолу лъсна възпалената кожа. Всичко след това ми се губеше.

Шишенцето ми с окси беше отстрани. Останало беше само едно хапче. Рамото ми започна да пулсира само при вида му. Можех да се закълна, че последния път когато погледнах, бяха останали пет хапчета. Трябва да започна да ги следя по-внимателно. От дивана виждах част от кухнята. Свежият въздух от отворената врата нахлуваше в къщата. Не си спомнях да съм оставяла вратата отворена. Усетих пронизваща болка в гръбнака, когато вдигнах глава, за да видя по-добре. Отново отпуснах буза на възглавницата.

— Дъф? Ела тук, момче!

Почаках да чуя чаткането на ноктите по плочките. Имах нужда от този успокояващ звук точно толкова отчаяно, колкото да утоля жаждата си.

Тишина. В мен пропълзя ужасно чувство.

Изправих се бързо и пътьом взех бутилката. Размятах възглавниците от дивана и видях телефона, сврян между тях.

За моя изненада имаше групово съобщение от инструктора ни по спининг, който ни уведомяваше за бдение със свещи тази вечер, посветено на Саша, и ни напомняше да се присъединим към новосъздадената фейсбук група „Да намерим Саша“. Хората бяха засипали чата с порой от съобщения и предложения да донесат нейни снимки, които да поставят на колелото ѝ, оставено свободно в нейна чест. Сетих се за единствената снимка на Саша, която имах: спонтанна снимка на служебна вечеря преди милион години. Четиримата седим на една маса. Марк е загледан някъде зад снимащия. Аз съм забола поглед в ръцете си, намръщена, но не си спомням защо. Вероятно защото Пол ме е игнорирал и със Саша през цялото време са си споделяли спомени от гимназията. Тя е в средата с вид на излязла от списание, а очите на Пол са залепени за нея.

Това беше последното, което ми се правеше, но по ред причини се налагаше да се появя. Отговорих:

Ще дойда.

В кухнята всичко изглеждаше на мястото си. Извадих бутилка газирана вода от хладилника и набързо изгълтах студената газирана течност. Погледнах през прозореца и веднага отклоних поглед. Сутрешното слънце ме нараняваше. Лек бриз нахлуваше през отворената врата и аз затворих само тази с мрежата, за да вдишвам свежия пролетен въздух.

Телефонът ми завибрира на плота. Номерът беше скрит, затова не вдигнах. Почти веднага започна да звъни и стационарният телефон. Вдигнах слушалката, но моето „ало“ беше посрещнато с мълчание. Напоследък се случваше често. Понечих да се обадя на Пол, но се въздържах.

Голият ми пръст без пръстен ме отведе до мивката, за да погледна в сапунерката и на обичайните места наоколо. Брачната ми халка си стоеше самотна. През главата ми минаваха картини как пръстенът с диамант се плъзва в сифона на мивката и заминава в морето, и сърцето ми се сви. За мое успокоение тапата си беше на мястото. Стационарният телефон отново звънна и за миг ме разсея. Взех слушалката с надеждата да чуя гласа на Пол в един от малкото моменти на разнежване, който ме свари неподготвена.

— Ало?

Мълчание.

— АЛО?

Не можех да преценя дали чувам накъсаното дишане от отсрещната страна, или това беше моят пресекващ дъх. Треснах слушалката върху плота и на практика я пукнах.

Нахлузих семплата халка от жълто злато на пръста си, който изглеждаше неестествено без нея. Бръкнах да извадя едно шишенце с лекарство от скривалището му в шкафа, но то не беше там. Напоследък всичко ми се изплъзваше. Претърсих другите стаи със съзнанието, че няма да открия това, което търся. Не бях съвсем сигурна кое точно от липсващите неща се надявам да намеря. Може би всичките, но най-вече хапчетата.

Телефонът ми се върна към живот с вибрация.

Минавам през проверка на сигурността на летището. Всичко наред ли е?

Канех се да отговоря, когато видях повода на Дъф на закачалката до вратата. Без да си спомням нищо конкретно, знаех, че съм направила нещо лошо. Отговорих:

Наред е. Обичам те!

Възможно най-спокойно, доколкото надигащата се паника ми позволяваше, излязох през задната врата с надеждата да намеря Дъф заспал на сянка под върбата. Логиката и навикът говореха, че снощи би трябвало да съм го пуснала в безопасното ограждение на двора. Само че дворът си беше все така пуст. Опитах се да си внуша, че широко отворената порта е само оптична илюзия, но щом приближих, вече не можех да се самозаблуждавам. Разликата между открехната и широко зееща беше безспорна.

— Дъф?!

Сълзите ми напираха и аз ги задържах. Как може всичко да се обърка толкова бързо? Жадувах за предишния си живот. Когато имах работа, пари и съпруг, когото си мислех, че познавам добре. Когато не взимах хапчета. Когато си имах пръстен. Когато знаех къде е проклетото ми куче. Зад мен телефонът в къщата отново започна да звъни, но аз продължих в обратната посока. Няколко крачки по-нататък нещо блесна в тревата, когато слънцето се показа иззад облак. Почувствах прилив на надежда и с нова енергия се забързах към блещукащия лъч. Наведох се и взех предмета.

Докато се мъчех да разбера как сребърният медальон във формата на кокал се е откачил от каишката, през мен премина необичайно студен порив на вятъра. На сантиметри от медальона се търкаляше празно шишенце от лекарства. Онова, което бях скрила в шкафа. Вече празно.

10.

Пол

Преди

Някои хора просто не могат да разберат, когато нещо е приключило.

С Ребека едва бяхме стигнали до колата, когато телефонът ми завибрира като полудял. Не бях успял да се съвзема, когато атаката започна. Още щом телефонът завибрира в джоба ми, знаех кой е подателят на съобщенията.

Естествено, бях блокирал номера на Шийла, но ето че получавах порой съобщения от непознат номер, който можеше да принадлежи само на един човек. У мен нямаше съмнение.

Както обикновено, Уес ми служеше за перфектното алиби. Все още бях разтреперан от опасно близкия ни сблъсък и се притеснявах, че съм се издал по някакъв начин пред Ребека. Долавях промяната в поведението си и се опасявах, че съпругата ми, нищо че напоследък беше разсеяна, е усетила нещо. Затова, когато извадих телефона от джоба си и Ребека попита дали всичко е наред, поне имах самообладанието да се оправдая с Уес и един нов имот на пазара. Разбира се, естеството на съобщенията, които заливаха телефона ми, беше от съвсем друг характер.

Радвам се, че те видях. Изглеждаш добре.

Каква красива съпруга! Каква хубава двойка!

Боже, колко доволна изглеждаше тя. Горката! Май си няма представа за кого се е омъжила.

Вие двамата сте си лика-прилика!

Винаги съм смятал, че съм ловък в измъкването от проблеми, но дори аз чувствах как лъжите извират от порите ми като токсини. След като се прибрахме през онзи ден, аз прекарах остатъка от деня между кабинета и задната веранда в опит да убедя съпругата си в една лъжа, която едва успявах да поддържам. Изнесох цяло представление, като взех лаптопа си навън, докато говорех с Уес по телефона за сверка на изчисления и каквато друга професионално звучаща глупост можах да измисля. Слава богу, беше един от онези меки зимни дни, макар че адреналинът ме имунизираше срещу температурните амплитуди. Усещането приличаше на преживяване извън тялото. Веднага щом приключих с разговора и затворих лаптопа, Ребека ме засипа с въпроси:

— Натоварен следобед, а? Уес ти скъсва задника от работа.

— Да, наточил се е за този имот. Загря ми ухото от него този следобед. Извинявай, скъпа!

— Хмм. — Очите ѝ пронизваха черепа ми.

— Какво беше това? — „Успокой се, човече! Дишай!“

— О, нищо.

„Напротив — не е нищо. Точно обратното.“

— Сякаш мислиш, че…

— Някак… — Паузата се проточи непоносимо дълго. — Не е в негов стил. Уес винаги изглежда толкова спокоен и обран.

„Мамка му!“

— Знам, че е странно. Обикновено не е такъв, но този имот наистина изглежда невероятно. — Положих всички усилия да задържа погледа ѝ, въпреки че очите ми пареха ужасно и умирах да мигна. — Той е сдържан само с клиентите, а зад вратата на кабинета си е на педала. — „Престани да затъваш в обяснения, глупако! Ще провалиш всичко.“ — Така си е.

— Аха. — Тя се замисли. — Ясно.

Следобедът премина във вечер и аз най-после проясних ума си и почувствах, че се връщам към нормално състояние или поне на пръв поглед нормално. Вече бях изпратил съобщение на Уес, че имам нужда от телефонен разговор точно около времето на подготовка на вечерята. Бях проявил желание аз да готвя тази вечер и реших да оставя телефона на плота, така че като звънне, Ребека да види името на Уес, изписано на дисплея. Стиковането се получи перфектно и за миг си помислих, че съм се измъкнал.

После дойде следващата вълна от съобщения.

Пол, днес наистина изглеждаше щастлив.

Радвам се за теб. Без лоши чувства, съгласен?

Аз наистина имам хубави спомени за нас.

Да оставим нещата както са си.

Да не ровим повече в стария боклук, лъжлив боклук такъв! Приятно спане, този път с жена ти!

Не си спомням да съм опитал и хапка от храната, която приготвих тази вечер. Вътрешно кипях от ярост, която замъгляваше останалите ми сетива. Постарах се да отговоря на всички въпроси на Ребека за имота, за който Уес уж ми беше говорил цял следобед, но бях страшно разсеян и едва успях да скърпя нещо като описание, базирано на къщи, които бях продавал преди. Бях потънал дълбоко в мислите си, за да забележа дали Ребека всъщност вярва на мрежата, която плетях.

Следващото, което помня, е сексът и трескавата жажда за чукане, каквато не си спомням откога не бях изпитвал с жена си. Отново присъствах. Тя ме хапеше по меката част на ухото, докато ми сваляше панталоните и ме галеше с ръка. Онова, което последва, беше оголена, животинска страст. Помня, че се отприщих върху нея, сякаш можех да пропъдя любовницата си, като покоря съпругата си. Помня, че се ужасявах да не осъзная до каква степен се бях оставил на безразсъдната страст. Онова, което помнех най-ясно обаче и което ме ужасяваше най-много, беше изражението в очите на Ребека; онзи поглед, който ме окуражаваше, пришпорваше ме, наслаждаваше се на болката, свирепостта и безумието на всичко това. Мога да се закълна, че в този момент долових проблясък на чиста омраза, скрит в погледа ѝ, но нямах представа към кого е насочена тя.

През онази нощ Ребека спа като заклана.

Когато се уверих, че е дълбоко заспала, аз измъкнах телефона си от нощното шкафче и се изнизах от спалнята в коридора. Миришех на секс, бях настръхнал и не съвсем на себе си. Не трябваше да правя това, но не устоях.

Забелязах, че беше без халка. Той най-накрая е избягал от ненормалния ти задник, а?

Щом натиснах „Изпрати“, адреналинът ми удари тавана. Гадеше ми се и ми се виеше свят. Облегнах се на стената, за да си възвърна равновесието. Стори ми се, че отговорът ѝ дойде след часове.

Защо си толкова сигурен, че ТОЙ ме е напуснал?

На следващата сутрин се събудих пръв. Измъкнах се от леглото и слязох долу да направя кафе в каната. Пуснах Дъф навън и му сипах храна и вода в купичките. Взех си телефона и видях съобщение от Уес, който питаше дали нещата са се наредили предната вечер. След като отговорих, го включих да се зарежда, защото батерията падаше, а после пуснах Дъф вътре. Той се втурна към купичките, което ме подсети да се заема с мръсните чинии от вечерта.

Докато лъсках тиганите и ги подреждах на сушилката, мислите ми се върнаха към събитията от предната вечер. Образите се появяваха и изчезваха като на монтирана надве-натри кинолента. Точно когато отново бях изпразнил ума си от мисли, вибриращият телефон на плота ме върна рязко в стаята. Посегнах да го взема, очаквайки съобщение от Уес. Онова, което получих, ме събуди окончателно.

От новия номер на Шийла получих порой от снимки. След миг на колебание отворих съобщенията, за да видя снимки, които тя беше правила, докато сме били заедно. Имаше ме с кучетата на плажа; кучетата, играещи в нейния двор, както и наглед невинно селфи на двамата в двора.

Най-силно обаче привлече вниманието ми снимка, която не знаех, че е направила. Беше в къщата ѝ, след секс, аз на път към банята, гол. Лицето ми не се виждаше, слава богу, но разпознах фигурата си. Можех да прогоря с поглед снимката, пулсът ми се ускори. Погледнах към стълбището, за да се уверя, че Ребека няма да се появи точно в неподходящия момент.

Умът ми препускаше. „Какво иска тази луда кучка от мен? Защо снимките, защо точно сега?! Пазила ги е нарочно. Мъжът ѝ си е тръгнал. Може би като ни видя, сачмата ѝ изби. Боже, до каква степен е превъртяла?! И докъде е готова да ме завлече със себе си?“

Докато се лутах в догадки, телефонът ми извибрира отново. Отворих съобщението от нея, последното, преди да настъпи зловещо мълчание от нейна страна.

Ти сам си го постла.

Аз съм разумен човек. Според мен повечето хора са такива. Какво обаче кара един разумен човек да се държи неразумно? Просто го постави в ирационална среда и работата ти е свършена. Определени поредици от събития, веднъж пуснати в действие, е почти невъзможно да бъдат спрени. Има и граници, които, веднъж преминати, не могат да предпазят прекрачилия ги.

Така, както го виждах аз, Ребека нямаше никакъв избор.

11.

Ребека

Преди

Началото на връзката ни беше един от най-щастливите периоди в живота ми. Бяхме отдадени един на друг.

За първия ми рожден ден заедно той ме заведе на пикник в прекрасен малък парк в Сагапонак, няколко месеца след началото на връзката ни. Паркът беше пуст, тъй като беше средата на работната седмица. Седяхме близо един до друг на одеяло под сенчестата завеса на една върба и наблюдавахме как птиците ходят напред-назад по тревата, докато ние отпивахме бърбън от един кариран термос. Не разговаряхме. Аз се бях облегнала плътно на него и чаках възбудата помежду ни да нарасне до степен, в която той да не може да устои. Любихме се, заобиколени от уханието на цветя и пролет. Чувството, че сме единствените хора на света, беше упойващо.

На тръгване видях името на парка на табела до входа — „Маду“.

— Маду — „гургулице моя“ — колко сладко!

— Ти си сладка. — Той ме прегърна изотзад и обви ръце около мен.

— Знаеш ли, че гургулиците остават заедно цял живот? — продължих да чета табелата, докато цялото ми тяло настръхна от дъха му. — Винаги съм смятала, че те са по-красивата разновидност на гълъбите.

— Ти си моята красива гургулица. Моята Маду. — Изчервих се. Не бях свикнала да е толкова романтичен. Хареса ми. Той ме завъртя към себе си. Щастието сияеше върху лицето ми като в огледало.

— Обичам те, Маду. — Тогава за първи път ме нарече по този начин.

— И аз те обичам. Завинаги.

Години по-късно той продължи да използва този прякор, но по навик, а не от любов. Минахме през естествените приливи и отливи на дългите връзки до момента, когато остана без работа, но точно този период беляза началото на голяма промяна, от която нямаше връщане назад за нас. Не говорехме за отчуждението помежду ни. Просто живеехме с него, като мълчаливо се надявахме да премине така, както беше дошло. И то премина, така да се каже.

След като Пол започна да работи с Уес и облакът на депресията му се разсея, с него намаля и негодуванието ми. Колкото повече се ангажираше с работата, толкова по-великодушна към него ставах аз. И двамата заживяхме отново с очакването, че нещата ще се върнат към положението отпреди икономиката да се срине. Щом започна да изкарва пари, самочувствието му и вниманието се завърнаха. Една паметна вечер, когато беше изкарал първата си шестцифрена комисиона, той влетя в къщата с танцова стъпка. „Ето я гургулицата ми!“ Усмихваше ми се, сякаш бях нещо много вкусно и забранено, което той нямаше търпение да вкуси. Все още свиквах с тази версия на Пол, след като бях живяла дълго с депресираното и неподдържано негово копие, но за първи път откакто преди две години бизнесът му фалира, бях отворена към него.

Той седеше на дивана и ме наблюдаваше, докато аз се движех из кухнята, леко смутена от погледа му. Нямах нищо против вниманието му, но бях малко притеснена. Хубаво беше да видя нещо различно от разсеяност от негова страна.

— Маду — повече команда, отколкото обръщение, — ела тук. — Той потупа мястото на дивана до себе си.

Поколебах се. От много време все се отдръпвах и ми беше станало рефлекс. Приближих се до него. Приседнах и той ме придърпа към себе си.

— Липсваше ми. — Целуна ме жадно. Странно колко чужда можеше да е целувката на съпруга ти след толкова много познати целувки.

— Къде беше?

— Не знам, тук някъде, наблизо. — Той замълча. — Теб също те нямаше.

— Знам.

— Вече няма да е така. Аз и ти.

— Завинаги.

Отново бяхме в синхрон, отново влюбени. Започнахме да се любим с честотата на преливащи от хормони тийнейджъри. Заклех се пред себе си да престана да вземам толкова много хапчета и постепенно съвсем да ги спра. Не исках вече да съм безчувствена. Исках да усещам с всички сетива. И да съм с него. Имитирах чувственост, но химията в организма ми пречеше на тялото ми да реагира на докосването му. Либидото ми несъмнено беше засегнато от опиатите, но аз не се издавах. Леглото ни се превърна в светилище. Толкова беше хубаво да сме отново в прегръдките си, че аз доброволно потиснах дразнещото чувство, че има още нещо, освен физическата ми безчувственост. Сега, като се връщам мислено, ние търсехме утеха един в друг и прикривахме по-голям разрив.

Той стана по-покровителствен към мен. Преоткритото му внимание към щастието ми разкри една по-нежна страна в него. Сутрин ме придружаваше до колата, отваряше ми вратата и ме изпращаше с поглед, докато не се отдалечах. През деня ми пишеше съобщения, за да види какво правя. Изпращаше ми романтични имейли, за да ми припомни колко много ме обича. И ако случайно се прибереше преди мен, ме посрещаше на вратата с изражение на щастие и облекчение, сякаш скрито дълбоко в себе си очакваше, че може да не се прибера някой ден. Започна да ме държи за ръката, когато бяхме навън. Харесваше ми. Изневиделица ме придърпваше в прегръдките си и обгръщаше лицето ми с длани, когато ме целуваше. Хващах го да ме гледа замислено, но той отричаше. Имаше океан от неизречени неща, но те само усилваха възбудата. Харесваше ми да съм загадка за него. Той също се превърна в загадка за мен.

Сега разбирам, че просто е предпазвал себе си.

Човек иска да вярва, че притежава интуицията да вижда незримото, че е видял вълната да се отдръпва безшумно, преди да набъбне и да се разбие с мощ, която заличава всичко по пътя ѝ.

Със завръщането на близостта ни се настани неизказано душевно отчуждение, което не можех да проумея. Усещах го дори в леглото, където бяхме най-близки. Заровено някъде дълбоко, едно нащърбено стъклено зърно грах ме ръгаше.

Един ден, няколко седмици след завръщането на стария Пол, преди всичко да се сгромоляса със страшна сила, се събудих от някакво странно чувство. Пол похъркваше до мен след особено атлетичните ни креватни изпълнения. Първо си го помислих, после го изрекох на глас: „Сякаш това не е същото легло“, а той промърмори: „И аз те обичам“ и се претърколи.

Предполагам, че знаех. Просто бях избрала да не обръщам внимание, докато някой друг не направи избора вместо мен.

После

Без Дъф и Пол къщата ми се струваше чужда. До степен, че днес и аз не се чувствах на себе си. Гневът към предателствата на Пол беше започнал да отшумява и на негово място доплува непробиваемата мъгла на депресията. Борех се да устоя на повика на леглото, представях си удоволствието да пропълзя под завивките и да се предам. Не ми убегна иронията, че след краха на бизнеса си Пол вероятно се е чувствал точно по този начин.

Седях в кухнята и наблюдавах със затаен дъх отворената врата, а по гърба ми се стичаше пот и попиваше в тениската ми. От съседната стая се чуваше тихо звукът от телевизора, но аз не помнех да съм го пускала. Сновях из жилището сякаш от часове, въпреки че времето минаваше мъчително бавно. Знаех, че ако се спра за по-дълго, това ще доведе до пълна мотивационна атрофия, затова се изправих и започнах да крача напред-назад. По навик посегнах към пръстените си.

Опитах се да заместя притеснението си за Дъф с желанието да накажа Пол. Отнемането на кучето беше начело в списъка ми как да разбия живота му, но липсата на спомен какво може да съм сторила, ме задушаваше. Никога не бих наранила Дъф. Несигурността ме парализираше.

Сега въображението ми кръжеше около няколко ужасни сценария и аз потиснах едно дълбоко ридание. Притеснението не беше емоция, която бих оставила да ръководи живота ми, но сега ме бе завладяло. Трябваше да отида да потърся кучето ни. Трябваше да си потърся пръстена. Трябваше да се обадя на Пол. Вместо това мислех само как да намеря хапчетата. За миг се запитах докъде съм стигнала с пристрастяването си, щом се чувствам по този начин. Щях да се занимая с тази мисъл после, когато си набавя химическия дефицит и мога да си позволя лукса да размишлявам за себе си.

След осем часа абстиненцията започна да се усеща, а от последната ми доза бяха минали около шест часа, преди положението да стане рисково. Настъпването на параноята, халюцинациите и загубата на ориентация вече се усещаше. Имах още един ден, преди да се срина. Единственият път, когато бях преживяла подобен болезнен процес, беше, когато се натрових с храна насред грип. А това беше само физически срив.

След като претърсих всички скривалища в къщата, реших да претършувам колата като най-обещаващото място да намеря някое паднало хапче на пода или между седалките. Положението придобиваше отчайващ обрат. Не можех да се обърна към Марк. Не и докато Саша я няма.

Знаех какво трябва да направя, нищо че не исках да се изправя пред външния свят. Проверих дали спортният ми екип и маратонките за спининг още са на задната седалка, където ги бях хвърлила преди два дни. Преди цяла вечност.

Тъкмо бях пъхнала ключа в стартера, когато чух лай. В огледалото за задно виждане забелязах Дъф да тича по пътя към нас. Още преди да сляза, зад ъгъла се скри някакъв човек, когото не успях да огледам.

Отидох до улицата и паднах на колене с Дъф в прегръдките ми. И двамата дишахме тежко, аз се смеех и плачех от облекчение, заровила лице в козината му, а сърцата ни тупаха силно.

12.

Пол

Преди

В някакъв момент миналото ни застига.

Трябваше да постъпя по друг начин. Сега го разбирам. Но пък е трудно да кажеш дали това би се отразило на крайния резултат. Можех само да предполагам. Въпреки всичко вероятно можех да направя още нещо, за да потуша огъня. Или поне да не го раздухвам толкова енергично. Вероятно трябваше да блокирам новия номер на Шийла, но ако трябва да съм честен, това подхранваше егото ми и мъничко ме възбуждаше. Интересно ми беше докъде е готова да стигне. Поне в началото.

Съобщенията, които ми пращаше в началото след засичането ни, бяха притеснителни, но след време започнах да гледам различно на тях. Тя видимо преживяваше труден период. Беше ме изгубила и бог знае какво се бе случило с брака ѝ. Нападна ме веднага след като ни видя щастливи, хванати за ръце. Сигурно е било голям удар за нея, мога да си представя как се е почувствала. Отношенията ни бяха първични и груби, затова и реакцията ѝ беше неконтролируема, когато провали всичко. Така че около седмица след първия поток от съобщения цялата случка мина на заден план в ума ми.

И тогава тя вдигна мизата.

Никога няма да забравя какво почувствах, когато отворих снимката на телефона си. На нея двамата с Ребека седяхме на една външна масичка в кафенето, където често прекарвахме ленивите неделни следобеди след обилен обяд, четейки вестник и пиейки кафе. Държахме се за ръце и се смеехме. Сервитьорка с феноменален бюст обслужваше съседната маса. С Ребека сякаш искрено се наслаждавахме на компанията си. Само че контекстът на снимката ѝ придаваше зловещ оттенък. Веднага разбрах, че е направена месеци преди уж случайната ни среща, когато време беше топло. Това означаваше, че отхвърлената ми любовница ни е следила бог знае откога. Умът ми още не можеше да преработи значението на онова, което бях разбрал, когато дойде съобщение:

Искаш ли още?

Приливът на адреналин плюс чувството за нежелано навлизане в личното ми пространство от тази очевидно неуравновесена жена, която следеше мен и съпругата ми, ме вбеси. Трябваше да си поема дъх и да преброя до десет, вместо да изстрелям съобщението, което изпратих:

Ще те довърша.

Шийла не се свърза повече с мен. Отначало бях нащрек в очакване на следващия ход на откачената ѝ игра на шахмат, която си въобразяваше, че играем. Ново съобщение обаче нямаше. Дни наред — нищо.

Накрая убедих сам себе си, че съобщението ми я е изплашило и се е отказала.

Трябваше да си призная всичко. Трябваше да разкажа цялата история на жена си, преди нещата да стигнат дотам, докъдето стигнаха. Само че бях изплашен. Бяхме постигнали хармония в брака си и не можех да рискувам да разваля отношенията ни. Разбира се, притеснявах се за безопасността ни, но това просто ме караше да съм още по-нащрек, когато можех да съм си вкъщи при нея. Всичко това ни сближи още повече. Започнах да се влюбвам в тази нова страна в отношенията ни, което правеше почти невъзможна всякаква мисъл да си призная.

Така продължихме. Малките неща имат способността да се увеличават като търкаляща се снежна топка, докато не достигнат степен, в която няма оправяне. Трябваше да поставя безопасността на съпругата си пред патологичната си нужда да бъда доброто момче. Можех да призная всичко, да се разкая, да ѝ кажа каква грешка е била тази афера и как ми е помогнала да си изясня колко дълбоки са чувствата ми към нея. Можех да ѝ обясня, че прегрешението ми е помогнало да си припомня истински важните неща и как се надявам, че тя ще разбере как то отново ни е сближило. Много неща можех да направя по друг начин, но животът следва своя ход. А накрая аз нямах власт върху него.

13.

Ребека

Преди

Велоергометърът ми винаги беше номер шест, а на Саша — номер пет.

Когато Пол изпадна в депресия, започнах да излизам сутрин от къщи все по-рано и по-рано, като шофирах безцелно, докато не отвори офисът. Той не питаше къде отивам, само веднъж спомена, че сметката на картата за зареждане на гориво се е увеличила. Не си направих труда да излъжа как си прекарвам сутрините, и без това него не го беше грижа, а и не бях измислила какво да му кажа. Докато не дочух Саша да казва на една от новите ни търговски представителки в банята на годишното празненство, че се е сдобила с всякакви приятни хапчета от класа си по спининг. Изведнъж неспокойните ми сутрини придобиха цел. Освен това много исках да опозная бившето гадже на Пол.

В този салон яхваш колелото и докато си физически ограничен, се освобождаваш емоционално. Започнах да ходя всеки ден, понякога и по два пъти, ако имах нужда. Прекарах хиляди часове и похарчих хиляди долари да премахна меките физически и емоционални части в мен, които винаги бях мразила.

Стигнах дотам, че не можех да изкарам деня, без да ми се прииска да удуша някого, ако не съм имала време да изпусна парата в салона. Трябваше на всяка цена да си взема дозата от колелото също както дозата химически вещества.

Когато започнах да въртя педалите, пиех само болкоуспокояващи, които ми бяха предписани от различни лекари. И само перкоцет. Имах си правила. Също като мен Саша обичаше да предписва във въображението си лекарствата, които биха подобрили личностните характеристики на хората около нея. Бяха необходими цели два месеца ревностно посещение в салона в един и същи час, преди тя да покаже с каквото и да било, че се познаваме. Бяхме в съблекалнята и една особено невротична спортуваща от редовните получи нервен срив, докато чакаше ред за душовете.

— Просто не мога да разбера как е възможно да приемат точно това дете в едно от най-престижните частни училища, когато всички знаят какъв социопат е то. А майка му, майка му е истинско бедствие. Този инцидент ме кара да се замисля искам ли изобщо моята Кристина да ходи там. Боже, всичко е толкова стресиращо, не издържам!

Саша се обърна към мен и прошепна съзаклятнически:

— На някого би му се отразил добре един ксанакс. Жалко, че съм твърде привързана към своя.

Изненадах се, че се обърна директно към мен, и за момент се вцепених, но бързо си върнах самообладанието.

— Аз също, макар че според мен тя има нужда от нещо по-силно от това, с което разполагаме. — Тя се засмя и кимна.

— Вие сте съпругата на Пол, нали? — Седели сме на една и съща проклета маса, а тя се правеше, че ме вижда за първи път.

— Да. И работя с вашия съпруг — добавих лъчезарно.

— Каква късметлийка сте! — Не разбрах дали репликата ѝ се отнасяше до това, че съм съпруга на Пол, или до това, че работя за нейния съпруг. Бях доволна, че най-накрая забеляза съществуването ми.

— С Пол сте учили заедно в гимназията, нали? — Знаех го със сигурност, Пол обичаше да го споменава от време на време в разговор, когато говорехме за Марк.

— Беше преди цяла вечност. Аз бях младежкото му увлечение.

От приказките на Пол за Саша излизаше, че са били на ръба да се оженят веднага след гимназията, ако не се бил появил някакъв колежанин, който я омаял и откраднал за нула време.

Постепенно, след като в началото тя само отвръщаше на поздравите ми или ме питаше как съм, стигнахме до истински разговори. Обикновено се отнасяха до нея и ги провеждахме, докато тя се гласеше пред огледалото за излизане на по питие с момичетата, на което аз обикновено не бях поканена.

Все едно се бях върнала в гимназията. Бях свикнала да ме отхвърлят, беше ми станало втора природа от приемните семейства, в които живеех, и от училищата, в които никога не се задържах достатъчно дълго, че да пусна корени в колектива. Онази част от мен, която беше свикнала да бъде аутсайдер, никога не ме възпираше да жадувам да бъда приета. Дори ако това означаваше да изтърпявам злобните подмятания на Саша. Тя вероятно беше доловила, че връзката ѝ с Пол е чувствителна тема за мен, защото все я споменаваше в разговорите в съблекалнята и това безкрайно я забавляваше.

— Знаете ли, че съпругът на Ребека ми беше кавалер на бала в гимназията? Толкова се притеснявахме от първия път! Той плака. Беше трогателно.

— Толкова се радвам, че с Пол сте се срещнали! Притеснявах се, че той няма да преживее раздялата ни, толкова беше тъжен и отчаян, когато скъсах с него. Какви неща правеше, за да ме спечели отново и да се върна при него…

— Пол още ли има навика да си пее под душа? Винаги е смятал, че има хубав глас. Все припяваше нашата песен „Момиче с кафяви очи“, въпреки че в никакъв случай не беше Ван Морисън.

Винаги се смеех и се преструвах, че ми е забавно, но Саша знаеше, че ме притеснява. Мразех това, че тя вади наяве ревнивата ми страна.

Саша ме запозна с амфетамините. Смяташе се за нещо като самоук учен фармацевт и се оплакваше, че Марк не я снабдявал с желаното, макар че можел да го направи. Аз имах нещо, което ѝ трябваше. Разполагах с имената на лекарите, с които бях работила през годините и които щедро изписваха рецепти с контролирани субстанции. Те бяха от старата школа и предписваха валиум, сякаш беше лекарство, което ще те излекува от това, че си жена. Давах ѝ контактите, а в замяна, когато ѝ скимнеше, тя ми отпускаше малко от плячката. Ние двете не бяхме единствените, които си разменяха лекарства, влияещи на настроението.

Търговията с хапчета ставаше в съблекалнята. Не беше явна, но и кой би заподозрял заможни жени от висшето общество? Трябваше да притежаваш умението да набелязваш онези със сходно на твоето мислене и да можеш да завържеш разговор.

— О, боже, толкова съм разсеяна в работата! Само аз ли не мога да свърша нищо?

— Ще ходим на гости при свекърва ми този уикенд и не мога да се стегна. А току-що ми свърши ксанаксът, можете ли да си представите?

— Мисля, че кафето вече изобщо не ми действа, едва се влача. Кълна се, че ще мина на риталин!

— Съпругът ми спи с бавачката. Само шардонето и авитанът ме спасяват да не ги убия!

Много лесно намерих съмишленички в размяната. Адерол за авитан. Окси за ксанакс. Перкоцет за фентанил. Всички имаха амбиен. Една дори носеше фен-фен — за крайните привърженици, които се страхуваха повече от напълняване, отколкото от сърдечен удар.

Започнах да разбирам какво толкова намира Пол в Саша. Тя притежаваше неоспоримото обаяние на звезда, което привличаше вниманието на всички. Влизаше в студиото и получаваше внимание колкото инструкторите. Беше приятно да я гледаш, не се интересуваше от околните, а само от отражението си в огледалото отсреща. Беше като руса екзотична птица, кацнала на колелото, въртяща педалите с изпъчени напред гърди. Винаги в идеален синхрон с музиката, ръцете и раменете ѝ — жилести и изваяни. Мразех я, но не можех да обуздая манията си по нея.

През цялото време, докато наблюдавах Саша, някой е наблюдавал мен.

После

Когато влязох в студио „Лотос“, едно от момичетата на рецепцията ми подаде свещ с името на Саша и колело номер 5, изписани с маркер в цвят металик.

Носеше риза, каквато беше изложена и на стената с етикет за 47 долара. Думите „Липсваш ни“ бяха гравирани в сребристо отпред, а „безумно“ и номер „5“ — отзад. Познати лица сновяха наоколо, купуваха ризи и крепяха свещи с печално изражение, което едва прикриваше възбудата на лицата им.

Ремикс на „Липсваш“ на групата „Евритинг Бът Дъ Гърл“ ехтеше от високоговорителите, докато вървях през тълпата от замръзнали чела и спортни бюстиета с тънки презрамки в обратна на движението посока към съблекалнята, която постепенно се опразваше. Коси с всякакъв цвят бяха опънати на конски опашки, в това число и на няколкото мъже. Промърморих на една изоставаща от тълпата, че трябва да пишкам, и слязох по стълбището към баните и шкафчетата. Промъкнах се в пустия коридор и направих всичко възможно да отключа келявата ключалка на едно от шкафчетата. Можех да опитам само с още едно, иначе щеше да изглежда подозрително на камерите. Само след няколко минути вече имах това, за което бях дошла.

Влязох в залата последна преди инструкторката. Студиото беше почти пълно, колелата бяха заети, с изключение на тези от двете страни на моето. Колелото на Саша съвсем очаквано беше свободно. Някой беше оставил запалена свещ на седалката и слабият пламък се крепеше въпреки течението от климатика отгоре.

Маделин, любимата учителка на Саша, се качи на подиума наперено с направената си коса и плочки на корема и вдигна ръце, за да ни прикани да поздравим шумно с викове и подсвирване. Песента свърши и зазвуча клубната версия на „Иска ми се да беше тук“ на „Пинк Флойд“. Хората възкликнаха одобрително.

Маделин намали осветлението и свещите изпъстриха пода около нас като звездно небе. Празното място на Шийла беше изненада за мен. Знаех, че тя няма да дойде, но откакто спря да идва, някой от новите беше ползвал празния номер седем и беше цяло чудо, че още никой не беше предявил претенции за едно от най-хубавите места.

Седнах. Отсъствието на спортуващите отляво и отдясно ме караше да се чувствам незащитена. Чувствах погледите върху себе си. Жените зад мен се наведоха една към друга.

— Не разбрах коя е изчезналата? — попита приятелката си една жена с горнище с Буда. Не им обясних, че на практика изчезналите са две, но само едната е оставила празнина.

— Мисля, че е кльощавата блондинка с ръце като на Мадона. — Момичето с Буда на тениската кимна. Като че ли приятелката ѝ току-що не беше описала почти всяка жена от предната редица, с изключение на мен.

Музиката се смени, с което даде знак, че часът започва. Маделин се качи на колелото с лице към нас и затвори очи при първите акорди на песента „Липсваща“ на Бек. Тя смръщи поглед при вида на празното колело на Шийла и покани жената отзад да се премести отпред. Приятелката ѝ я окуражи с подвикване. Тя се качи с насълзени очи и широка усмивка.

— Добре. Вие, прекрасни воини на любовта и истината. Дишайте. Искам да тръгнете с левия крак и да карате на това парче със затворени очи и отворени сърца. Сложете съпротивлението на най-силната степен, защото животът не е лесен и промяната се случва само ако преминавате през трудностите с цялата си сила, за да стигнете до проклетия отсрещен бряг! Тази вечер караме в името на една от нашите посестрими — воини на светлината и красотата. Тя е там някъде и ние трябва да я призовем да се върне при нас. — Едва се сдържах да не завъртя очи.

Тя увеличи звука докрай и цялата група се отдаде на ритъма, шейсет чифта затворени очи, главите се поклащаха в такт с музиката, включително и тази на Маделин. Аз останах с отворени очи, наблюдавайки се в огледалото. Лицето ми беше безизразно, очите — угаснали.

Би трябвало да почувствам нещо заради изчезването на Саша. И аз чувствах, но не това, което трябваше. Радвах се, че я няма. Радвах се, че Шийла също я няма. От двете ми страни празните колела ми напомняха за общото между нас трите. Дадох си сметка, че съм малко надрусана от авитана, който откраднах от дванайсето гардеробче, когато краката ми забавиха темпото. Несъзнателно опипах джоба на суичъра от ликра и се успокоих, когато усетих тежестта на шишенцето „Перкоцет“, което бях задигнала от осмо шкафче.

Доколко можех да се доверя на казаното от Пол пред полицията за отношенията му със Саша в последно време? Доколкото можех да му имам доверие за всичко, което ми беше казал за миналото. Повторното осъзнаване, че е трябвало да си го знам, отключи в мен нова степен на гняв. Краката ми набираха скорост, водени от гнева и басовете.

Гневът ми беше толкова силен, че едва го сдържах. Затворих очи и ги стиснах в опит да прогоня спомените, но те упорито се връщаха. Толкова много образи ме заливаха, напразно въртях педалите все по-силно, за да им избягам. Скоростта ме върна стремглаво към онази нощ преди двайсет и девет години.

Отварям вратата на гардероба, след като виковете престанаха и тишината замени тътена. Стоя над безжизненото тяло на майка ми и се опитвам да проумея това, което виждам. Песента се сменя, с нея и картината. Накъсан образ на баща ми, който ме вика и се протяга към мен за помощ. От ъгълчето на устата му се стича кръв по лицето. Задавеният му глас изрича името ми. Както обикновено, аз се опитвам да прогоня спомена, преди да измина няколкото крачки до протегнатата му ръка. Всеки път се опитвам да се накарам да избягам. Картината се премества от спалнята на родителите ми в нашата. Тя седи на стола, наблюдава ни и чака. Сърцето ми бие толкова силно, че бих могла да получа сърдечен удар.

Замаяно скочих от колелото още докато педалите се въртяха с пълна скорост и съборих няколко свещи. Чувствах вперените в мен очи, осъдителните им погледи, докато бягах навън. Перкоцетът беше в устата ми още преди вратата да се е затворила зад мен.

Не можех да изтрия лицето ѝ от съзнанието си в тъмното, трябваше да избягам.

Преди

Тя дойде посред нощ. Когато отворих очи, ни наблюдаваше.

Седеше на креслото под прозореца и бавно галеше Дъф. Погледът ѝ беше безумен, а тялото ѝ — отпуснато. Не помръдваше, с изключение на движението на ръката ѝ от рамото до пръстите. Дъф беше изплезил доволно език. Личеше си, че са стари приятели.

Част от мен знаеше точно коя е и защо е дошла. После я познах. Колело номер четири. Беше в дома ни, седеше в стаята ни. Не разбирах защо, но знаех достатъчно, че да ме е страх.

Докато очите ми се адаптираха към полумрака, Пол похъркваше до мен необезпокоявано. Беше потънал в безпаметен сън. Сърцето ми блъскаше с такава сила в гърдите, че почти се надявах това да го събуди. Тя не продумваше, но от начина, по който гледаше, ми беше ясно, че възнамерява да ни нарани. Пистолетът в скута ѝ го потвърждаваше.

Преместих леко крака си към Пол в опит да го побутна и събудя, но разстоянието в огромното ни легло беше твърде голямо. Дори да можех да го стигна, той беше взел приспивателно, защото иначе го държах буден с нервното си въртене в леглото.

Тя остана напълно неподвижна, с изключение на галещата ръка. Изглеждаше съвсем у дома си с прегънатия под тялото крак на плюшеното кресло, сякаш беше седяла тук и преди. Беше запалила свещ и отражението на танцуващия по лицето ѝ пламък придаваше на стаята атмосфера на спиритически сеанс. Когато очите ми привикнаха с полумрака, лицето ѝ стана по-ясно. В часовете не я бях заглеждала, въпреки че отражението ѝ в огледалото е било до моето много пъти.

Имаше хубави устни и очи като чинийки дори когато ги присвиваше. Беше слаба и изтънчена като лъскава нова играчка. Косата ѝ беше безупречно оформена със сешоар и можех да видя цвета на червилото, което обикновено носеше. Беше облечена в рокля без ръкави, която имаше по-скоро вид на сценичен костюм, отколкото на тоалет. Поводът беше специален.

Тя проговори тихо и бавно:

— Не. Го. Буди.

Още не знаех кого точно беше дошла да застреля. Само кимнах.

— Той не може да има всичко.

Отново кимнах, извадих ръката си изпод завивките и се подпрях, за да седна. Тя не възрази.

— Имах толкова много. Толкова много. А сега нямам нищо. Всичко изгубих. Първо, съпруга си. После дома и приятелите. После Пол. А сега и Моли я няма.

Тя захлипа приглушено. Дори не можех да си представя коя е Моли. Неуравновесеността на жената беше отвъд гнева, всяко потрепване на тялото ѝ беше признак на нещо дълбоко ненормално. Буря от безумие.

— Край! Не мога да продължавам повече така. Не издържам да се чувствам по този начин!

Надявах се повишеният тон и емоцията в гласа ѝ да извадят Пол от хватката на съня, но в същото време не исках тя да излиза от равновесие, защото размахваше свободната си ръка в опасна близост до пистолета.

— Съпругът ти ми каза, че ще ме очисти.

Оставих естествената ми реакция да говори вместо мен. Шокираното ми изражение ѝ даде нова сила.

— Не може просто да ме използва и после да ме захвърли. Не може да се прави, че не съществувам и да ме заплашва, когато му го припомня. Не може да получи всичко и да се отърве безнаказано.

Почувствах как отвътре в мен избуява огън. И на мен ми се прииска да убия Пол. Заради изневярата, заради лъжата, задето ми е изневерявал и ме е лъгал с очевидно неуравновесена жена. За това, че ме изложи на опасност.

Тя млъкна и започна да почуква нервно с крак. Дъф поддържаше темпото ѝ с опашка. Пол не помръдваше. В спалнята ни имаше тиктакаща бомба, която лично той бе активирал, а сега спеше като труп.

Най-накрая проговорих предпазливо:

— Разбирам. Той нарани и мен. Да го направим заедно.

Гласът ми беше учудващо спокоен, като се има предвид степента на ярост и страх в мен. Импровизирах с всяка частица живот в себе си.

Нямаше нужда да виждам изражението ѝ на светло, за да знам, че е объркана от моята реакция. Знаех, че нямам много време, нито реален шанс да ми даде пистолета. Бях в неизгодно положение по отношение на оръжията, затова се налагаше да мисля, без да изпадам в паника.

В този момент си спомних какво бях сложила под леглото преди няколко месеца, когато Пол отиде в командировка. Бръкнах в дупката между таблата и матрака зад Пол и възглавниците.

Звукът беше по-силен, отколкото го помнех от детството си. Болката в рамото ми експлодира няколко мига преди чукът в ръката ми да уцели черепа ѝ.

Почувствах натиска от ръката на Пол върху тениската, с която бях бинтовала рамото си, преди да чуя звука от гласа му. Той повтаряше името ми, докато ме стискаше силно, а петното кръв по ризата му се разливаше все повече. Болката почти ме свали на земята, но аз се преборих да остана на крака.

Тя лежеше превита по лице на пода до креслото. До нея беше пистолетът, който подозрително приличаше на пистолета на Пол. Не можех да откъсна очи от пръските кръв на пода между нея и мен. Не можеше да се каже чия е, беше толкова много.

Дъф я душеше по косата и от време на време извайваше и изскимтяваше. Чукът, който бях скрила на достъпно място, в случай на взлом докато Пол го няма, лежеше на пода между нас. Пол ме настани на креслото, на което тя беше седяла само преди минути или може би часове. В момента не можеше да се разчита много на представата ми за време.

— Изгуби много кръв. В шок си. Натискай силно тук. — Той ме накара да натискам вместо него и аз се сгърчих от моментното отпускане и болезненото връщане на натиска. Кимнах овладяно, но вътрешно кипях от шока и безмерния гняв, който изпитвах към съпруга си.

— Почакай тук. — Той изчезна в мрака на банята и звукът от ровенето под мивката не можа да отвлече вниманието ми от разбърканата ѝ коса, разстлана на пода. Помня как си помислих, че има хубава коса — нещо, което досега не бях забелязала, защото на тренировки винаги я носеше опъната на кок.

Той се върна и внимателно махна напоената с кръв риза, като на нейно място сложи голямо парче памучен плат. Едва не повърнах от пронизващата болка от кислородната вода в раната. Пол умело почисти раната и около нея и щом кръвта почти спря, я прегледа и кимна с облекчение.

— Не е толкова зле. Куршумът само те е одраскал. Няма засегнати кости и тъкани.

Покри я с чисто памучно парче и я бинтова. Болката от непоносима стана мъчителна.

— Точно болното рамо.

— Може би не е зле да вземеш болкоуспокояващо — неохотно предложи. На лицето му се четеше съпротива. Бях ги намалила драстично, откакто той отново започна да работи, затова се поколебах. Все пак изпитвах непреодолимо желание да изпия едно.

Когато отидох до аптечката, за да взема едно хапче хидрокодон, го чух да повтаря „Шийла“ няколко пъти, всеки път с по-висок тон, сякаш тя не помръдваше, защото не го чува. Името ѝ, произнесено с неговия глас, ме накара да потръпна. Отвих капачката на шишенцето, извадих две тлъсти хапчета и ги глътнах без вода.

Върнах се с шишенцето в ръка и застанах близо до него. И двамата не за първи път виждахме труп, но той се държеше, сякаш му е първица.

След миг на едва сдържано вълнение коленичи до нея и махна кичур коса от рамото ѝ. Интимният жест, ръката на съпруга ми върху чужда жена ме бодна в сърцето, докато той не постави делово пръсти на вената на шията ѝ — жест, лишен от нежност. Натисна и зачака с каменно изражение. Махна ръката си и косата ѝ падна надолу. Пол се изправи, пребледнял и разтреперан.

— Мъртва е.

14.

Пол

След

„Какво направи тя?! Какво направи тя?! Мамка му! Мамка му, мамка му, мамка му!“

Шосе 25 все още не беше натоварено тази сутрин, за което бях благодарен, предвид обстоятелствата. Утринната зора обаче вече надничаше заплашително на хоризонта. Времето ми изтичаше. Докато присвивах силно очи, мъчейки се да се съсредоточа, образът на застиналия поглед на Шийла от пода в спалнята, вперен отчаяно и в недоумение в мен, проблясваше пред очите ми въпреки волята ми.

„Тя нямаше избор. Имаме оправдание. Все още мога да отида в полицията и да обясня всичко.“

Звукът на внезапното триене на гумите на чакълест участък върна вниманието ми към пътя. Поех дълбоко въздух и издишах. Изтрих длани една по една в джинсите си и отново стиснах кормилото. Чак сега осъзнах колко са студени и изтръпнали от отворените стъкла, които държах спуснати, за да влиза свеж въздух. Натиснах леко спирачки, за да вляза в разрешената скорост.

„Дали просто да не отида в полицията? Не е твърде късно. Мамка му! Разбира се, че е късно! Как ще обясниш преместването на тялото?“

— Гледай къде караш, безмозъчен глупако! — Възклицанието на ядосаната шофьорка на маздата в насрещното платно беше придружено от продължително натискане на клаксона. Видях как тя се върна в платното си след рязкото кривване и запрати фас от цигара в моята посока.

„Трябва да го направя. Нещата не изглеждат добре. Ребека беше права. Няма начин да повярват как точно е станало. Не и сега. Нали така? Ребека беше права. Или пък… Разбира се, че е права. Тя ме умоляваше, а тя никога не моли. Естествено, че е права. Естествено! Пистолетът е мой. Шийла го държеше, но това беше моето оръжие.“

В следващия момент в огледалото за обратно виждане замигаха светлини. Изпитах ужасяващо чувство за обреченост в промеждутъка между светлините и сирената. Онзи миг, когато в стомаха ти сякаш пада камък и подозрението, че си прецакал всичко, се е потвърдило. Отбих в банкета. Полицейската кола спря зад мен.

Докато натисках спирачката, чух глухия удар от навитото руло дебел найлон, което се удари в кутията с инструменти зад моята седалка. Звукът предизвика ужасно чувство на празнота в стомаха ми и в гърлото ми се надигна жлъчка.

— Шофьорската книжка и документите на колата, моля. — Мъжът ме изгледа от горе до долу, сякаш не можеше да прецени що за човек стои срещу него.

— Добро утро, господин полицай! — Протегнах ръка с документите. Пръстите ми бяха сгърчени, сякаш още стисках волана. С усилие на волята ги отпуснах.

— Господин Кембъл, днес сте станали много рано. Нали не сте си сипали нещо в кафето тази сутрин?

— Не, сър. Извинете ме за разсеяното шофиране.

— Всичко наред ли е, господин Кембъл? — Той огледа черокито.

— Ами жена ми е вкъщи и е малко кисела. Аз работя по един строеж и се опитвам да закарам тези инструменти на обекта и да се върна при госпожата. — Кимнах в посока на задната седалка.

— Жената не се чувства добре, а?

— Опасявам се, че е така. Цяла нощ не спа, въртя се насам-натам в леглото.

— Този е убиец. — Той кимна със съчувствие.

— Моля? — закашлях се аз.

— Грипът. И у дома боледуват. — Той ми върна документите и ме потупа по гърба. — Късмет, приятел. И карай по-бавно.

Проучвах парцела до Смиттаун Бей преди няколко години, когато обмисляхме възможността да го разделим на малки участъци и да изградим блокове с апартаменти. Наехме екип да проучи почвата, но се оказа, че земята е прекалено близо до подпочвените води, за да влезем в регулация. Пачката пари в джоба ми не беше достатъчна, за да убеди инспектора да подправи някои от измерванията, така че земята си остана така. В хаоса тази сутрин това беше първата ясна мисъл, която се появи в главата ми.

Отбих джипа, паркирах и стъпих на доста скованата земя. „По дяволите!“ Отворих багажника, измъкнах една лопата и почуках с нея по земята. Не поддаваше. Натиснах по-здраво и забих лопатата със сила, но тя отхвръкна от замръзналата повърхност и дръжката се заби болезнено в изтръпналата ми длан. „Мамка му!“

Върнах се в черокито, разтрих длани и се опитах да ги сгрея с дъха си. Погледнах дигиталния термометър на таблото. Слънцето беше започнало да хвърля дълги снопове лъчи върху замръзналата земя, от което малките ледени кристалчета проблясваха като скъпоценни камъни. „Трябва да стане. Ще стане. Това на практика си е блато. Дай му малко време. Ще поддаде.“ Отново погледнах таблото, после дадох на задна и преместих колата с една дължина. Взех лопатата от земята, застанах пред джипа, нагласих върха под ъгъл и натиснах с крак. От съприкосновението сякаш ток удари глезена ми. „Не, моля те, не, не, не!“ Чух лай на куче в далечината и хвърлих лопатата. Ръцете ми сякаш не принадлежаха на тялото, а стомахът ми се беше качил в гърлото и ме задушаваше. Облегнах се на камионетката и се свлякох на твърдата земя. „Всичко свърши. Мамка му, свърши! Не мога да… чакай малко.“

Хванах дръжката на задната врата и се изправих. Наложи се да се облегна на вратата, за да си събера мислите. „Трябва да има и друг начин.“ Прехвърлих наум възможностите, доколкото можех да ги преценя. Оставаше ми само една. Слънцето не беше на моя страна. Нищо не беше на моя страна. Това беше моят ход. Единственият ми ход.

Хвърлих лопатата на задната седалка, скочих на предната и потеглих. Върнах се по старите следи до черния път и се насочих към страничните пътища. Дърветата ми служеха за ориентир, за да намеря главния път. Когато осветявах верандите на къщите, покрай които преминавах, кучетата се разлайваха. Започнах да си мисля, че се въртя в кръг. Най-после забелязах, че редиците дървета се разреждат с наближаването на магистралата.

Това беше последното място, на което бих искал да отида, но друго не можех да измисля. Отново се качих на шосе 25, набрах скорост и се отправих към Колд Спринт Харбър. Не беше идеалното решение, но щеше да свърши работа засега, докато не намерех постоянно решение на проблема.

15.

Ребека

След

Застоялия мирис на барут в спалнята ни беше толкова натрапчив, че се върнах във времето, когато бях на единайсет, застанала между телата на нашите, най-ценното притежание на татко, старинен „Смит и Уестън“ .44 калибър паднал до него, кръвта се събираше по бежовия килим под раменете и главата му като ален ореол. Кръвта от главата на мама приличаше на малки ручейчета, устремили се към краката ми. Пистолетът беше собственост на семейството ми още от времето на престъпници и каубои, когато на прадедите ми се е налагало да се бият за живота си сред пустошта на Запада или поне така ми беше разказвал татко най-малко десет пъти, докато мама извиваше очи.

Веднъж ми позволи да подържа пистолета, а тя изтръгна изненадващо тежкото оръжие от малките ми ръце и му се скара. Аз се шмугнах на сигурно място в дрешника и останах да чета там на светлината на фенерче, докато двамата не спряха да си крещят. Предстояха още много скандали преди последния.

След като забелязах, че татко все още диша и той отвори очи и ме видя, след като пристъпих към него и той сграбчи ръката ми и ме притегли силно, след като най-сетне спря да диша и аз се отдръпнах от безжизненото му тяло, впих поглед в пистолета на пода, сякаш бе змия, която се канеше да се стрелне към мен и да ме ухапе. Отпуснах се върху възглавницата, която бях притискала през цялата нощ, откакто се измъкнах от леглото, скрих се и зачаках, не можех да погледна телата им. Едва дишах, но не откъсвах очи от пистолета. Знаех какво ми е отнел.

Пистолетът на Пол ми се стори поразяващо подобен на татковия. Стар модел с дълга цев и ръкохватка от орехово дърво. Не бях го поглеждала за повече от няколко секунди, но тази вечер, докато седях в шок с кръстосани крака на пода в спалнята ни, го огледах внимателно.

Нямах представа, че Пол има пистолет, до деня, в който се изнесохме от града. Той отиде заедно с Дъф да донесе кафе и кифлички, докато аз опаковах последните ни вещи и се натъкнах на оръжието, увито в червена кърпа, в едно от чекмеджетата под леглото ни. Беше пъхнато под одеялата за зимата от неговата страна. Още преди да го извадя, разбрах какво е заради тежестта му. Беше в ръцете ми едва от няколко минути, когато чух Пол да превърта ключа — връщаше се със закуската — затова побързах да го увия отново и да го върна в скривалището му, преди той да влезе в апартамента.

Не обичах оръжията и се бях зарекла никога да не живея в друг дом с пистолет. Само че премълчах, не споделих какво съм открила. Хрумна ми, че човек на настроенията като Пол не би трябвало да притежава пистолет, но пропъдих тази мисъл и така и не я изрекох на глас. Бяхме толкова близо до съвместния си живот, премествайки се на Лонг Айлънд, че не исках да размътвам водата. Допреди откритието не се бях замисляла какво може Пол да крие от мен.

На пода на стаята ни краката ми бяха изтръпнали от съня. Не знаех колко време е минало, преди той да се върне с навития найлон; може да бяха минути, а може да бяха и часове. Неподвижното тяло на Шийла беше спряло времето. Не знаех дали е отишъл да доведе полицията, или просто е излязъл и е зарязал живота ни заедно. Когато обаче се върна с нещата, бързо осъзнах, че няма да се размине леко.

Дъф престана да се върти безумно наоколо и да лае и се сви в краката ми. Тежестта и топлината му внесоха простичка, същевременно въздействаща утеха в замаяното ми съзнание след хаоса. Съсредоточих поглед в точка на мокета, далеч от оръжието и от тялото. Познатата картина пред мен беше твърде въздействаща. Тялото на пода, мирисът на барут, мокетът на пода в спалнята с отпечатъка от леко женско тяло. Коса с цвета на мамината. Пулсирането в рамото ми.

Той постави найлона на пода и го разгъна, погледна ме в очите, а после насочи вниманието си към пистолета в скута ми. Излезе бързо, сигурно отскочи до кабинета. Когато се върна, лицето му беше непроницаемо. Независимо от това разбрах какво трябва да направим.

— Трябва да ми помогнеш — заговори предпазливо той.

— Пол, моля те, нека повикаме полиция. — Дори докато изричах думите, си казах, че не искам да го правя. Но пък ми се струваше, че е редно да го кажа.

— Маду, ако повикаме полиция, ще те арестуват.

— Не беше ли самозащита? Та тя ни наблюдаваше, докато спим, Пол.

— Това не е достатъчно, за да приемат, че е било самозащита. У нея беше моят пистолет. — Той трепереше, докато ровеше в чантата ѝ, а аз не можех да си представя какво търси.

— Тя е нахлула неканена в дома ни! Опитвах се да ни защитя. — Едва се сдържах да не изтъкна, че той проспа тази кошмарна сцена.

Пол, изглежда, намери това, което търсеше, и извади познат ключодържател — с резервния ключ за входната врата. Не можех да си обясня как се е озовал в чантата ѝ.

— Не става въпрос за влизане с взлом. — Той сведе поглед към пода, докато ми показваше ключа.

Най-сетне осмислих значението на израза „причернява ми от ярост“.

— Пол, как е успяла тази жена да се добере до скапания ти пистолет?

— Маду…

— И защо има ключове от къщата ни? — В изражението му забелязах срам, последван от прозрение.

— Откраднала ги е от бюрото ми. — Каза го по-скоро на себе си, сякаш обзет от недоумение, което само подхрани гнева ми. — Трябва да е взела и ключовете. Спомням си кога е имала възможност. Качих се горе. Не трябваше да я оставям сама. — Забелязах момента, в който осъзна, че обяснението му е и признание, и трепна стреснато.

— Довел си я в дома ни? — За секунда си представих как вдигам чука и разбивам и неговия череп. Само че изражението на отчаяние и безнадеждност пропъди и тази мисъл, и паниката заради тялото на пода.

— Много те моля да ме извиниш. Приключих всичко, защото тя не означаваше абсолютно нищо за мен. Изобщо не съм си представял, че може да се случи подобно нещо. Не съм предполагал, че може да я убиеш!

Сякаш ми изкара въздуха, думите му бяха като поредното нападение. Това беше истината. Макар той да бе довел тази психарка в спалнята ни, вината беше моя. Усетих как се затварям. Нямах думи. Пол се възползва от момента, за да поеме контрол.

— Трябва да я преместим.

Шийла лежеше по гръб между нас, очите затворени, устата отпусната. Чак сега видях, че красотата ѝ не се дължеше толкова на естествените черти, колкото на умелите грим и прическа. Дори с добре поставените цветове на войната, бледостта на кожата ѝ започваше да се откроява, устните посиняваха и изместваха цвета на червилото. Бързо помръкващата ѝ красота не ме накара да се почувствам по-добре.

Отпуснах се на колене в най-близкия ъгъл на найлона до стъпалата ѝ. Притаих дъх, докато изправях коленете и краката ѝ, за да ги поставя един до друг, пъхнах ръка под плътния найлон и двамата с Пол я превъртяхме по негова команда. Вдървеното тяло беше истински шок.

Преобръщахме я отново и отново, сякаш цяла вечност. С всяко завъртане на тялото трябваше да я изместваме към нас, за да направим място на найлона да се разгърне, а сетне повтаряхме. Работехме заедно, увивахме любовницата му, оттласквахме я от нас, след това я придърпвахме отново, първо напред, после назад. Потръпвах при всяко движение, пронизваща болка се стрелкаше през тялото ми, избликваше от рамото. След като тялото ѝ бе напълно обгърнато от дебелия найлон, Пол ми даде знак да вдигнем едновременно рулото. Тя ми се стори много по-тежка от петдесет и шестте си килограма кожа и кости. Средната част на найлона започна да провисва, докато излизахме от спалнята към коридора, затова и двамата с Пол прихванахме вързопа по-близо до средата. Дъф ни следваше, задъхваше се щастливо при мисълта, че предстои излизане. Това беше първото, което направихме като семейство, доколкото си спомням.

Усещах тежестта на мълчанието на Пол, докато излизахме от стаята ни, за да минем през къщата. Беше по-тежко от тялото на мъртвата му любовница, което носехме. Той ме остави с нея в антрето, докато проверяваше дали навън няма хора, които разхождат кучетата си, или не се мотаят разхайтени тийнейджъри. Наблюдавах го през прозореца, докато отваряше задната врата на черокито.

Докато стоях в тъмния коридор, а Шийла едва се виждаше през дебелия найлон, си я представих как диша плитко вътре в рулото, все още ненапълно издъхнала. Почти чувах дъха ѝ. Когато Пол влезе отново, тъкмо потръпвах, отпуснала ръка върху Дъф за подкрепа. Едри, тихи сълзи се стичаха по бузите ми и капеха по гърдите. Той пристъпи към мен, прегърна ме, внимаваше да не натисне раната и ме привлече до себе си.

— Можем да се справим. Ще ни се размине. Просто трябва да се държим заедно. — Знаех, че никога няма да позволи сълзите, напиращи в ъглите на очите му, да закапят пред мен.

— Нямах избор, Пол — извиках. Все още бях бясна, но също така изтощена и имах нужда от утеха.

— Знам. Знам. Направи каквото трябваше. — Усетих топлия му дъх в косата си. Гласът му звучеше тих, нежен. Рамото ми пулсираше от болка. Часовникът в коридора ни предупреди, че времето се изнизва.

— Трябва да я изнеса оттук. Ти трябва да се стегнеш и да почистиш, доколкото можеш. Ще изгорим окървавените дрехи. Не губи време с мокета, ще трябва да го вдигна, когато се върна. И не пий повече хапчета. Трябва да мислиш разумно и трезво. — Забележката му предизвика нова вълна от гняв, но аз се овладях. Бях по-загрижена да изпия още едно болкоуспокояващо, отколкото да се разправям с него.

Той остави вратата отворена, а аз изтеглих Дъф в спалнята ни и го затворих там. Пол ми даде знак да прихвана единия край на Шийла. Докато се придвижвахме към джипа, усещахме как студеният въздух щипе в избледняващия мрак.

С главата напред, тя щеше да влезе лесно.

— Къде ще я закараш? — Шокът започваше да преминава заедно с последната доза успокоително. Нямах търпение Пол да тръгне, най-вече за да взема още едно хапче. Колко бързо се връщах към старите навици. Лицето му стана сериозно.

— Колкото по-малко знаеш, толкова по-добре.

Когато се върнах в спалнята, седнах в тишината и останах неподвижна дълго. По едно време забелязах за пръв път дупката от куршума на стената до леглото. На пода до нея лежеше телефонът му. Изглежда беше изпаднал от джоба му, докато сме я местили.

Без да се колебая, въведох паролата му — датата на годишнината ни — 1909 — и веднага отворих есемесите му. Покрай всичко, което се случи, изглеждаше глупаво да търся нещо, след като нещата се развиха по този невероятен начин. Само че не можех да се спра. Не можех да извърна поглед. Исках да разбера. Копнеех да науча началото на историята.

Отне ми известно време, докато открия разговорите им. Като пълен глупак той бе запазил есемесите, вместо да ги изтрие. Беше я записал като „кучкарката“, вместо да използва името ѝ. Веднага ми стана ясно, че е Шийла, още повече че видях голите ѝ селфита. Цялото ми тяло беше напрегнато, докато скролвах от началото на флирта им допреди няколко дни. Пълният кръг, от прелъстяването до секса и после до края.

Тя просто беше отказала да се отдръпне.

16.

Пол

След

Изчаквах. Всеки ден се будех след неспокойния сън и откривах леглото празно. Ребека ставаше и излизаше от къщата рано, за да отиде на спининг, и отсъствието ѝ сутринта ми позволяваше да въздъхна от облекчение. Не исках да я въвличам повече от необходимото и се страхувах, че ще усети как безпокойството е надвиснало и над двамата.

Станах от леглото и проверих какво е времето. Скрежът по земята продължаваше да ми се надсмива. Направих кафе и започнах да крача. Прогнозата всеки ден си оставаше дразнещо еднаква. Не очаквахме никакво затопляне. А и зимата не беше приятен, топъл сезон, в който да се показват недвижими имоти, така че нямаше нищо, което да ме разсее, за да не мисля над проблема.

И ето че един ден около две седмици след инцидента времето се промени. Очакваше се топъл фронт да премине през Североизтока. Това щеше да ми даде шанс да се погрижа за положението, преди да изперкам напълно.

Във вторник се затопли, точно както бяха предвидили. Насилих се да проявя търпение през следващите два дни, за да може природата да си свърши работата. Когато си легнах в четвъртък вечер, прехвърлих наум инструментите, с които разполагам отзад в джипа. Дори не си направих труд да обясня на Ребека къде ще ходя сутринта.

Посред нощ станах от леглото и се измъкнах от къщата. Подкарах към Колд Спринг Харбър и спрях на нашия парцел. Паркирах черокито така, че фаровете да осветят циментовото стълбище към мазето. Оставих двигателя да работи, слязох и отворих задната врата. Приближих към грубите основи на къщата, която бях обещал на съпругата си, че един ден ще бъде наш дом, и заслизах по стълбите.

В мазето беше все още студено, а миризмата, за която бях готов, не ме порази със силата, която очаквах. Преместих торбите цимент настрани и претърколих найлоновото руло далече от стената. Коленичих и го подхванах с ръце, напомних си да си помагам и с крака. Когато вдигнах опакованото тяло, чувството за стегнати, жилести ръце и мускули на краката, притиснати в гърдите и ръцете ми, ми се стори противно познато. Качих рулото в джипа и се отправих към Смиттаун Бей.

Този ден не ми се налагаше да се надбягвам със слънцето. Излязох на сечището под покривалото на мрака, угасих фаровете и оставих двигателя да работи цели петнайсет минути. Изтеглих автомобила малко назад, угасих двигателя и слязох. Извадих инструментите от багажника и започнах работа точно пред джипа.

Почвата едва поддаваше при натиск с лопатата, затова взех кирката. Земята започна да се разтваря и аз влязох в ритъм. След известно време усетих как мускулите на гърба и ръцете ми горят, но ми беше ясно, че адреналинът помага болката да се притъпи. Бях изкопал около метър, когато силен удар предизвика вълна от болка, която плъзна от китките към раменете ми. Разбрах, че съм попаднал на замръзнала почва. Взех отново лопатата, за да събера пръстта и да огледам заледения пласт. Скоро ми стана ясно, че инструментите няма да ми бъдат повече от полза. Бях дотук.

Опитах се да извадя найлоновото руло от багажника на джипа, но го изпуснах на земята. Ръцете ми бяха отмалели дотолкова, че се наложи да изтъркалям трупа до дупката и да го изритам вътре. Запълних я и я подравних с плоската страна на лопатата. Върнах инструментите в багажника и се качих в автомобила. Включих отново светлините и щом запалих двигателя, фаровете осветиха земята пред мен. Не личеше да е била разкопавана, въздъхнах дълбоко и включих на скорост.

Излязох от парцела и поех по непавирания път към дома, където взех дълъг горещ душ в отчаяното желание да измия всичко това от нас.

17.

Ребека

След

Дори след като Пол я изнесе, имах чувството, че тя е все още в къщата ни. Седмиците се изнизваха бавно. Отново се заех със самолечението. Март премина в април, а мъглата на стореното от нас се беше спуснала ниско. Въпреки това се стараехме да водим нормален живот. Върнахме се към някакво подобие на живот, просто защото нямаше какво друго да правим. Рамото продължаваше да ме боли толкова много, че запасите ми от хапчета за възстановяване се изчерпваха два пъти по-бързо. Стигнах до отчаяние, каквото не бях изпитвала досега, и това започна да ме тревожи. Имах нужда от болкоуспокояващите за рамото, но не смеех да отида на лекар от страх да не покажа раната от куршум и да не предизвикам въпроси или нещо по-лошо.

Продължих да ходя в студио „Лотос“ преди работа, за да не изляза от обичайната си рутина. Велосипедът на Шийла бе зает от друга жена, непозната, със стегнати ръце и лице на гаднярка. Тренировките ми се струваха по-трудни, когато започнах да намалявам хапчетата.

През втората седмица ме притисна отчаяние и взех мостри фентанил от работата, прибрани в шкаф, който се отваряше лесно. Дозата беше пет пъти по-висока от оксито и перкоцета, които си изписвах сама, затова ги разрязвах на четвъртинки. Понасях ги добре, така че два дни по-късно минах на половинки. Много скоро разнасях целия блистер, в който бяха останали само две хапчета, а нямах резервен план, който да поддържа добре развитата ми зависимост. Само че хапчетата имаха странични ефекти, заради които ми беше трудно да определя какво става в действителност и кое е химическа параноя. Подсъзнанието не ми позволяваше да забравя какво направихме. Какво беше направил той.

Започна се с малки неща. Разни дреболии изчезваха, неодушевени предмети, изглежда, се преместваха от една стая в друга. Лесно можех да ги отпиша, тъй като бях надрусана и времето ми се губеше. Но след това се появиха чуковете.

Първият беше оставен върху предния капак на колата ми, опрян на предното стъкло. Казах си, че някой го е оставил случайно. Вторият се появи в хладилника. Следващият се озова върху леглото, на половината, на която спеше Пол, една вечер, когато той закъсня. В последния буквално се спънах, докато вървях в задния двор, за да налея вода в паничката на Дъф на сянка. Дръжката му стърчеше и нямах представа какво е това, докато не го изрових от земята и едва тогава разбрах.

Не казах нито веднъж на Пол, защото реших, че съм луда. Затова пък го накарах да оставя пистолета да ми е подръка, когато съм сама в къщата. Той се разбесня и каза, че се бил отървал от него в нощта, когато изнесе Шийла, за да сме в безопасност.

Бяхме се разбрали, доколкото е възможно, да поддържаме статуквото и аз не исках нито да го дразня, нито да събуждам подозренията му за умственото ми състояние или пиенето на хапчета. През седмиците след Шийла ние се преструвахме на изпълнена с обич, щастливо женена двойка. Само че ненаказаното недоверие се загнезди дълбоко у мен. Бях научила, че Пол е напълно в състояние да ми изневерява, при това с нестабилна жена от близкото ми обкръжение, и нямаше начин да загърбя този факт. А пък той беше научил, че мога да отнема човешки живот. За брак с продължителността на нашия научавахме много нови неща един за друг. Дори не ми беше минало през ум, че може той да оставя чуковете.

Пол се държеше предпазливо, беше нервен седмици наред, докато един ден не се прибра от ранна презентация по-щастлив и спокоен, отколкото напоследък. Легна до мен, след като взе душ, и задърпа нетърпеливо нощницата ми. Опитахме се да заемем позите на страстна двойка по време на интимност. Притискахме се, гледахме се в очите, казвахме си мили, гальовни думи. Колкото повече се стараехме, толкова по-трудно ставаше. Той остана огорчен, гневен, мълчалив, също и аз. С примирени въздишки се отдръпнахме един от друг, започнахме да дишаме сякаш в такт. Неизреченият въпрос увисна между нас. Щяхме ли някога да успеем да се върнем там, където бяхме преди нея? Щеше ли да ни се размине?

Втора част

Сега

18.

Пол

Дъф ни предупреди за идването им още преди на вратата да се звънне.

— Да не би да си ме сменила с друг? — попитах Ребека. Стараех се да се държа небрежно въпреки взаимното ни чувство на безсилие, но не се получаваше.

Тя остана с гръб към мен, въпреки че протегна ръка, за да ме погали по бедрото.

— Всичко е наред, мили.

Претърколих се в леглото и навлякох къси панталонки и тениска. Докато слизах по стълбите, откъм кухнята долетя ароматът на прясно сварено кафе. Дъф беше застанал на вратата и лаеше. Когато стигнах до него, се наведох и го почесах по ушите, докато отварях.

— Господин Кембъл? — попита по-високият и слаб от двамата мъже, застанали на предната ми веранда. Веднага се сетих, че са ченгета, още преди да забележа сивия „Краун Виктория“ паркиран на алеята пред нас. Постарах се да запазя изражение на равнодушие.

— Да, аз съм Пол Кембъл. Какво обичате, господа?

— Аз съм детектив Уолкот. — Високият слаб беше в костюм от три части. Жилетката му придаваше вид на амбициозен преподавател в колеж. — Това е партньорът ми, детектив Силвестри. — Силвестри ми заприлича на малко по-добре облечен и поддържан Серпико. Можех да си представя как пробутват играта на лошо ченге и добро ченге.

— Кажете, господин Кембъл, съпругата ви у дома ли е?

Мамка му.

— Да. Влезте, заповядайте. Това е Дъф. Не му обръщайте внимание. Обикновено е приятелски настроен. — Отстъпих назад и протегнах ръка към кухнята. Опашката на кучето барабанеше по отворената врата, докато посрещаше гостите. — За съжаление тя тъкмо се събуждаше. Да ви предложа чаша кафе, докато се приготви?

— Да не би това да е някой виц за ченгета, господин Кембъл? — Силвестри остана намръщен и аз не успях да разбера дали наистина е обиден.

— Току-що направих прясно кафе. И аз ще пия.

— Просто се шегувах, господин Кембъл — отвърна Силвестри и устата му се изви в усмивка. — Партньорът често ми казва, че не разбира кога се шегувам.

— Твърде суховато чувство за хумор — засече го Уолкот и кимна към него, докато галеше Дъф. — Освен това пие чай. Аз предпочитам кафе, без захар и мляко. И благодаря.

— Разбира се. — Поведох ги към кухнята и пристъпих към шкафа, а Дъф следваше Силвестри по петите. Свалих три дебели чаши и започнах да наливам кафето. Тялото ми беше извито към кухненския остров така, че нито един от двамата скапаняци да не може да види как стискам ръба на плота със свободната си ръка. Успях да напълня чашите и да подам едната на Уолкот.

— Много ви благодаря.

— Заповядайте. Само да взема…

— Добро утро? — Ребека влезе в кухнята облечена в най-скромната си нощница и спря, за да огледа гостите. Подадох ѝ една от чашите. Помолих се да се стегне за предстоящото. Напоследък беше неуверена, нестабилна, май прекаляваше с болкоуспокояващите.

— Госпожо Кембъл, аз съм детектив Уолкот, а това е партньорът ми, детектив Силвестри.

— Добро утро, уважаема госпожо — кимна Силвестри.

— Уважаема госпожо, а? Господи, хващате ме малко рано тази сутрин. Или просто имате нужда от чаша от това. Пол, предложи ли на детектива…

— Той пие чай, мило.

— Тогава да ви предложа чаша чай, детектив?

— Не, ува… благодаря, госпожо Кембъл. Няма нужда.

— Какво можем да направим за вас тази сутрин?

— Разбрахме, че ходите на спининг в студио „Лотос“ в града.

— Да, точно така. Всичко наред ли е?

Уолкот извади малка снимка от горния джоб на сакото си.

— Клиентка на студиото е изчезнала и ние разпитваме, в случай че някой е забелязал нещо. — Той подаде снимката на Ребека. — Познавате ли я?

Видях как по лицето на съпругата ми се изписа паника.

— Мили — погледна ме тя с изненада. — Това е Саша.

Усетих как раменете ми се отпускат.

— Саша ли?

Уолкот премести поглед от съпругата ми към мен.

— И вие ли познавате госпожа Андърс?

— Работя за съпруга ѝ — отвърна Ребека. — Марк и Саша са ни приятели.

— Това прозвуча по-скоро като въпрос, не като отговор — отбеляза Уолкот.

— Двамата със Саша бяхме заедно в гимназията — обясних. С крайчеца на окото си видях как Ребека трепна. — Това беше преди сто години.

— Ясно — отвърна Силвестри и обърна внимание на изражението ѝ. — Някой от вас двамата да е разговарял със съпруга? — Той погледна Ребека. — Извън работа.

— Само обичайното. Господи, напоследък не е казвал нищо.

— Напоследък ли? — хвана се за думата Уолкот.

Ребека погледна първо мен, след това се обърна към Уолкот. Приведе се едва-едва напред.

— Не искам да клюкарствам, но връзката им беше подложена на напрежение. Напоследък не е споменавал нищо, но от известно време отношенията им са обтегнати. Почти съм сигурна, че за известно време тя замина при семейството си. Разбрах го единствено, защото изпусна куп часове. Той мълчеше и не казваше нищо. — Тя ме погледна отново. — Помниш ли, казах ти?

— Да, мила. Така беше.

Уолкот се обърна към мен.

— Каква беше вашата връзка с госпожа Андърс?

— Известно време излизахме, докато бяхме в гимназията — отвърнах. Чух как Ребека въздъхна.

— Преди сто години — повтори думите ми Силвестри. — Ами напоследък?

— Понякога идваше, когато организирах дни на отворените врати за огледи.

— Ясно — кимна Уолкот. — Вие се занимавате с недвижими имоти, така ли?

— Да. — Този отговор все още оставяше горчив вкус в устата ми.

— Да сте забелязали нещо необичайно при нея напоследък, когато е имало такива огледи?

— Ами… — погледнах Ребека.

— Кажи им, мили.

Силвестри наостри уши.

— За какво става въпрос?

— Последния път, когато се появи, изглеждаше подпийнала.

— Ясно — отвърна Уолкот. — Неуместно ли се държа?

— В какъв смисъл? — попитах.

— Когато хората са под въздействието на алкохола… Да не би, простете за грубостта, да е била напориста или нещо подобно?

— А — досетих се, — да ме сваля ли? Не, не, нищо такова. Това е наистина стара работа. Просто ми се стори малко… как да ви кажа, тъжна.

— Ясно. — Уолкот извади химикалка и малък бележник от джоба на панталоните си и записа нещо. — Правилно ли съм разбрал, че напоследък между господин и госпожа Андърс се е забелязвало отчуждение?

Ребека ме погледна, след това отново се обърна към детективите.

— Да. Може ли да ви попитам, само от любопитство, Марк ли ви се обади?

— Просто проверяваме анонимен сигнал — обясни Уолкот. — Та в тази връзка искам да ви попитам тази жена позната ли ви е? — Той извади друга малка снимка и я подаде на жена ми.

Наблюдавах Ребека внимателно, докато оглеждаше снимката. Гледа я прекалено дълго, присви леко очи. Погледна Уолкот, след това мен.

— Пол, това е тя. — Подаде ми снимката. Изплюх глътката кафе, която бях отпил обратно в чашата, докато Шийла гледаше право в мен. Вътрешностите ми се свиха. С облекчение се оставих на кашлицата, за да си дам няколко секунди и да премисля какво минава през ума на жена ми.

— Господин Кембъл? — повика ме Силвестри.

— Извинете — отвърнах през кашлицата. — Отиде в кривото гърло. — Видях как партньорите се спогледаха и се обърнах към съпругата си.

— Мили, всичко е наред. Можеш да им кажеш. — Ребека ме погледна с изражение на примирение и разбиране.

— Какво да кажа, мила?

— Има ли нещо, което трябва да знаем? — попита Уолкот.

— Тази жена е в часовете ми по спининг — обясни Ребека. — Но не е само това. Трябва да ви кажа, че тя проявяваше нездрав интерес към съпруга ми и трябваше да пресечем всичко още в зародиш.

Уолкот ме погледна любопитно.

— Господин Кембъл?

Погледнах към Ребека за помощ.

— Всичко е наред, Пол. Няма да нараниш чувствата ми. — Тя кимна и сведе очи.

Когато сведе очи към земята, положението ми се изясни и аз разбрах накъде да поема.

— Господа детективи, имаше период, в който бях без работа и доста потиснат. Съпругата ми работеше, а аз се цупех по цял ден и обикалях къщата, беше ми трудно. През този период разхождах Дъф и се опитвах да си събера мислите. Един ден се запознах с тази жена, с Шийла, докато тя разхождаше кучето си. Започнахме да се засичаме — поне така си мислех навремето — редовно.

Уолкот записваше бързо, а Силвестри ме подкани.

— Поне така си мислехте навремето.

— Да, засичахме се по едно и също време всеки ден, затова реших, че разхождаме любимците си по едно и също време. Когато се поопознахме, тя започна да ми разказва разни лични неща.

Уолкот захапа въдицата.

— Какви по-точно?

— Имала съпруг, който не бил най-свестният човек на света. Спомена извънбрачна връзка с колежка и ми се стори, че това я е съсипало емоционално.

Силвестри отново се намеси:

— Доста интимен разговор за хора, които разхождат заедно кучетата си.

Сведох очи към пода, сякаш ме беше срам.

— Тъкмо тогава допуснах грешката и в този момент предадох брака си. Бях много уязвим, разкрих се пред тази жена повече, отколкото трябваше. Усетих известна близост с нея. Споделих интимни детайли от брака ни и така предадох доверието на съпругата си. — Погледнах Ребека, която ме наблюдаваше внимателно. — Започнах връзка, която терапевт би нарекъл „емоционална връзка“, и така окуражих прекалено много тази жена.

— И връзката ви е била изцяло емоционална, така ли? — попита Уолкот.

— О, да — потвърдих. — Това не я прави по-малко нередна, нито пък ми става по-лесно да се справя с пораженията.

— Все още се справяме ден за ден — добави Ребека.

— И успяваме.

— Струва ми се, че доста успешно възстановявате брака си — отбеляза Уолкот. — Бихте ли ми казали как разрешихте проблема?

— Пол се обърна към мен с огромно чувство на вина, когато осъзна колко е окуражил тази жена. Станало му е ясно, че тя не е съвсем нормална. И е манипулаторка. Тя признала, че срещите им не са били случайност, че го е наблюдавала и нагаждала графика си, за да има извинение да разговаря с него. Освен това си въобразявала, че наистина имат интимна връзка. Той осъзнал, че трябва да приключи нещата веднъж завинаги.

Силвестри ме погледна.

— Получи ли се, господин Кембъл?

— Беше неприятно — отвърнах. — Съпругът ѝ я напуснал, а тя беше убедена, че ни е писано да сме заедно. Трябваше да я отрежа веднъж завинаги, а тя го прие твърде зле.

— Ясно — закима Уолкот. — Кога се случи това?

— Господи. — Погледнах към Ребека. — Преди два месеца?

— Да — отвърна тя. — Там някъде.

— И оттогава нищо ли? — попита Силвестри.

— Не, тя сякаш потъна вдън земя.

— Някаква представа къде е? Откъде е? Откъде е съпругът ѝ? — попита Уолкот, готов да записва.

— Ами… — престорих се, че мисля. — Така и не разбрах откъде е. Съжалявам.

— Няма защо — отвърна Уолкот. Погледна партньора си и той кимна. — Много ни помогнахте. — Той бръкна в джоба на панталоните си и подаде на Ребека визитката си. — Това е номерът ми, ако някой от вас се сети за нещо.

Ребека задържа картичката в дланта си.

— Разбира се, господа детективи. Разбира се.

Те ни благодариха за кафето и отделеното време, докато ги изпращахме до вратата и на верандата. Останахме да гледаме след тях, докато крачеха към своята „Краун Виктория“ и поеха по улицата.

Ребека ме погледна.

— Добре ли си?

— Какво, мама ти стара, беше това? — изревах аз. Тя разкриви лице.

— Трябваше, Пол.

— Така ли? Трябваше да ровиш и чоплиш.

Тя ме погледна така, сякаш я бях ударил.

— Те разследват изчезването ѝ. Рано или късно ще открият есемесите.

Сега беше мой ред да се почувствам така, сякаш някой ми беше изкарал въздуха. Заговорих много по-тихо.

— Значи знаеш за есемесите.

— Господи, Пол. Не съм глупава. Да, знам за есемесите. — Тя сведе очи към пода, след това ги вдигна към мен. В тях имаше решителност. — Сега вече всичко това е приключило, нали така?

— Какво имаш предвид? Шийла е…

Тя постави пръст на устните ми.

— Не говоря за нея. Съвсем не говорех за това. Говорех за теб, любов моя. Тази част от теб е свършена, нали? Никога повече. Повече не.

Нежността в гласа ѝ потисна гнева ми и очите ми се напълниха със сълзи. Чувствах я по-близка от когато и да било. Вгледах се в очите ѝ и вече нямах чувството, че се гледаме и не се виждаме. Поех си дълбоко дъх.

— Да, Маду. Приключи, честна дума. — В този момент повярвах на думите, които изрекох.

— Добре — кимна тя и ме привлече по-близо. Останахме дълго така, притиснати, докато хлипахме от облекчение.

Най-сетне се отдръпнах от прегръдката ѝ и докоснах бузата ѝ. Докато се удивявах на съпругата си, усетих, че се усмихвам.

— Трябва да ти кажа, че наистина им пробута страхотна история.

Тя се засмя облекчено.

— Е, скъпи, аз съм страхотна в тези неща.

19.

Уолкот

— Ще ви разкажа нещо, момчета.

Партньорът ми отново взе думата. Половината отдел се беше събрал около бюрото му, докато ни веселеше с истории от дните си в полицията на Ню Йорк, откъдето го преместиха преди няколко месеца.

— Бях още новак. Все още носех униформа. Съвсем зелен. Работех в Южен Мидтаун. Средата на лятото, адски горещо — продължи той. — Вие, момчета, знаете ли „Рики“? — Всички в стаята поклатиха глави. — Магазин за костюми и козметика. Има ги пръснати из Манхатън. Голяма работа са около Хелоуин. Та един ден патрулираме пеша с партньора и минаваме по улицата, където се намира един от магазините. Очевидно някакъв боклук, надрусал се с фенциклидин, се опитва да задигне разни работи за гаджето си. Докато е вътре, в магазина е влязъл милионният клиент. Жената отива на касата и най-неочаквано гръмват сирени, блясват диско светлини, от тавана се сипят балони и разни подобни дивотии. Та скапанякът, който е вътре да краде, изскача навън, очевидно решил, че е задействал алармата. Втурва се навън, но се натриса на някакъв охранител, който тъкмо си тръгва. Двамата падат на земята и разбира се, загубенякът се паникьосва. Не знам дали вие, момчета, някога сте си имали работа с човек на фенциклидин, но той се превръща в нещо като Хълк. Трябваше и аз, и партньорът ми, и охранителят да го задържим, докато се обадим за подкрепление. Гърчеше се като змиорка през цялото време. Без майтап, казвам ви.

Всички в стаята виеха от смях. Той беше при нас вече два месеца и ги беше омагьосал. Не можех да не призная, че партньорът ми е роден разказвач. Да не говорим, че страшно си падаше по тази работа. Първоначално се тревожех, че спокойствието на Лонг Айлънд постепенно ще го отегчи до смърт. След това осъзнах защо е дошъл тук и защо са преценили да ни сложат заедно като партньори.

— Дами. — Капитан Евънс влезе в стаята. Беше сериозен. — Когато решите да сложите край на селянката с чай, можете да свършите малко полицейска работа. По възможност днес. — Той мина покрай нас, без да удостои никого с поглед.

Детективите се пръснаха по бюрата си, а ние със Силвестри си седяхме на нашите. Оставих го за малко да се наслади на успеха от добре разказаната история.

— И така — започнах най-сетне. — Това двойно изчезване май ще се окаже най-съществената работа, която ти се падна, откакто дойде, а?

— К’во? — Трябваше му секунда, за да се пренесе в настоящето. — Да, започвах вече да нервнича.

— Време е да се поразкършим. Някакви идеи за тази работа?

— Мислих по въпроса. Да ти кажа, съпругът прилича на истински задник.

— Марк Андърс — уточних и се намръщих при спомена за миризмата на пури, която лъхаше от него по време на разговора ни. — Не е най-грижливият и внимателен съпруг. Въпреки че това поне донякъде елиминира съмненията ми.

— В какъв смисъл? — попита Силвестри.

— Докато го разпитвахме, ми се стори искрено изненадан, че съпругата му е обявена за изчезнала. Освен това спомена, че редовно хуквала нанякъде. Даде ни номерата на сестра ѝ и майка ѝ. Стори ми се най-вече незаинтересован. При такъв тип ревността отдавна вече е изключена от уравнението, ако изобщо някога я е имало. Не е кандидат за престъпление от страст. Стори ми се малко подразнен от факта, че има вероятност тя да харчи парите му, но определено говореше с раздразнение, нямаше и следа от гняв.

— Да — отвърна партньорът ми. — След като спомена, се сещам, че той се разтревожи едва когато му казахме, че кредитните ѝ карти не са били използвани от седмици. Освен, разбира се, ако не лъже нагло.

— А, подозирам, че послъгва. Ами неубедителната му проява на угризения? Сякаш се опитваше да ни каже какво би трябвало да изпитва, но без да влага каквато и да било емоция в думите, за да бъде убедителен.

— Може — отвърна Силвестри — просто да е лош актьор.

— Възможно е. Само че не му пукаше особено.

— Освен това — напомни ми партньорът ми — финансите му са наред. Този тип държи мощна фармацевтична фирма. Може да си позволи да изгуби онова, което жена му пилее в магазина на „Живанши“.

— Я виж как ги знаеш големите имена.

— Понатрупах малко култура, преди да се преместя в дивата провинция.

— Аха. Някой друг да ти се струва подходящ?

Силвестри се замисли над въпроса.

— Според мен е страхотно съвпадение, че Пол и Ребека Кембъл са имали връзка и с двете изчезнали жени.

Не бях обърнал много внимание на Ребека, но съпругът ѝ ме караше да се замисля. Реших да проверя докъде ще ни отведе ролята на адвокат на дявола.

— Градът е малък. Пътищата на хората се преплитат непрекъснато. Същото може да се каже и за други клиентки на студиото.

— Не те ли притеснява фактът, че тя работи за съпруга? — попита той.

— Стори ми се съвсем точна и пряма, докато говорехме с нея. Прояви известна загриженост, но не наблегна на нищо. Забелязах обаче, че гимназиалната връзка на Пол със съпругата я поразклати.

— Мислиш, че пламъкът не е прегорял ли? — попита той.

— Няма да се изненадам, ако очичките му шарят, ако не и друго.

— Прекалено залагаш на този — отвърна замислено партньорът ми. — Напомня ми за познат от едно време.

— Кой познат? — попитах.

— Пастрокът ми — поясни той. — Много хлъзгав тип.

— Обзалагам се, че тази работа не е приключила добре.

— Приключи супер — натърти той. — Пичът избяга с колежка. На нас с мама не ни се наложи повече да се разправяме с него.

— Ами историята на Пол и Ребека? — попита той. — Не ти ли се стори репетирана?

— Не, въпреки че всичко излезе прекалено естествено. Обърни внимание на начина, по който говореше за другата жена и за прекратяването на отношенията им.

— Да, стори ми се, че съпругата имаше повече угризения от него — обърна внимание Силвестри. — Господи, тук сме обсадени от скапани принцове на бял кон. А не мога да напипам и една свястна жена.

— Май „напипването“ не е подходящият подход, каубой. — Беше ми приятно да го поставям на място. — Но пък и ти си имаш половинка, която те чака у дома.

Кимнах към него и забелязах някакво отчаяние в очите му. Под хвалбите и еженето имаше нещо друго. Бодна ме съчувствие. Той обаче прочисти гърло и изпъна гръб и в погледа му заблестя любопитство. Нещо го глождеше.

— За какво мислиш, Силвестри?

— Все се връщам към Шийла Максуел.

— Защо? — недоумявах.

— Струва ми се, че тя е важна брънка в цялата ситуация. Като изключим анонимното обаждане за Саша Андърс, тя почти не се споменава. Струва ми се, че Пол Кембъл е единствената връзка с нея. Дори другите жени от часовете по спининг, с които говорихме, почти не я помнят. Сякаш не е била засечена от ничий радар.

— Нещо като самотница — подхвърлих. — Откри ли нещо за съпруга?

— Тъкмо това проверявам и чакам да ми дадат разпечатка от телефона ѝ. Да видим какво ще излезе за тази мацка. Много ми е интересно.

— Спипай ги — разсмях се аз. — Отивам да се поразтъпча.

* * *

Седнах на пейка пред управлението и поех хладния въздух. Пролетта надигаше глава. Беше любимото ми време от годината и за разнищване на случаи. Наблюдавах как автомобилите профучават по главната улица, ослушвах се за подсвиркванията на птичките кардинали. Докато се разсейвах, частите на пъзела започнаха да придобиват форма.

Никак не ми беше приятно, че две жени са изчезнали, но докато се опитвах да се добера до корените на мистерията, бях в свои води, там беше силата ми. Тази работа ми даваше цел. А зимата не беше натоварена. Напоследък имах предостатъчно време да мисля какво би било да върша тази работа в по-голям мащаб. Да се превърне в ежедневие. Само че животът се разгръща по собствени правила.

Любопитството и желанието да разплета случая започваха да напират, както става винаги. Този път не бяха напълно оформени, но чувството го имаше, така че трябваше да поседя с него и да дам възможност на ума си да издуха прахта, за да имам по-ясен поглед върху картината.

Все още не виждах как ще стигна до края, но инстинктът ме водеше към определен заподозрян: Пол Кембъл.

Върнах се на бюрото с кафе и чай и оставих чашата с чай на подложка до десктопа на Силвестри. Той беше впил очи в екрана и ме забеляза едва когато отдръпнах ръка.

— Уолкот, ето те и теб.

— Липсвах ли ти?

— Голяма си скица — отвърна той. — Тъкмо се канех да ти звъна на мобилния.

— Какво става?

— Току-що получих телефонната разпечатка на Шийла Максуел.

— И?

— И — отвърна той с блеснали очи. — Много ще се изкефиш на това.

20.

Ребека

Беше късен неделен следобед. Пол беше в Маями от трийсет и шест часа.

Изпрати ми няколко есемеса, за да потвърди, че двамата с Уес са кацнали и са се регистрирали в хотела по график. Когато звъннах на мобилния му, се включи гласова поща. Тъй като не знаех какво да кажа, му написах есемес, за да го попитам какво е времето. Отговор така и не последва.

Изведох Дъф на каишка в задния двор. Въпреки че портата беше затворена и заключена, имах чувството, че може да изчезне, ако го пусна. Той ме погледна, докато стисках каишката, след това се обърна объркано към двора. Най-сетне вдигна крак, облекчи се и аз го поведох към къщата, затворих плъзгащите се врати и заключих след нас.

Откъм химикали бях осигурена, поне за кратко. Запасите ми с откраднати хапчета бяха напълно достатъчни и следващите дни щях да издържа в студио „Лотос“ (ако успеех да си наложа някакъв самоконтрол по отношение на дозите). Пуснах си музика и се заех да изчистя безупречно чистата кухня. Стремях се да прочиствам главата си, като карах тялото си да се движи, но стените около мен се движеха плавно заедно с мен. Спрях музиката и седнах неподвижно, доколкото можех, в тишината и се опитах да се съсредоточа над една мисъл. Бях извън релсите от доста време. Записките в дневника му кръжаха в ума ми на пълни обороти.

Отидох до шкафа, за да направя кана кафе и да се заредя с кофеин за следващите десет часа или поне докато не разбера какво е направил с парите. Кафето го нямаше на обичайното място и аз си спомних бележката на Пол, в която напомняше, че сме се измъкнали, лепната до визитката на детектива върху хладилника. Наругах бележката и изтеглих семплата бяла визитка с дребни черни букви изпод магнита. Прокарах разтрепераните си пръсти по гравирания полицейски щит и буквите, които изписваха „Уолкот“. Нали той беше по-високият от двамата? А може и да не беше. Не помнех. Изрекох името му на глас, преди да пъхна визитката в едно от отделенията за кредитни карти в портфейла-калъфче за мобилен телефон, за да я запазя.

Не бях в състояние да шофирам, така че нямаше как да изляза за кафе. Умът ми отново се размъти и седнах, за да възвърна спокойствието си. Спомних си, че имам скрит адерал в куфарчето на колела, което взех от работа, ако се окаже, че имам нужда от мотивация и съсредоточаване. По принцип не прекалявах с окситата и ксанакса, но една, може би три сутрини след като вечерта бях взела повечко, имах нужда от стимул, за да изкарам работния ден.

Дъф ме последва до дрешника в спалнята, откъдето извадих шишенцето от чантичката за грим, което бях пъхнала в предния джоб с цип. Място 75, на което на скъпия ми съпруг нямаше да му хрумне да провери.

В шишенцето имаше десет матови гел капсули в ръждив цвят. Изтръсках една в дланта си и я задържах вертикално, докато я разделя на две, като внимавах нито едно от малките бели топчета да не изпадне. Внимателно изсипах част от химическите гранули под езика си. Отново събрах капсулата и запазих останалата половина за по-късно.

Още щом седнах на леглото, вниманието ми се насочи към мястото близо до ъгъла, който Пол шпаклова, боядиса и замаза дискретно с работните си ботуши, за да прикрие очебийно чистото място. Новият мокет изглеждаше съвсем същият като предишния. Усетих въздействието на допамина и се опитах да пропъдя смутните мисли за онова, което двамата бяха правили в леглото ни. Какво ли друго бе правил в къщата ни и с коя ли друга? Проверявах джобовете му и чантата, когато се връщаше у дома от работа и беше под душа, опитвах се да открия издайнически следи, нещо, което може да ми бъде от полза.

Всеки ден, в който бях у дома, изравях по нещо ново за съпруга си. Ровенето в чекмеджетата му, пребъркването на джобовете на палтото му и разлистването на стари вестници не разкри никакви потресаващи открития, но докато се опитвах да разбера дали Пол крие хапчетата ми или тайния си живот, се натъкнах на интересна находка. Веднъж, след като се прибрах от спининг в „Лотос“, реших да бръкна в чекмеджето с чорапи и бельо. Забелязах, че не беше плътно затворено и не иска да се затвори като останалите, когато го натиснах.

Изтеглих цялото чекмедже и го поставих на леглото. Видях, че нещо му пречи. Извадих предмета от задната част и той възвърна естествената си форма, когато го сложих на леглото. Беше сутиен от „Ла Перла“, размер 75 В, с чашки от синя и зелена дантела с метални нишки, които оформяха перата на паун. Беше ужасно скъп, незабравим и определено не беше мой. Приличаше на онези, които Саша носеше в съблекалнята. Когато направих връзката, едва не запокитих чекмеджето на Пол по тоалетката, но гневът ми се пренасочи, когато домашният телефон се раззвъня. Старовремският портативен телефон бе поставен в зареждащото устройство като пластмасов реквизит от филм и напоследък на него звъняха единствено рекламни агенти. Номерът, от който звъняха, не се изписа на стария екран. Грабнах слушалката накриво, преди да иззвъни трети път, за да пожаля нервите си, и случайно натиснах копчето за отговор. Женски глас заговори, преди да успея да прекъсна.

— С господин Пол Кембъл ли разговарям или с госпожа Ребека Кембъл?

Прочистих гърло. Нямах сили да се занимавам с външния свят. Само че протоколният глас, който изрече и двете ни имена, в комбинация с лекарствата ме накара да си събера ума.

— Аз съм Ребека Кембъл. Кой се обажда? — Дори не си направих труд да прикрия пренебрежението в гласа си.

— Казвам се Мелани Уилкс и звъня от отдел „Измами“ на „Американ Експрес“, за да потвърдите, че последните случаи, в които е използвана кредитната ви карта, са легитимни.

Трябваше ми малко време да се сетя за коя карта говори. Отворих чекмеджето, в което обикновено държах картата „Амекс“ за спешни случаи. И нея я нямаше, както много други неща в къщата. Сигурно Пол я беше взел и похарчените в друг щат пари бяха причината да светне червена лампичка. Май не си много умен, а, Пол?

Виж ти, това май щеше да е интересно. Поглед към онова, което прави във Флорида, можеше да се окаже точно това, от което имах нужда, за да започна да свързвам точките.

Останах изненадана, че е използвал тъкмо тази кредитна карта. Сигурно е плащал за неща, за които не е искал аз да разбера. Вероятно е решил, че съм забравила за картата, и е бил прав. Въпреки че не е предположил, че бюрократичната система ще се намеси.

— Какви са разходите?

— Преди да продължим, искам да ви помоля да потвърдите някои данни.

Казах ѝ номера на социалната си осигуровка, моминското име на мама и четирицифрения си код за достъп, а пулсът ми започна да препуска. В ума ми се рояха стотици идеи. Когато съм на адерал, мислите придобиват физическа форма и нахлуват в ума ми така, сякаш са се сдобили с крака.

— След като потвърдих самоличността ви, госпожо Кембъл, искам да ви предупредя, че разговорът може да бъде записан. Обаждам се от името на отдел „Измами“ на „Американ Експрес“, защото има подозрителни трансакции с картата ви, която завършва на 0008.

Подозрителни трансакции, свързани с Пол, беше много меко казано. Постарах се да потисна непрекъснато нарастващото любопитство в гласа си и да успокоя полудялото си сърце, като притиснах ръка към гърдите. Не исках да хабя ксанакс, за да противодейства на адерала, затова допих останалото в чашата ми шампанско и си наложих да спра да крача напред-назад.

— Какви точно са тези подозрителни трансакции?

— В продължение на девет месеца няма никакво движение по картата, а след като дадена карта не е била използвана продължително време, проверяваме, когато дейността бъде подновена, за да сме сигурни, че картата не е била открадната. Особено когато става въпрос за крупни покупки, извършени с такава честота.

— Честота ли?

— Да, госпожо, картата е използвана десет пъти за пет часа и разходите възлизат на петнайсет хиляди. Звъним от вчера, откакто бе направена първата покупка, но така и не успяхме да се свържем с вас.

Видях, че червената лампичка на телефонния секретар мига, и си казах, че съм престанала да ѝ обръщам внимание. Кой знае каква информация беше мигала пред очите ми през всичкото време.

— Временно сме замразили картата, докато не се свържем с един от собствениците, който да потвърди трансакциите. — Гласът ѝ звучеше почти като на робот.

— Мелани, любопитна съм дали успяхте да се свържете със съпруга ми?

— Не, госпожо, това е единственият номер, който имаме и за двамата.

— Няма проблем. Просто се питах. — Почувствах облекчение. Наясно бях, че картата е толкова стара, че е отпреди мобилните телефони, а нито един от нас не се бе сетил да подаде новата информация. Добре че Пол не знае, че са се опитвали да се свържат с него.

— Ще ви кажа последните два случая, в които картата е била използвана, и вие трябва да потвърдите или да отречете дали става въпрос за измама, или не.

— Добре. Готова съм.

— Вчера следобед са похарчени 5000 долара на място, наречено „Илужънс“.

Звучеше като стриптийз клуб. Усетих как стомахът ме присви, но можеше да бъде и по-зле. Изглежда Уес и Пол не са си губили времето, след като са кацнали. Ама цели пет бона? Това са адски много танци, изпълнени в скута на някого от двамата.

— Трябва да е бил съпругът ми. — Насилвам се да прихна, сякаш се опитвам да ѝ подскажа, че „момчетата са си момчета“, и отивам до канапето, където е оставен старият ми лаптоп. Днес го извадих от гардероба, когато разбрах, че Пол е взел своя.

— Има и друг разход в „Ройъл Палм Стейкхауз“ за 500 долара днес сутринта.

Развратници с изкуствен тен, а след това вечеря с пържоли и каквото там са измислили. Профилът на Пол като верен съпруг продължава да се свлича по наклонената плоскост. Все по-лесно ми става да го мразя напоследък.

— Май съпругът ми се е развилнял.

Отворих лаптопа, за да проверя дали има батерия. Сложих кабела. Налагаше се да използвам интернета на телефона.

— Какви са другите разходи, Мелани? Не съм напълно сигурна за тези, по всяка вероятност са на Пол, но в момента го няма. Току-що му написах есемес, за да разбера.

Взех телефона от зареждащото устройство и написах „Илужънс Маями“ в Гугъл. Излезе рецензия с една звезда за испански ресторант, но когато проверих, разбрах, че е бил затворен през 2015 г.

— Момент да проверя. Има покупка в магазин наречен „Уайнд-Даун“ за 200 долара и покупка за 500 в спа център „Синкронисити“. — Какво щастие, докато аз не мога да си намеря място от притеснение заради проблемите, които изникват около нас, Пол се глезоти. Трябваше да прекратя този разговор и да започна да проверявам.

— Мелани, потвърждавам, че разходите са направени от Пол. Току-що ми пусна есемес.

— Благодаря ви, госпожо Кембъл. Значи мога да вдигна запора на картата?

— Да, няма проблем. — Не искам Пол да разбере, че картата е със запор, и да мине в отбранителна позиция. Ако вече не е станало.

— Много се извинявам за неприятностите, които може да сме ви причинили.

— Неприятности ли?

— Имаше опит за използване на картата рано тази сутрин, който бе направен, след като наложихме запор на трансакциите.

— Така ли? Къде е искал да пазарува? — Можех единствено да гадая. Да не би да ставаше въпрос за среднощно караоке или специална услуга в някой долнопробен клуб за танци в Маями? Всичко в това главоломно харчене издаваше присъствието на Уес.

— Плащане в къща за гости „Харбър Роуз“ тази сутрин на стойност 472 долара.

Усетих как ме побиват студени тръпки.

— Ъъъ. Няма проблем. Той е уредил въпроса. — Затворих.

Значи Пол не беше в Маями. „Илужънс“ беше бижутериен магазин в Колд Спринг Харбър. Нямаше нужда да проверявам в Гугъл. Познавах го добре.

Сърцето ми започна да блъска по-силно. Изписах „Ройъл Палм, Лонг Айлънд“ и излязоха 1023 снимки. Кликнах на една от великолепните снимки на ресторант с четири звезди, описан като „съвършеното място за романтично празненство“. Намираше се на осем километра от „Илужънс“ и човек можеше да отиде пеша до „Харбър Роуз“.

„Харбър Роуз“. Това беше същата къща за гости, в която отседнахме втората вечер след сватбата и за различни годишнини след това. Докато бизнесът на Пол не потъна.

Пол, изглежда, си беше организирал романтичен уикенд без мен.

Излязох навън с надеждата свежият въздух да потисне напиращото зад очите ми главоболие. Небето беше прекрасно в розово и синьо, избледняващо жълто в гаснещия следобед. Той буквално е бил в задния ни двор през това време.

Телефонът ми завибрира в ръката. Забелязах, че кокалчетата ми са побелели, толкова силно го стисках. Името му се изписа на екранчето.

Здрасти, мила.

Времето е супер.

Не ми е приятно, че съм толкова далече.

Наблюдавам великолепен залез и ми се иска да си до мен.

21.

Силвестри

Не можех да се стърпя да не се подбъзикна с него.

Когато вдигнах поглед и видях Уолкот да влиза, както обикновено с костюм в три части, аз извих демонстративно очи.

— Пак ли скапаната жилетка? Приличаш на Балки[2].

— Нямаше ли една стара приказка? — отвърна той. — Обличай се за работата, която искаш, не за тази, на която ходиш?

— Ако имаш за цел да станеш пастир на кози на остров Мипос, значи си на прав път.

— Просто си търся работа, на която ще мога да избирам по-качествени партньори.

— Леле, само че без мен ще ти липсват остроумните подмятания.

— Кога най-сетне ще чуя такова? — засече ме той.

— Добре — отвърнах. Посочих картонената чашка на бюрото му. — Кафето е все още горещо.

— Благодаря. Кембъл ще дойде днес сутринта, веднага след пътуването до Флорида, нали така? — Погледна колко е часът и аз се сетих, че той е единственият човек, още ненавършил четиресет, който продължава да носи часовник. Но можеше да се каже, че напоследък и двамата сме под четиресет.

— Да, ще пристигне скоро. Готов ли си да развъртиш магията си? — попитах.

Той сви рамене.

— Защо не. Чакай първо да пийна няколко глътки — реши и посегна към чашата. — След това ще се позабавляваме с онзи пич.

Цяла сутрин очаквах с нетърпение този момент.

Бях се настанил в стаичката за разпит, когато партньорът ми въведе Кембъл. Направо ми течаха лиги от нетърпение. Отдавна не бях имал шанс да забия зъби в някой заподозрян, а и досега не бях имал партньор с умения в разпитите, чиято слава да се носи така, както на Уолкот. Това беше моята представа за готино прекарване.

Партньорът ми се зае с официалната част, представи ни отново и посочи на Пол Кембъл да седне на масата срещу мен. Кембъл беше облечен в чифт свободни дънки, които създаваха впечатление на изцапани, и тънка термоблуза с дълъг ръкав. Уолкот отпусна ръка на рамото на заподозрения, преди да заобиколи масата, разкопча сакото си и се настани до мен. Имаше нещо театрално в цялата работа. Започнах да разбирам защо облича жилетка без ръкави под сакото.

— Господин Кембъл — започна партньорът ми. — Благодаря ви, че отделихте време, за да дойдете тази сутрин. Как мина пътуването до Флорида?

— А, супер. Благодаря. — Пол изглеждаше разсеян.

— Били сте там за конференцията на брокери на недвижими имоти, нали? — попитах. — Къде ви настаниха за събитието?

— Ами… — Той се поколеба, след това ни помогна. — Трябва да призная нещо, господа.

— Приемаме всякакви признания — уверих го аз. — Казвайте.

— Не бях в Маями този уикенд. Заел съм се с един строеж в града, над който трябваше да поработя, но не исках Ребека да разбира.

— Объркан съм — прекъснах го аз. — Мислех, че се занимавате с недвижими имоти.

— Ами — започна той — преди да се заема да продавам къщи, ги строях. Години наред имах строителна фирма. Кризата от 2008 г. ме удари тежко и се наложи да се преориентирам.

— Хм — изсумтя Уолкот. — Значи все още се занимавате със строителство като странична дейност.

— Понякога, да — обясни Пол. — Това е просто допълнителна дейност, с която се занимавам в момента. Нещо като план за старини. Но засега поне държа Ребека на тъмно. Ще бъде нещо като изненада.

— Интересно. Наблизо ли е? — попитах.

— В западна посока. Един парцел, който имам от няколко години.

— Ясно — отвърна Уолкот. — Хванали сте пазара навреме и сега ще имате печалба.

— Да — съгласи се Пол. — Това беше идеята.

— Предприемчив човек — добавих.

Заподозреният ни отправи нещо като усмивка и се загледа в пространството между мен и партньора ми. Оставихме мълчанието да натежи за няколко минути. Кембъл се размърда на стола.

— Господин Кембъл — заговори Уолкот. — Помолихме ви да дойдете днес тук, защото се надявахме да хвърлите светлина върху един доста объркан случай.

— Разбира се — съгласи се с готовност Пол. — Как да ви помогна?

— Така — продължи Уолкот. — Надяваме се да ни кажете нещо повече за Шийла Максуел. Изглежда не е била от най-общителните нито в града, нито в студиото, където е тренирала със съпругата ви. По всичко личи, че е била самотница.

Кембъл не отвърна веднага, замисли се над отговора си.

— Не я познавах много добре. Връзката ни не беше социална, така че ми е трудно да ви кажа каквото и да било.

Приведох се напред и движението ми привлече погледа му.

— Преди стана въпрос за близост, струва ми се. Освен това споменахте, че тя ви е разказвала за изневярата на съпруга си. Питам, защото тези подробности могат да ни помогнат да си създадем по-ясна представа. В момента, за съжаление, не разчитаме на много. Помните ли нещо конкретно за съпруга ѝ?

Той вдигна очи нагоре и наляво.

— Знам, че е пътувал доста. Изглежда е имал връзка с колежка. Стори ми се гадняр, поне както тя го представи.

Уолкот се намеси:

— „Както тя го представи.“ Интересен избор на думи, господин Кембъл. Имате ли основание да смятате, че ви е казала истината?

Мисълта, че някой може да го излъже, изглежда, учуди заподозрения.

— Всъщност цялата тази работа ми се стори малко странна, съпруга вечно го нямаше, но предположих, че ми казва истината. Защо иначе ще ми разправя тези неща? Какво става тук?

— И ние се опитваме да разберем — обясни партньорът ми и постави разпечатка от вестникарска статия на масата между нас.

Оглеждах внимателно Пол, докато четеше материала, а устните му мърдаха беззвучно. Когато стигна до онази част, която трябваше да бъде изненада, той застина. Ококори се, след това смръщи чело. Премести поглед от текста към датата под заглавието, след това вдигна глава към нас. Изглеждаше напълно слисан.

— Ама тя…

— Била е омъжена за Даниъл Грейвс — закима Силвестри.

— Доста зловещо съвпадение с името[3] — не се сдържах аз.

— Тя е запазила своето — продължи Уолкот. — Даниъл и Шийла са живели в Сан Франциско допреди няколко години, когато Даниъл загива по време на гмуркане.

— По време на медения им месец — уточних.

— Разбирам, че това ви идва като шок, Пол. Знам, че мислите за сигурността на семейството си, затова трябва да ни разкажете всичко.

Той кимна безмълвно, слисано.

— Пол? — повика го Уолкот. — Ще ви прочета серия от есемеси между вас двамата. Те са отпреди два месеца. Просто ми отговорете честно. Ако тази жена е някъде наоколо, не искаме да застраши живота ви, нито този на съпругата ви или на кучето.

Той погледна партньора ми така, сякаш не се беше сетил, че за кучето има опасност.

— Дъф ли?

— Просто се стараем да не пропуснем нищо — добавих. — Все пак тя е познавала кучето ви. А има и вероятност да не е напълно стабилна.

— Добре — отвърна разсеяно Пол. — Разбира се.

Уолкот извади купчинката разпечатки изпод масата и ги остави отгоре. Започна да ги разглежда и да отбелязва нещо. След няколко страници спря.

— Тук имаме нужда от разяснение, Пол. — Той постави пръст върху есемес в средата на страницата. — Тук се долавя флиртаджийска нотка. — Прегледа написаното до края на страницата. — А, ето това е. Вие я каните у вас и езикът ви е доста издайнически.

Кембъл се намести отново на стола и започна да се чеше по брадичката.

— Добре, момчета. Ще ви кажа истината.

— Така е най-добре — съгласих се аз.

— Връзката ни май не беше чисто емоционална — призна той. Двамата с партньора ми закимахме с разбиране.

— Ясно — отвърнах. — Било ви е доста тежко в онзи момент.

— Не се гордея с това — поясни той.

— Тя е била красива жена — натъртих. — И двете са били.

Той погледна объркано.

— Извинете — поясних. — Говоря за Саша Андърс. — Тялото му се отпусна едва забележимо, когато споменах името. — Вижте, двамата с партньора ми се занимаваме със случай, в който са изчезнали две жени, така че понякога мислим и за двете.

— Да — съгласи се Кембъл. — Саша беше красива. Но между нас нямаше нищо такова. Поне от много отдавна. Вече не беше мой тип.

— Защо така? — попита Уолкот. — Не са ли един тип? Физически.

— Май да — отвърна Пол. — Просто исках да кажа, че Саша е… не знам… отегчителна.

— Ясно — кимна Уолкот, докато продължаваше да прехвърля следващите разпечатки. — Добре, ваши снимки, влюбени гълъбчета. Предполагам, че това сте вие — продължи той и показа снимките на пенис и на гол мъжки гръб. Спря неочаквано и погледна Кембъл в очите. — Тук вече любопитството ми надделя. — Отдели най-горната страница от купчинката и я постави пред нашия заподозрян. — Бихте ли прочели какво пише?

Кембъл пое страницата и се поколеба. Погледна първо партньора ми, след това мен и най-сетне прочете на глас подчертаното:

— „Ще те довърша.“

Уолкот си достави удоволствие, като пое дълбоко въздух и изпъна рамене.

— Сега разбирате ли, Пол, за какво ви питам?

Видях как колелцата зад очите на заподозрения започнаха да се въртят.

— Господа, разбирам как изглежда. Моля ви, не забравяйте, че бях на ръба. Тази жена дебнеше съпругата ми из града, както виждате от тези ранни снимки. Тя очевидно беше нестабилна, а аз не знаех какво друго да направя. Тя не откликваше нито на разум, нито на логика, единственото, което ми се струваше, че ще даде резултат, беше проява на сила. В отчаянието си взех лошо решение. Никога не бих изпълнил заканата си, но реагирах в момент, когато бях разгорещен, и това беше последният ми опит да я разкарам от живота ни.

— Казвате „последен“ — изтъкна Уолкот. — Навремето е трябвало да знаете, че това ще бъде последното ви пререкание с тази жена, нали? — Имах чувството, че наблюдавам как оперира хирург.

Останах впечатлен колко бързо се овладя Кембъл.

— Казвам го сега, като се връщам назад. Навремето ми се струваше, че тя е на ръба. Страхувах се и за себе си, и за съпругата си. Беше наистина разтърсващо.

— Представям си — отвърна Уолкот. — Искам само да уточня, че тази размяна на есемеси е била последната ви връзка с госпожа Максуел, нали?

Наблюдавах как очите на Кембъл се вдигнаха нагоре, после се извиха надясно, преди да срещнат погледа на партньора ми. Лъжецът се издаде.

— Да, тогава за последен път имах нещо общо с нея.

Уолкот подпря десния си лакът на масата и започна да гали брадичката си, без да откъсва очи от Кембъл. Усетих, че Кембъл полага огромни усилия, за да не мига, докато партньорът ми го фиксира. Защо не си бях взел пуканки, за да гледам това представление.

— Добре тогава, господин Кембъл — заключи партньорът ми с глас, който мигновено разсея напрежението. Подпря длани на масата и се изправи. Последвах примера му, както и заподозреният. Уолкот закопча сакото на костюма, заобиколи масата, стисна Кембъл за рамото и внимателно го насочи към вратата. — Много ви благодаря, че дойдохте днес. Ще се свържем с вас, ако има някакво развитие по случая, така че, моля ви, направете същото, ако чуете или видите нещо. — Задържа вратата, за да може Кембъл да излезе, а той побърза да се измъкне.

— На всяка цена, детективи — отвърна Кембъл с ъгълчето на устата. — Благодаря ви. — Не погледна нито един от нас на излизане от стаята за разпити.

Излязохме в коридора и се загледахме след него. Крачеше бързо. Партньорът ми пусна вратата и се обърна към мен. Хитра, доволна усмивка се разля по лицето му. Кимна.

— Той потъва — заявих аз.

— И още как.

22.

Пол

ПОДОЗРЕНИЯ ВЪВ ВРЪЗКА С

УДАВЯНЕТО ПО ВРЕМЕ НА МЕДЕН

МЕСЕЦ НА ОПИТЕН ГМУРКАЧ

Заглавието просветна като маяк в главата ми. „Господи, знаех си. Лъгала ме е през цялото време. Била е дори по-откачена, отколкото си мислех. Тя се е погрижила онзи нещастник да се удави. След това е излъгала. Лъгала е години наред. Господи. Защо не се вслушах в себе си? Усещах, че има нещо, още от самото начало. Какъв съм глупак.“

Пролетното слънце блестеше ослепително, докато излизах от управлението и пресичах паркинга. Присвих очи, докато вървях към джипа. Успях да се добера до страничната врата, преди позивът за гадене да преобърне вътрешностите ми. „Тя не е била там единствено за да ни уплаши. Дошла е, за да ни убие. Правила го е преди. И е била решила да го направи отново.“

Насилих се да отворя вратата, качих се и запалих двигателя. Потях се обилно и едва удържах волана, но трябваше да се разкарам от този паркинг, да се махна от това място. Кой знае дали двете скапани ченгета не ме наблюдаваха от някой прозорец. „Бавно. Дишай. Продължавай да дишаш.“

Качих се на магистралата и едва изминал четиристотин метра, се наложи да отбия и спра. Оставих двигателя на джипа да работи, втурнах се към дърветата и повърнах обилно в края на горичката. Кафето остави горчив вкус в устата ми, а киселината прогори гърлото и ноздрите ми.

Погледнах към обезцветената трева в сечището пред дърветата и неочаквано се видях как копая отново, как преди няколко седмици се опитвах да се преборя със замръзналата земя, как се надбягвах със слънцето, как горяха мускулите ми. Влачех противното отпуснато тяло към плиткия гроб. Отстъпих, за да изритам найлона в дупката, а той се разгърна. Шийла се измъкна от него и ме зяпна. „Трябваше да си ти“, прошепна тя.

Пронизителният клаксон на трактор с ремарке ме върна към настоящето. Ръцете ми бяха подпрени на коленете, дишах тежко. „Стегни се, тъпако.“ Върнах се бавно при джипа и седнах. Главата ми пулсираше от болка, в центъра на стомаха ми се бе отворила горяща дупка. Изключих двигателя, тъй като в момента не бях в състояние да шофирам.

Не можех да дишам. Отворих вратата, скочих от седалката и едва не паднах. Отидох до предната част на автомобила и се подпрях на капака. Топлината на метала се вля в дланите ми и ми вдъхна увереност. Отпуснах глава към земята и изкрещях пронизително.

Последните две нощи бяха същите. Измъквах се в малките часове и шофирах до Смиттаун Бей. Трябваше да изровя тялото, тъй като бях допуснал огромна грешка. Спрях на мястото, паркирах и грабнах инструментите. Земята поддаде лесно, така че лопатата ми беше достатъчна. Копаех и не спирах, но ми се стори, че е минала цяла вечност, преди да имам някакъв напредък. Борех се с изтощението, когато най-сетне видях найлона. Почистих останалата пръст и изтеглих тялото от дупката. Когато развих рулото, видях безжизнените очи на Ребека да се взират в мен.

И двете нощи скачах облян в студена пот, облекчен, че съпругата ми не спи до мен. Милата ми съпруга, която си мислеше, че съм в Маями, въпреки че спях в мотелска стая през няколко градчета от нея.

Дробовете ми горяха. Прегракнал бях от крещене, главата ми бумтеше. Трябваше да се върна в Колд Спринт Харбър, за да проверя екипа. Отдръпнах лепкавите си от пот длани от капака и се върнах към вратата. Издишах дълбоко и запалих двигателя.

Докато се вливах отново на магистралата, покрай мен мина автомобил „Краун Виктория“. Подадох газ и се изравних с автомобила. Шофирах успоредно с него и проверих с крайчеца на окото си. Не бяха Уолкот и Силвестри. Тези клоуни започваха да ме нервират. Дразнех се, че им обръщам толкова много внимание, но те нямаха с какво да ме заковат. Абсолютно никакви доказателства не ме свързваха с парцела в Смиттаун Бей, а благодарение на Хавиер и екипа му, в мазето на Колд Спринг Харбър имаше предостатъчно ДНК, за да побърка една лаборатория.

— Имиграционни власти. Не мърдай!

— Cabron[4]! — Момчетата се обърнаха към мен. — Chinga tu madre[5]!

— Просто се бъзикам с вас, момчета — прихнах аз. — Хавиер, идете на обяд, когато решите.

— Благодаря, pendejo[6].

Докато той се занимаваше с работниците, аз огледах скелета на дома, който строяхме. Напречните греди бяха поставени чисто, вече бях избрал черешово дърво за подовете. Момчетата напредваха добре тази сутрин. Какво облекчение, че успях да ги накарам да си свършат качествено работата. Бачкатори, които обръщат внимание на детайлите, са истинска радост. Освен това нямаха нищо против да превиват гръб през уикендите, нищо че от имиграционния им статус имаше какво да се желае.

Присвих очи и оставих строежа да приеме форма. Видях боровите греди и извитите тавани. Видях камината, усетих мириса на дърво. Усетих гранита под пръстите си. Видях стените и помирисах прасната боя. Домът щеше да стане много красив. Не беше същият като онзи, който с Ребека си представяхме, когато започнахме да обсъждаме мечтания си дом преди много години, а по-величествен, по-изискан. Благодарение на комисионата от продажбата в Саутхамптън всичко това стана възможно. Сега щеше да бъде различен дом, за други хора. Промяна в плановете. Ново начало. А съпругата ми нямаше никаква представа.

— Хавиер, имам оглед при отворени врати след малко. Нали мога да ви оставя, момчета, днес следобед?

— Да, няма проблем. Доволен ли си дотук?

— Изглежда чудесно, мой човек. Давайте все така. Ще съм тук на сутринта, навреме за доставката.

— Какво ще дойде?

— Борови греди.

— Добре, шефе.

Отправих се към фитнеса, за да взема душ и да се подготвя за огледа. Тъкмо отключвах шкафчето си, когато миризмата подразни все още чувствителния ми стомах и едва се удържах да не повърна отново. Май работните дрехи, които не бях сменял цял уикенд, се бяха вмирисали бързо. Мамка му. Налагаше се да отскоча до дома някой ден през седмицата и да вмъкна мръсните дрехи за пране, докато Ребека е на работа. Не можех да си позволя да разбере какво съм замислил.

23.

Ребека

Пол се върна от пътуването, но ми прати есемес, че трябвало да отиде направо на работа от летището. Какво облекчение, тъй като това беше първият понеделник от двайсет години насам, в който не ми се налагаше да ходя на работа. Така и не успях да почистя, защото ме завладя усещане за безопасност и баланс от факта, че си имам свой арсенал тайни. Отворих телефона си и кликнах на снимките на страниците от дневника му за незнайно кой път през последните седемдесет и два часа.

Следите ставаха все по-дълбоки, докато се опитвах да ги скрия. Кошмарът непрекъснато се повтаряше — вървях бос в снега, опитвах се да настигна нашите и някой ме преследваше. Непрекъснато се обръщах назад, за да прикрия следите си, но с колкото повече сняг ги засипвах, толкова по-дълбоки ставаха. Колкото по-бързо вървях, толкова по-далече се оказваха родителите ми. А онова, което ме следваше, приближаваше.

Останах изненадана, че е писал за родителите си. Не беше говорил за тях отдавна, споменаваше ги единствено мимоходом. Това обаче беше преди, когато все още разговаряхме. Видях, че колата му влезе в алеята пред нас. Беше пет и половина следобед и нито един от двамата не се бе прибирал толкова рано от много отдавна. Затворих телефона и се отправих към кухнята, където преди ме чакаше работата, която си носех за довършване.

От уредбата звучеше музиката на Чет Бейкър. На плота, до недопита чаша мерло с моето червило, бе поставен отворен роман на Стивън Кинг. Извадих хапче „Окси“ от металната кутийка, в която някога имаше ментови бонбони, и го лапнах. Огледах внимателно грима, който си бях сложила преди малко, и грижливо сресаната коса в отражението на плъзгащите се врати, докато приглаждах любимата си рокля от „Аликзандър Уонг“ за работа, но без да прекалявам, за да изглежда така, сякаш съм я носила през деня.

Когато Пол влезе в къщата, сърцето ми откликна независимо от ума. Той изглеждаше изпит, уморен и красив, както винаги. Не знам дали заради хапчетата, нервите или инстинктивното вълнение, което ме обземаше винаги когато го виждах, но сърцето ми заби силно. Навремето това беше любимата ми част от деня. Тогава се втурвах към дома, нямах търпение да се видим. Споменът за това сега ме подразни и беше напълно не на място.

Забелязах познатия поглед в очите му, когато влезе с усмивка. Преди бърках значението на този поглед, но сега вече знаех какво представлява. Увлечение. Заслепление. Ненаситност. Познавах го добре от началото на връзката ни и от времето, когато чукаше Шийла. Този поглед ме прониза дълбоко, но у мен се надигна известен триумф, тъй като знаех, че този път не съм три крачки назад.

Пол беше страхотен актьор, емоциите, изписали се по лицето му, бяха почти убедителни. Усетих нещо като носталгия за времето, когато тънех в невежество. Насилих се да покажа някакъв ентусиазъм. Оказа се по-лесно, отколкото очаквах, защото част от мен се чувстваше щастлива, че го вижда. Отдадох го на това, че не бях излизала от къщата почти три дни и копнеех за човешки контакт.

— Здравей, красавице. Да знаеш само колко се радвам, че съм си вкъщи. Липсваше ми. — Той държеше чантата с компютъра и букет цветя. Лалетата ме накараха да поставя под въпрос всички букети, които някога ми беше подарявал. Колко от тях са представлявали цветни извинения, защото не му е стискало да ги изкаже с думи?

Облечен беше в костюм, който не бях виждала никога, и веднага пролича, че няма и следа от тен. Насилих се да не спомена нито дума за това. Пристъпих към него, защото, като стоях така, имах чувството, че се издавам. Той ми подаде цветята и аз направих усилие да се усмихна.

— Прекрасни са. — Искаше ми се да ги стъпча върху килима. — Здрасти. — Оставих го да ме привлече до себе си. — Как мина пътуването?

Не можах да преценя дали ме притисна, за да прикрие как тялото му се напрегна при този въпрос. Плъзна ръка по гърба ми и я остави там, докато ме водеше към канапето. Постарах се да не мисля къде са били напоследък ръцете му. Седна до мен, усмихна се и потри очи.

— Труден ли беше денят ти? — Отпуснах ръка върху крака му. — Много си красив. Да не би да си се облякъл специално за стюардесите? — Всяка дума, която изрекох, звучеше игриво.

— Смених си костюма в офиса, за всеки случай. С Уес получихме есемеси веднага след кацането. Собственикът на голям имот бил решил да ни даде правата за продажбата. Уес попадна на този имот миналата седмица. — Не ме поглеждаше, защото правеше някакви физиономии на Дъф, който бе отпуснал глава на другия му крак. Лесен начин да избегне очите ми, когато лъже. Отпусна едната си ръка на главата на кучето и започна да го чеше зад ушите, а другата сложи на бедрото ми, почесвайки лекичко и мен, сякаш не можеше да движи едната без другата.

— Какъв е имотът? — Хрумна ми, че се опитва да поведе разговора далече от предполагаемото пътуване.

— Гледка към плажа в Саут Саг, на Крествю. Четиресет и четири милиона. Купувачът предложил петдесет, без дори да го е видял. Собственикът е стар приятел на Уес от гимназията. — Най-сетне ме погледна. Ако лъжеше, значи се справяше великолепно.

— Леле. На това му се казва голяма риба. Но не изглеждаш много въодушевен.

Пол не само си намери работа и се измъкна от кризата на средната възраст, но се оказа добър в работата. Подобни комисиони направо ме слисваха. Колко пари още му трябваха? Усещах как напират страховете и тревогите ми на съпруга. Дори не ми беше хрумвало досега, че може да дължи на някого големи суми. Интересно за дъщерята на човек, непрекъснато затънал в дългове, който от страх е крил истината от близките си. Хрумна ми, че може би липсващите пари нямат нищо общо с новата мръсница в живота му. Предположих обаче, че това не са взаимно изключващи се лъжи.

Следите ставаха по-дълбоки, колкото по-упорито се опитвах да ги замаскирам.

— Комисионата е огромна, но на къщата ще ѝ трябва поне година до завършването. Собственикът ѝ бил някакъв тип с доверителен фонд, който станал дилър на наркотици и използвал наследената къща, за да складира стоката при пренасянето ѝ. Буквално тъпчел дрогата в стените. По-голямата част били хапчета. Не че му трябвали пари, обзалагам се, че е вършел тази работа, защото е гледал твърде много епизоди от „В обувките на сатаната“. От „Борба с наркотиците“ направо разкостили къщата. Стени, подове, каквото се сетиш. Докато не го осъдят и не замразят банковите му сметки, къщата няма да се почиства, нито ще се правят огледи, не може и да се продаде.

Постарах се да не се разсейвам, като си представях как хапчетата са се гушили в стените, докато не са ги открили, а и колко много са били. Какво разхищение. Не искам да го разпитвам и за „почистването“. Предпочитах да не знам.

— Миналия месец в „Поуст“ изнесоха всичко за тази работа. — Каза го така, сякаш разговаря с нормално човешко същество, което напълно владее живота си и проявява интерес към прегрешенията на другите. Всяка фибра от тялото ми тръпнеше от ендорфин. Приближих се до него и се облегнах на гърдите му. Сякаш парченце от пъзел се намести на точното си място.

Приятно ми беше да усещам ръката му на крака си, след това по лицето и на врата. Настръхнах цялата. Хапчето беше разцъфнало в мен и аз се топях в ръцете му. Искаше ми се да премести и другата си ръка върху мен, да я плъзне по тялото ми и отпред на шията. Щях ли да се съпротивлявам, ако решеше да стисне? Усетих, че в мен живеят различни мои личности. Опитах се да насоча разпилените мисли в една, разумна, смислена.

— Кой е купувачът?

— Нямам представа. Някакъв потаен тип. Странното беше, че почти не проговори. Направи сто снимки с телефона си и си замина, без да ни каже. Час по-късно пусна есемес с офертата. Къщата все още не беше обявена, а Уес така и не получи отговор кой е насочил купувача към нас.

Хм. — Нямах какво повече да кажа. Дъф премести глава от бедрото на Пол на малкото разстояние между нас на канапето. И двамата поставихме ръце върху главата и ушите му и пръстите ни се докоснаха. Пол мълчеше.

— Да си се чувал с детективите? — Подбрах много внимателно думите си, тъй като не бях сигурна дали е безопасно да подема разговор за тях, но знаех, че посещението им и новото присъствие в живота ни представлява един от стадото слонове, които се настаняваха в кремавия ни хол.

— Аз ще се оправя. Ти не се тревожи. Те няма да създават проблеми. Просто прави всичко, което обикновено правиш. Ходи на работа, на спининг, разхождай кучето. Ако не вършим необичайни неща, няма да има причина да се занимават с нас. — Той говореше отсечено и за щастие беше твърде разсеян, за да забележи как се напрегнах, когато спомена работата ми. Очевидно трябваше да следвам някаква рутина, да се преструвам, че всичко е нормално, не само заради ченгетата, но и заради него.

След малко добави, сякаш току-що се беше сетил.

— И внимавай с болкоуспокояващите, Маду, в момента трябва да си с бистър ум и разумна.

Постарах се да не покажа обидата си. Той рядко споменаваше това, че гълтам хапчета, но когато го направеше, ми напомняше, че не успявам да прикрия тайните си, както си въобразявах. Едва се сдържах да не изтъкна, че и той не крие своите много успешно.

— Нещо друго да се е случило днес? — Думите се изплъзнаха от устата ми, която сякаш съществуваше отделно от останалата част от мен и ни наблюдаваше как седим на канапето с кучето и лъжите, удобно разположили се между нас. Той ме погледна особено и аз изпънах гръб. Мама му стара, трябваше да се държа нормално.

— Добре ли си, Маду? Как мина твоят ден? Наред ли е всичко в работата?

— А, добре съм. На работа си е все същото. Просто съм уморена. — Без да се замислям, се хванах за сламка. — Всъщност имам чувството, че се разболявам. Може да си остана вкъщи, ако и утре се чувствам така.

— Миличката ми. Защо не каза? Върви да си легнеш. Ще ти направя нещичко. Какво ще кажеш за доматена супа и печено сиренце? — Това мило отношение ме накара да застана нащрек, което беше глупаво, тъй като той се беше грижил за мен по същия прекрасен начин всеки път, когато съм била болна, стотици пъти. Просто се държеше естествено. Или пък през цялото време се беше преструвал. Чувствах се напълно оплетена в съмнения.

— Не ми е чак толкова зле. Всъщност ще поръчам нещо, ще си легна и ще гледам телевизия.

— Звучи чудесно. — Забелязах, че у него се прокрадна микроколебание. — Искам да взема душ. Денят ми беше дълъг и съм се вмирисал.

Погледнах го в очите и забелязах, че има петънце пяна за бръснене и прясно порязано място малко под ухото. Косата му беше влажна, той миришеше на душгела, който използва във фитнеса си. Костюмът му сякаш бе току-що свален от закачалка. Отидох в кухнята, за да го наблюдавам отдалече. Виждам те, Пол.

Върнах се при него и му подадох чаша вино, за да оправдая преместването си от канапето. Той се протегна доволно към чашата.

— Върви да вземеш душ и си почини. Аз ще поръчам нещо за хапване. Твой ред е да избереш нещо за гледане.

— Сигурна ли си, че си добре? Струваш ми се малко… не знам, унила. Знам, че последните дни бяха изпълнени със стрес. Двамата обаче ще се справим. Винаги е така. — Забелязах колко внимателно го каза, как отчаяно се надяваше да не подема задълбочен разговор точно сега.

— Добре съм. И аз съм изморена, работата беше голяма досада днес. — С каква лекота лъжехме и двамата. Чух как уверено и убедително излязоха думите от устата ми. Почти им повярвах и аз. Той се усмихна и кимна, прокара пръсти през косата си. Бръкна в джоба на сакото за телефона си и го погледна. Смръщи чело и нещо мрачно премина по лицето му. Овладя се в мига, в който забеляза, че го наблюдавам.

— Наред ли е всичко?

— Да, напълно. Уес ми е писал. — Стори ми се разсеян, когато погледна екрана и прокара пръст по него. В същия момент се обърна с гръб към мен и тръгна към спалнята.

Щом влезе под душа, аз прерових сака му от уикенда, за да потърся издайнически следи. Всичко ми се стори стандартно, дори банският и лосионът със слънцезащитен фактор. Всичко си беше наред, с изключение на червената кърпа, която отворих бързо, за да потвърдя подозренията си. Пистолетът, от който уж се беше отървал, за който ми каза, че повече няма да се тревожим, беше вътре. Запитах се защо му е трябвало на Пол да разнася пистолет, когато е в командировка, още повече когато минава през проверка на летището. Нямаше как да му задам подобен въпрос. Пъхнах кутията обратно в багажа и се отправих към спалнята с надеждата да ми е останало още време, за да прегледам телефона му.

Той обаче не беше в сакото, което бе закачил отзад на вратата. Не го намерих и на другите обичайни места. Времето започваше да ме притиска. Отпуснах се на длани и колене, за да проверя, да не би да е паднал под леглото, когато се сетих, че го е взел в банята.

Вратата беше оставена открехната и го чух да пее зад завесата. Отворих и през парата мярнах пистолета на плота. Преди да успея да го грабна, той надникна иззад завесата и ме видя в огледалото как го наблюдавам от вратата. Ухили се.

— Палавница.

Трябваше да бъда игрива. Той не знаеше нищо. Отправих му пламенен поглед, задържах го за няколко секунди, а след това се врътнах и се отправих към хола. Извадих макбука от чантата му и го отворих бързо. Прегледах историята на търсене и последната страница, която беше отварял, се оказа статия от „Сан Франциско Кроникъл“ за инцидент с гмуркач на Ямайка. Копирах линка и го изпратих на своя имейл от акаунта на Пол, а след това изтрих имейла от изпратени и от папката с боклук. Прегледах имейлите му, но не открих нищо необичайно. Кликнах айпи адреса му и прехвърлих информацията, от която имах нужда на моя телефон.

— Маду? — Сърцето ми се качи в гърлото, докато изключвах компютъра му и го пъхвах обратно в чантата. — Би ли дошла за момент? Трябва да поговоря с теб. — Беше излязъл от душа и долових в гласа му нотки, които познавах много добре. Той ме искаше гола, по корем. Много отдавна не бях чувала този глас и останах изненадана. Изпитвах ужас от онова, което може да ми направи, но ме беше страх да откажа. Докато отивах към стаята ни, дръпнах ципа на роклята.

Телефонът му беше на нощното шкафче, виждах го ясно. Топлите му ръце сграбчиха силно бедрата ми, за да контролира ритъма. Погледнах към него през рамо, за да не реши, че се разсейвам, но очите му бяха затворени. Очевидно беше погълнат от собственото си въображение и дори не ме забелязваше. Не можех да откъсна поглед от екрана на телефона му, който буквално експлодираше от есемеси, но се намираше твърде далече, за да успея да видя от кого са и какво пише в тях, но пък беше достатъчно близо, за да видя, че пристигат един след друг.

Събудих се с чувството, че главата ми е пълна с морска вода и пясък. По време на филма непрекъснато се унасях, а после се будех заради хапчетата. Бях прекалила, а не можех да се оставя в такова състояние. Бях толкова напрегната заради есемесите, които той получаваше, че смачках един хидрокодон и го изшмърках, докато Пол плащаше на доставчика на храна. Не помнех кой е филмът, единствено че е стар и че Пол го бил гледал с баща си някога. Очевидно мислеше за родителите си.

— Сигурно наистина ти е зле, мила. Едва си държиш очите отворени и си цялата потна. Не хапна почти нищо. — Прошепна това, докато ме пренасяше в леглото. Бях го прегърнала през врата. Когато ме вдигна и ме гушна, почти забравих всичко. Сега вече, будна, си спомних веднага и ми призля. Само че ме чакаха важни дела.

Дъф и Пол хъркаха до мен. Вече бях изритала чаршафите и одеялата заради топлината, която се излъчваше от телата на кучето и човека, и успях да стана от леглото, без да разместя много завивки и възглавници. Запристъпвах безшумно по килима и грабнах мобилния му телефон от нощното шкафче. В хола се облегнах на полицата над камината и усетих на рамото си студенината на самотния лъв, който подпираше книгите. Поставих своя телефон на полицата и се заех с неговия.

Останах малко изненадана и облекчена, че не е сменил паролата си. Изглежда беше сигурен, че тъна в невежество. Проверих последния му есемес и се оказа, че е от Уес, но от днес сутринта. Бързо скролнах останалите, тъй като не бях сигурна дали ще вляза, след като инсталирам приложението. Щях да мога да чета есемесите му, да съм наясно с местоположението му и историята му на търсене на своя телефон за нищо и никакви двеста долара на месец. Нито един от получените имейли не ми се стори подозрителен и за момент ме бодна съмнение. Дали не бях оставила въображението си да се вихри. Само че празната банкова сметка и все по-дългият списък с лъжи на Пол не бяха за пренебрегване, така че не можех да си затварям очите за тайните му.

Вкарах „Майндс Ай“ в аповете за купуване и възможностите бяха налице. Свалих го и го активирах с логина, който бях създала по-рано днес. Иконата с око се появи на екрана му. Влязох бързо в настройките му и кликнах, за да я скрия. Когато се върнах на основния му екран, окото вече го нямаше.

Взрях се в грейналото си лице в огледалото. Екранчето в ръката ми хвърляше призрачни отблясъци. Изчаках моя телефон да източи всички тайни от неговия. Това вече не беше случайност извън моя контрол.

Иконата око на моя смартфон показа човка и частица от секундата след това телефоните завибрираха едновременно. Влязох директно в есемесите на Пол, за да проверя кой му пускаше съобщения в един от редките моменти, когато се любехме, но не открих нищо, освен моите есемеси и тези на Уес, нищо от последните три часа. Изглежда си беше покрил следите и ги беше изтрил. Отчаях се. Въпросите без отговори бяха много и не ме оставяха да спя нощем.

Тъкмо се канех да си легна, когато моят телефон ми съобщи, че той е получил нов имейл. Името на екранчето беше Дейна. Опитах се да си спомня наша позната с това име. Отворих мейла на моя телефон и оставих неговия недокоснат. Не знам кое беше по-въздействащо, раздразнението или доказателството за подозренията ми. Зачетох думите на телефона си.

Пол,

Късно е, но мислих много за теб. Чудесно е, че се видяхме. Много се радвам, че се събрахме отново. Често мислех за теб.

Нямам търпение да се видим отново в най-скоро време.

Д.

24.

Пол

И аз мисля за теб.

Невероятно е, че се срещнахме след всички тези години.

И аз нямам търпение да се видим отново.

Докато чаках на опашката в кулинарния магазин, натиснах копчето за изпращане и усетих онова вълшебно гъделичкане в стомаха. Дейна Атуел. Откакто я открих преди две седмици, разговорите ни ми създаваха чувство за сигурност. Не исках да броя годините, които са минали от последната ни среща, но нямаше съмнение, че чувствата все още не бяха угаснали. Усещането обаче беше различно. Тя все още беше страхотна красавица, но имаше и нещо повече. Старата тръпка се бе превърнала в нещо различно, нещо по-дълбоко и по-земно.

С нея се чувствах сигурен по начин, който не бях изпитвал с друга, при това по-дълго, отколкото помнех. Чувствах се спокоен. И обзет от възторг. И съсредоточен. Знаех, че срещите с нея са тъкмо това, от което се нуждаех, за да прочистя мислите си и да оставя неприятностите с Ребека някъде назад. Това беше свежото начало, от което и двамата се нуждаехме.

Не спирах да мисля за последния следобед у тях. Лежах и се взирах в тавана, описвах сънищата, които не ме оставяха на мира. Сънища за катастрофата. Сънища за снежни бури. Сънища как заравям тела, а после ги изравям. Тези последни сънища не бяха точно сънища, но аз ги възприемах като такива, защото изпусках имена и подробности. Страхувах се, че ще си изгубя ума, ако не разкажа на друго човешко същество. А тя слушаше внимателно. Усещах, че е единствената, на която мога да разкажа. Беше единствената, на която мога да се доверя. Единствената, която няма да ме съди.

— Поръчка осемдесет и четири? Тук ли сте?

Тонът на мъжа зад щанда издаде, че е извикал номера ми не само веднъж. Бях се отнесъл. Върни се на планетата земя, Пол.

— Аз съм. Извинете ме. Много съжалявам.

— Заповядайте. — Той ми подаде пликовете по начин, който ми подсказа, че няма нищо против да си го начукам, и се прехвърли на следващия клиент.

Платих на касата и се отправих към паркинга.

Тъкмо оставих пликовете на пасажерската седалка на джипа, когато джобът ми завибрира. Извадих телефона и усетих разочарование, когато видях, че есемесът е от Уес.

Пак ли се промъкваш зад гърба на половинката?

Щеше да иска нещо от мен.

На теб какво ти пука, мучачо?

Отговорът му пристигна почти веднага.

Обадиха се в последната минута за оглед. Трябваш ми след час и половина. Става ли, мръснико?

Не точно. Хм.

Къде ще бъде?

Той отговори след секунди.

Харбър Бийч Роуд, Милър Плейс. Може да се каже, че е в задния ти двор.

С тази малка разлика, че не си бях у дома. Едва щях да успея. В последния момент.

Пусни ми адреса. Ще отида.

Тази работа щеше да отнеме време. Само че в момента ми се налагаше да захапя всеки имот, който можех. След като екипът на Хавиер вдигнеше къщата, щеше да се наложи да съм непрекъснато на строежа, за да съчетавам работата на екипите, и заради това вероятно щях да пропусна някои продажби. Действай, докато имаш възможност. Освен това крайбрежният имот на Милър Плейс можеше да се окаже голяма работа с тлъста комисиона. Добра хапка, която да ми даде начален тласък. А и след всичко станало отчаяно се нуждаех от ново начало. Боях се, че без него ще изпусна напълно нишката.

Бях на пътя към Колд Спринг Харбър. Можех да оставя обяда на момчетата и пет минути по-късно да тръгна, да се върна до нас за нов костюм и… мамка му! Открих телефона на централната конзола и успях да напиша съобщение, като следях пътя.

Маду, просто проверявам дали си успяла да отидеш на работа днес. Надявам се да си по-добре. Обичам те.

Телефонът ми избръмча два пъти, докато спра на алеята. Чух трясъка на пистолети за пирони, докато си проверявах есемесите. Първият беше от Уес с адреса на къщата. Вторият беше от жена ми.

Миличък, все още съм скапана. Обадих се, че съм болна, и си лежа с Дъф. Благодаря ти, че ми се обади. Обичам те повече.

Мамка му. Добре, добре.

Много ми е мъчно. Ще се отбия да те видя след около час.

Пъхнах телефона в джоба, извадих купичка със супа от единия плик и я поставих в стойката за чаши на централната конзола. Грабнах торбичките от кулинарния магазин и се отправих към строежа. Момчетата напредваха по-бързо от очакваното. Господи, защо нямах такива работници, когато се занимавах само със строежи!

— Шефе, докараха гредите. Май имаме всичко, за да ги вдигнем утре, нали?

— Това е страхотно, Хавиер. — Пристъпих по-близо. — Между другото, нали каза, че можеш да говориш с твоя човек за медните тръби?

— Няма проблем, шефе.

— Супер — отвърнах. — Кажи му, че мога да платя в брой, ако все още е готов да ми даде цената, която спомена.

— Добре — отвърна той. — Ще изкараш много пари, като шитнеш тази къща.

— Всичко знаеш ти — намигнах му аз. — Трябва да отида на един оглед. Имате ли нещо против, момчета, да ви оставя до края на деня?

— Няма проблем.

— Супер. Утре рано сутринта ще бъда тук, за да помогна с боровите греди.

— Добре, шефе, няма проблем.

Отидох при черокито и се качих. Тъкмо врътвах ключа, когато телефонът ми завибрира.

Пол, няма нужда да се прибираш заради мен. Добре съм. Просто имам нужда от сън. Благодаря ти.

Това обаче не ме уреждаше.

И без това трябва да мина през нас. Ще ти донеса нещо за обяд.

Времето беше от съществено значение. Тръгнах към дома.

Още с влизането накарах Дъф да престане да лае. Очаквах Ребека да се провикне и да попита дали съм аз, но гласът ѝ така и не се разнесе. Тръгнах към кухнята и оставих кутията със супа в микровълновата, за да се стопли. Беше минал час, откакто я взех от кулинарния магазин. Извадих купичка от шкафа и я поставих на дървен поднос. Внимавах да спра таймера на микровълновата, преди да свирне, и оставих супата вътре на топло. Ако успеех да взема набързо един душ в банята долу и да си облека друг костюм, щях да се кача при Ребека и да я нахраня, преди тя да…

— Здрасти, миличък.

Врътнах се бързо и забелязах, че съпругата ми ме оглежда.

— Стресна ме.

— Извинявай. Не исках. — Облякла беше парцалив халат, а лицето ѝ изглеждаше изпито.

— Всичко е наред. Опитвах се да пазя тишина, да не би да спиш. Щях да ти оставя супа за когато станеш и огладнееш. — Протегнах ръка към микровълновата, сякаш бях скапаният Боб Баркър, който представяше великолепни награди и една от тях беше нейна.

— Благодаря, миличък. Сигурна съм, че нямаше нужда да я затопляш.

— В кулинарния не беше топла, както обикновено. А и не знаех колко време ще спиш. — „Млъкни, тъпако.“

— Много си мил. — Тя ме погледна, сякаш размишляваше.

— Наред ли е всичко?

— Напълно. Защо?

Тя продължи да ме оглежда.

— Мислех, че днес Уес ти е възложил ранен оглед.

— Да, ранният пропадна и стана по-добре, защото трябваше да закарам джипа за смяна на маслото и преглед. Уес ми натресе друг след двайсет минути. Трябва да взема един бърз душ и да си облека костюм.

— Добре. След малко отивам на лекар. Някой отказал часа си, а има някакъв вирус. Искам да ме прегледат.

— Добре си решила. — Докато отивах към банята, я щипнах бързо и я целунах по челото. Останах изненадан колко беше хладна. — След огледа имам среща с Уес, за да огледаме един имот, след това ще вечеряме. Отново се е скарал с неговата.

— Господи, ама и тези двамата са едни.

— Знам. Пусни ми есемес след прегледа, а аз ще се прибера по-късно, за да се погрижа за прекрасната си пациентка.

— Благодаря, мили. Върви да продадеш къщата. — Обърнах се, а тя ме плесна по задника. Очите ѝ блестяха.

— Май се чувстваш по-добре?

— Ще се оправя.

Взех душ, облякох се и излязох в последния момент. Ако имах късмет, щях да постигна нещо с този оглед и да съобщя на доверчивата си съпруга добри новини, вероятна продажба. Новината щеше да я убеди, че отговорният ѝ съпруг си върши работата, не се занимава с някоя измишльотина и не планира съдбата на друга къща.

25.

Силвестри

— Парцелът.

Телефонът ми показваше 2:37. Светлината проряза натежалите ми от съня очи.

— Какви ги дрънкаш, Уолкот?

— Когато разпитвахме Пол Кембъл, той спомена, че се занимавал със строежа на парцел, който притежавал от няколко години. — Гласът на партньора ми звучеше твърде ясно и енергично за това време на нощта. Направо ми се догади.

— Ти къде си?

— В управлението.

— Какво, мама ти стара, правиш там? Посред нощ е.

— Не можах да заспя. Нещо ме притесняваше, но така и не успях да разбера какво. След това се сетих. Две жени изчезват и неочаквано един от заподозрените започва да строи на парцел, който е стоял непипнат години наред.

Сънят неочаквано отлетя.

— И какво откри?

— Разгледах нотариалните актове. Пол Кембъл притежава земя в Колд Спринг Харбър, купена преди почти две десетилетия.

— Мама му стара.

— На това му се казва съвпадение, а?

— Обличам се. Ако минеш да ме вземеш, ще отидем да огледаме парцела.

Партньорът ми прихна.

— Я върви да поспиш. И аз ще направя същото. Да си тук обаче кукуряк рано сутринта. Ще отидем да душим, пък да видим какви ги е вършил.

— Доскоро, хрътко. — Затворих телефона, макар да знаех, че няма да мога да заспя.

Седяхме в автомобила на една пресечка от имота на Пол Кембъл в Колд Спринг Харбър. Уолкот наблюдаваше внимателно, докато Кембъл и работниците му полагаха греди на вече издигнатата структура.

— За основите ли мислиш? — попитах.

— Може да е гледал много филми за мафията. Да ти кажа, добре ще се отрази на времето, с което разполагаме.

— Добре мислиш — отвърнах. Порази ме мисъл. — Господи, да не би да мислиш, че тук е две в едно?

Уолкот отдели поглед от работниците за пръв път, откакто заехме позиция. Обърна се към мен и по лицето му се разля отвращение.

— Не се бях замислял за това — въздъхна той.

— Просто исках да кажа, че ако ще си правим труд…

Той поклати глава.

— Не можем да го попитаме. — Замисли се за още малко. — Как обаче ще докара тук два трупа, след като има работници, а и се вижда…

— За какво мислиш? — попитах.

Той отвори вратата.

— Да се отбием на едно място.

— Какво мога да направя за вас, млади човече?

Намирахме се на предната веранда на къщата до имота на Кембъл. Възрастна дама отвори вратата.

— Добър ден, госпожо — поздрави Уолкот. — Извинявайте за притеснението. Аз съм детектив Уолкот, а това е партньорът ми, детектив Силвестри. Бихте ли ни отделили малко време?

— Да не би да съм направила нещо нередно?

Уолкот ѝ отправи белозъба усмивка.

— За бога, госпожо, не. Искаме да ви зададем няколко въпроса за съседите ви. — Той кимна към строежа.

— А, ясно. Тъкмо си догледах сериала и щях да правя обяд. Кажете, момчета, искате ли да пиете с мен по чаша чай?

— С най-голямо удоволствие — отвърнах и тя ни покани.

Музиката от сапунена опера гърмеше, докато минавахме през хола, за да отидем в кухнята. Едва не си счупих главата, когато се препънах в котка, която се стрелна пред мен и се шмугна под канапето. На старата не ѝ трепна окото.

— Това е Хана. А Харолд е някъде наоколо.

Влязохме в кухнята и домакинята запали котлона под чайника.

— Госпожо, питам се дали може да…

— Казвайте ми Луиз.

— Луиз, двамата с партньора ми сме тук по сигнал за шум от строежа отсреща. Бихте ли ми казали от колко време строят?

Луиз извади три торбички чай от порцеланов буркан за сладки и се замисли над въпроса.

— Чакайте да видя. Синът ми идва в събота, след като е напазарувал. Започнаха миналата събота.

— Събота ли? — попитах. — Много необичайно за строеж.

— Нали — потвърди Луиз. — Със сигурност беше събота. Забелязах, когато отворих на сина ми с покупките. Трябваше да увелича звука на телевизора заради думкането на чуковете.

— На това му се казва шум — добави Уолкот. Той извади бележник от джоба си и започна да разглежда празните страници. — Кажете, Луиз, да сте чули или видели нещо извън работно време? Някой да е идвал, да е заминавал късно вечер?

— Хм. Обикновено не чувам нищо, след като си сваля слуховото апаратче. — Тя се замисли за момент. — Мога да се закълна, че чух някаква суматоха преди седмица, беше посред нощ, но докато стигна до прозореца, навън нямаше нищо. А може да са били и сърните.

Тя взе три големи чаши от сушилнята и ги постави на плота.

— Да знаете, че тези сърни са голяма напаст.

— На мен ли го казвате. Съсипват зеленчуковата градина на жена ми. — Партньорът ми погледна със съчувствие Луиз, след това отново се наведе над несъществуващите бележки. — Преди да започнат да строят къщата, помните ли кога изляха основите?

Луиз мълчеше. Погледна първо мен, след това Уолкот.

— Питате за бетона ли?

— Да, мила — намесих се и аз. — Бетонът.

— Него си го имаше.

— Моля? — попита Уолкот.

— Имаше го, да. Бетона го бяха излели преди години. Все ми се струваше странно, че си стои така, а къща не се строи.

— Луиз, сигурна ли сте? — попитах.

— О, да. Хърман — съпругът ми — все още беше жив, така че е било преди почти десет години. Той все повтаряше, че това било най-откаченото нещо — да имаш мазе без къща. Кажете, момчета, искате ли мляко и захар?

— Връзва се с кризата.

— Как така? — попитах.

Бяхме отново в колата и наблюдавахме работата на екипа.

— Кембъл каза, че понесъл тежък удар, когато пазарът на недвижими имоти се сринал. Сигурно основите са били излети, когато парите му са свършили.

— Странно, че е започнал да строи точно сега.

— Може да е получил комисиона от продажба и има пари.

— Нали не смяташ, че ги е закопал в имота?

Уолкот се замисли над въпроса ми.

— Дори той не е чак толкова арогантен. Освен това не се връзва. Ако можеш да ги закопаеш под къщата, какъв е смисълът?

— Съгласен съм — отвърнах.

— Но си прав. Избрал е необичайно време за строеж.

— Аха. А и още нещо ще ти кажа, във връзка със сърните.

— Какво? — попита той.

— Намираш бутилка със спрей. Пълниш я с вода, добавяш лъжица олио за вискозитет и няколко лъжички лют пипер. Разтърсваш добре и напръскваш зеленчуците. Сърните мразят тази гадост.

Уолкот прихна.

— А пък аз си мислех, че ще ме посъветваш да ги застрелям.

— Да не съм звяр? — възмутих се аз.

Телефонът на партньора ми иззвъня.

— Уолкот… Да… Наистина ли? Добре, благодаря за обаждането. — Обърна се към мен. — Ударите направо валят.

— В какъв смисъл?

— Нали знаеш „Джино“, италианската кръчма в края на града?

— Минавал съм покрай нея.

— Управителят забелязал автомобил, който стоял там необичайно дълго. Решил, че е изоставен, и позвънил.

— И?

— Колата е регистрирана на името на Шийла Максуел.

— Сериозно?

До нас долетя глас и отново привлече вниманието ни към строежа. Видяхме как Кембъл излая нещо на работниците, докато пресичаше площадката. Щом им обърна гръб, те му показаха среден пръст и започнаха да правят мръснишки движения.

— Погледни този кретен — разсмях се аз. Уолкот поклати глава.

Кембъл се качи в черокито, излезе на заден от алеята и обърна на улицата.

— Тръгваме ли? — попитах.

— Давай.

Последвахме Кембъл на разстояние до къща в Смиттаун. Той намали и спря на алеята до джип „Хонда“. Паркирахме малко по-надолу на пресечката, откъдето имахме добра видимост, докато приближаваше към вратата. Къщата беше на два етажа, вероятно с три спални и две бани, подходяща за малко семейство. Запитах се какво, по дяволите, търси тук.

Партньорът ми посегна към радиото.

— Обажда се детектив Уолкот. Номер на значката пет три едно две.

— Слушам, детектив.

— Трябва ми десет двайсет и седем за бяла хонда „Пайлът“. Регистрационна табела от Ню Йорк Алфа Майк Делта едно едно нула седем.

— Заемам се.

Докато чакахме отговора на диспечера, висока, привлекателна брюнетка около трийсетте отвори вратата и поздрави Кембъл. Двамата се прегърнаха и той влезе в къщата.

Радиото засъска.

— Автомобилът е регистриран на Дейна Атуел. „Чери Лейн“ 82, Смиттаун, Ню Йорк.

— Десет четири. Край.

Адресът отговаряше на къщата, която наблюдавахме. Уолкот записа името Дейна Атуел в бележника си, след това вдигна поглед към къщата. Видях как колелцата се въртят в ума му.

— Този тип определено действа бързо — отбелязах.

Уолкот се почеса по брадичката.

— Какво ли е намислил мръсникът?

26.

Ребека

Не беше никак трудно да убедя Пол, че не се чувствам добре. След като благодарение на достъпа си до телефона му прочетох имейла и научих за тази Дейна, която и да беше, по дяволите, не можах да мигна и това ми личеше. Когато се опита да ме събуди, като плъзна топлите си ръце под пижамата, аз го прогоних и му казах, че ще спя още няколко часа и ще отида в офиса по-късно. По някое време трябваше да изляза, а работата беше достатъчно добре прикритие.

Сгуших се в леглото и не дадох никакви признаци за живот, докато той се приготвяше за деня. Беше весел, подсвиркваше си, докато влизаше под душа, и успя да ме вбеси с тази отявлена проява на щастие. Нямаше представа, че цяла нощ съм била будна и са ме мъчили хилядите мисли за предателство и разочарование, които се лутаха в главата ми.

Вслушвах се в звуците на утринния му тоалет, докато сдържах дъха си и стисках зъби. Преди да излезе, ме целуна по бузата и аз се поразмърдах, колкото да се насиля да му отправя усмивка и да изхленча, преди да се превъртя под одеялото. Усетих как матракът хлътна, докато седеше и ме наблюдаваше. Запитах се дали не му се иска мен да е увил в найлона и захвърлил някъде. Сълзите ми попиха бързо във възглавницата. Когато чух, че входната врата щракна след него, въздъхнах и се предадох на съня.

Когато се събудих няколко часа по-късно, Дъф се бе качил в леглото до мен, за да подремне, и трябваше да бръкна под огромното му тяло, за да измъкна телефона си. Кликнах върху иконата с формата на око и отворих всичко качено от телефона на Пол. Изглежда едва бе дочакал да излезе от къщата днес сутринта, за да отговори на есемесите си. Беше ми трудно да ги чета, затова проверих другаде.

Имаше и няколко съобщения от Уес. Последният беше с близък адрес. Четях отзад напред съобщенията им, които бяха напълно безобидни, но се натъкнах на едно, който ми подейства като удар в корема. Настръхнах, когато осъзнах, че най-добрият приятел на Пол и бизнес партньор също крие тайни. Не знам защо останах изненадана.

Пак ли се промъкваш зад гърба на половинката?

Потиснах гнева си към Уес и се съсредоточих над Пол. Синята точка на джипиес тракера му показа, че се намира в Колд Спринг Харбър. Нямаше как да получа по-точни координати, така че не можех да се добера до конкретен адрес. Тази информация за местонахождението на Пол представляваше проблем, защото днес възнамерявах да отскоча до Колд Спринг Харбър. Имах въпроси, на които само собствениците на един определен бижутерски магазин и „Харбър Роуз“ можеха да отговорят. Не бях сигурна, че мога да рискувам да се натъкна на него.

Вместо да стана от леглото, взех един ксанакс от запасите в нощното шкафче и се заех с имейлите си. Имаше един от „Човешки ресурси“ в „Лонария“, с който ме молеха да прегледам прикачените материали и да ги подпиша. Те щяха да „оформят моята оставка“. От отдела искаха да ги прегледам, да подпиша документите и да им изпратя отговор възможно най-скоро. По този начин открито заявяваха да не стъпвам отново в офиса и на мен ми се прииска да направя точно това. Искаха да приключат с мен веднъж и завинаги. Изглежда се бях превърнала в тежък товар за всички в живота си.

Не исках да отварям приложението. Изтрих имейла. Хрумна ми идея за работата и Марк, но я оставих за по-късно. Знаех, че в бъдеще ще се наложи да разчитам на него за много неща.

Отворих линка с историята на търсени от Пол материали, който препратих на себе си снощи, но преди да се задълбоча, пристигна есемес от него. Той се правеше на добър съпруг, като ме проверяваше, макар да бях напълно наясно, че изобщо не му пука. Имах чувството, че ме е заловил, докато е шпионирал, но разумът ми казваше друго. Поех си дълбоко дъх и реших да не отговарям веднага, тъй като единственият отговор, който можех да му дам в момента, щеше да бъде почти истеричен.

Писах му, че съм решила да си остана у дома. Той отговори бързо, че ще се прибере, за да провери как съм. Мамка му. Не исках подобно нещо и ударих с юмрук възглавницата, стреснах Дъф, но той отново отпусна глава и продължи да спи. По всичко личеше, че поне за момента съм вързана у дома и трябва да си лежа. Щях да направя каквото мога оттук. Статията ме чакаше зад есемеса, когато го махнах от екрана.

ПОДОЗРЕНИЯ ВЪВ ВРЪЗКА С

УДАВЯНЕТО ПО ВРЕМЕ НА МЕДЕН

МЕСЕЦ НА ОПИТЕН ГМУРКАЧ

Не ми трябваше да чета каквото и да било след заглавието, за да попълня празните места, след като видях коя беше жената на снимката. Тя беше застанала до красив мъж с рижава коса, който се усмихваше от сватбена снимка. Под снимката пишеше: „Двойката в по-щастливи времена“. Косата ѝ на снимката беше в различен цвят, не като този на пода на спалнята. Въпреки това я познах на мига.

Преди да прочета и ред, получих сигнал, че Пол има имейл, и го отворих. Дейна му пишеше в отговор на неговия отговор от тази сутрин. Стомахът ме присви силно. Той отвръщаше, че също мисли за нея. Нейният отговор пък беше безсрамен.

Може би, когато дойдеш да ме видиш утре, ще си поиграем.

Той писа веднага.

Харесва ми. Би било хубаво да изпуснем малко пара. Малко се притеснявам, че Ребека знае, че с мен става нещо. Освен това си е у дома болна и имам чувството, че се промъквам зад гърба ѝ повече, отколкото обикновено.

Всичко в мен се сви на болезнен възел. Телефонът ми завибрира с почти мигновения ѝ отговор.

„Да не би тя да задава въпроси? Мислиш ли, че има представа? Няма от какво да се срамуваш. Трябва да намериш собственото си щастие.“

Останах объркана от тона и думите ѝ. Този флирт ми се стори различен.

Докато наблюдавах как интимността им разцъфва в реално време пред мен, започнах да изпитвам странно чувство на мъртвешко спокойствие. Това беше спокойствие, което никакви лекарства не можеха да ми осигурят. Напомни ми за състоянието, когато си дълбоко под водата. Не можех да откъсна поглед.

Ребека ще разбере, когато най-сетне ѝ разкажа всичко. Въпреки това е страшничко. Знам обаче, че ти можеш да ми помогнеш много.

Трябваше да скоча от леглото, за да стигна навреме до банята. Когато се съвзех, се изправих твърде бързо, главата ми се замая отново и пак ми се доповръща. След няколко минути, в които бузата ми беше притисната в студените плочки, успях да се изправя и да наплискам лице със студена вода. Изключително неприятно ми беше, че тя ми знае името. Противно ми стана, че ме използват за предварителна игра. Едва потиснах желанието да се превия и да повърна отново, да запокитя нещо по огледалото и да видя как се пръсва на парчета. Гледах се, сякаш съм някъде отстрани, част от мен беше на ръба да извърши убийство, друга се опитваше с всяка фибра да удържи нещата под контрол. Трудно ми беше да определя коя част надделява.

Не можех да повярвам колко зле изглеждам. Състарила се бях с десет години за по-малко от седмица. Кожата ми беше прежълтяла, косата висеше, бях отслабнала. Вече не бях с апетитни извивки, изглеждах направо хърбава. Иронията беше, че полагах неимоверни старания във фитнеса през последните три четвърти от живота си, за да отслабна, а беше нужно само животът ми да пропадне и аз да се опитвам да го овладея. Отслабване вследствие на травма. Де да можех да го бутилирам. Парите, които Пол открадна, щяха да бъдат дребна суми в сравнение с онова, което щях да изкарвам.

Замислих се дали да не взема душ и да отмия поне част от мрачното настроение. Ако исках да се смеся със света навън, трябваше да се приведа в приличен вид. Не можех просто да се гримирам, докато Пол е на път към къщи, а аз продължавам да се правя на болна. Отново се почувствах уморена и хвърлих в представите си монета, която да ми помогне да реша дали да си легна отново, или да взема един адерал, за да пораздвижа ума си. Леглото спечели. Когато се настанявах, за да се заема отново със статията, зад очите ми се настани мигрена, затова ги затворих и се унесох в сън.

Беше минал по-малко от час, когато чух, че Пол си пристига, и се заклатушках към задната част на дрешника, за да си взема халата — раздърпания, в чиито джобове се търкаляха хапчета перкосет — едно от хитрите ми скривалища, от които бързо можех да си грабна хапче. Пъхнах ръце и си взех едно. После се стегнах и приготвих за поредното представление.

Поне знаех, че изглеждам съвсем подходящо за ролята.

Докато изям пилешката супа, която ми беше донесъл, и се настаня на канапето, бях доволна, че успях да го убедя, че заради болестта си ще остана у дома поне седмица. Казах му, че следобед имам час при лекар, „някой отказал часа си, имало вирус, която поразявал гърлото, и искам да ми направят изследвания“. Това ми хрумна в момент на яснота, когато осъзнах, че кабинетът на лекаря е по средата на пътя между нашата къща и Колд Спринг Харбър, така че можех да дам разумно обяснение какво правя там, ако поради някаква комедия от грешки ме забележи познат или се натъкна на самия Пол, което беше много малко вероятно, но все пак възможно.

Ако той казваше истината, значи нямаше причина да се притеснявам. Когато излизаше, съобщи, че ще ходи да провери имот наблизо, който собствениците обмисляли да продадат, а след това — да обядва с Уес в някакъв бар наблизо, защото той отново се бил скарал с жена си. Ако на този свят съществуваше двойка сродни души по отношение на развода, то това бяха те двамата. Всичко това може и да беше лъжа, но аз разчитах на джипиеса, за да го държа под око. Освен това разполагах с цели четири или пет часа, преди той да се прибере у дома.

Щом излезе от къщата, се хвърлих под душа, облякох се набързо в най-тесните дънки и блуза, които намерих, тъй като всичко ми висеше. Сложих си светъл грим и опънах косата си на опашка, за да позагладя бръчките на челото. Поставих си гланц за устни и прецених, че едно бижу ще се отрази добре на мисията ми по задаване на въпроси. Потърсих в кутията за бижута колието, което Пол ми подари през сватбения ни уикенд — две златни верижки с гълъб на всяка, разперили криле, които изглеждаха така, сякаш летят един до друг. Не успях да го намеря сред заплетените колиета. Неочаквано си спомних, че го носех в деня, когато дойдоха детективите, но не помнех къде съм го оставила. Опитвах се да разплета възела в ръката си и открих друго, което, ако имах достатъчно време и търпение, с каквито не разполагах, щях да мога да отделя от останалите. Погледнах телефона и разбрах, че остава едва един час, преди магазинът да затвори.

Излязох без колие.

* * *

Трафикът се оказа по-натоварен, отколкото очаквах, и пътуването ми отне двойно повече време от предвиденото. Открих място, на което да паркирам. Оставаше ми съвсем малко време до затваряне. Навън беше все още светло, по улиците се виждаха достатъчно хора, за да призоват първите топли чувства от настъпващото лято.

Когато влязох в магазина, той се оказа потискащо празен. Чух някакъв шум зад полуотворената врата, която водеше към задната му част. Пристъпих към стъклените витрини и се взрях в нежните колиета от лабрадорит, лунен камък и опали, опасани в нежни златни нишки, всяко бижу аранжирано артистично върху къс плавей. Разгледах магазина и ми се стори, че не се е променил много през изминалите двайсет години. Бях го виждала единствено нощем, от тротоара, когато надничах. Може и да бях минавала оттук много пъти след сватбения ни уикенд, но сега за пръв път влизах.

Онзи уикенд беше най-хубавият в живота ми. Вечерта, когато се натъкнахме на „Илужънс“, беше много късно, ние вървяхме хванати за ръце, разхождахме се и си говорехме часове наред. Все ни се струваше, че нямаме достатъчно време, за да си кажем онова, което искаме. Бях в еуфория, че Пол най-сетне е напуснал съпругата си и пристигна у нас, настоя да се оженим колкото е възможно по-скоро. Наложи се да чакаме четири месеца, за да приключи разводът му, но той се пренесе у нас веднага. Търсихме заедно първия си апартамент с чувството, че започваме връзката си отново, по правилния начин.

След кметството се качихме в колата на Пол и си направихме пикник на нашия парцел, където планирахме да вдигнем къща. Въпреки жегата и септемврийската влага бяхме готови за горещ душ и топло легло. На следващата сутрин открихме очарователно хотелче, в което предлагаха закуски. Там имаше стая делукс и щедрата собственичка ни я даде с намаление в чест на медения месец, който щяхме да прекараме „в квартала“. Съдбата сякаш бе благосклонна към нас на всяка крачка.

Не излязохме от стаята до късно вечерта, прегладнели след интервали на страст и сън. Всичко беше затворено, освен един „7-11“, затова обиколихме града, след като си купихме купища сладки и солени снаксове, мляскахме и си говорехме, обикаляхме в кръг, докато не открихме пейка пред магазина, в който бях сега.

След като се наядохме с чипс и снакс и отмихме вкуса с „Будвайзер“, аз останах сама, докато Пол се шмугна между двата магазина, за да се облекчи. И двамата бяхме леко замаяни и се смеехме на всичко. Разсея ме нещо лъскаво на прозореца и се приближих, краката ми бяха омекнали от бирата и захарта, оставих Пол неприкрит. Колието с гълъбите бе закачено на нежни клонки и осветено отзад на иначе тъмната витрина. Пол се приближи зад мен, прегърна ме през кръста и отпусна глава на рамото ми, за да види какво е привлякло погледа ми. Останахме така дълго, почти не проговорихме, завладя ни общо чувство на „нещо окончателно“.

Когато се събудих на следващата сутрин, леглото беше празно. Преди да ме обземе познатият страх, че Пол е избрал съпругата си пред мен, той влетя с кафе, цветя и хартиен плик, който висеше от устата му, пълен с топли кроасани. Ядохме в леглото и навсякъде се разпиляха трохи от хрупкавите кроасани. По-доволна от когато и да било, аз се облегнах на Пол и затворих очи. Искаше ми се да заключа тези моменти в сейф. Усетих как ръката му ми слага колието и го закопчава с лекота. Когато отворих очи и сведох поглед, двете златни птички бяха кацнали в трапчинката между ключиците ми.

Сега в същия магазин аз опипах голия си врат, завладяна от спомена.

— О, боже! Нямах представа, че е влязъл някой! Мислех, че вратата е заключена.

Жената се взираше в мен иззад купчина кашони. Имаше гъста, буйна коса с пурпурен оттенък и се кокореше с престорено учудване иззад огромните си очила. Приличаше на деветдесетгодишна.

— Извинете ме, ако съм ви стреснала. Мислех, че все още е отворено.

Тя постави кашоните на плота между нас.

— Подготвях се да затварям, но ако обещаете да не казвате на никого, ще ви оставя да поразгледате, докато аз разтребвам. — Винаги си бях представяла, че баба ще изглежда по този начин. Аз не познавах своите баби.

— Много ви благодаря. Наистина много. Дойдох, защото съпругът ми е идвал наскоро и исках да проверя дали е купил нещо. — Усетих колко отблъскващо звучи признанието ми и ми се прииска да бях измислила нещо по-добро. Тя обаче се усмихна и ми отправи пълен с разбиране поглед. — Извинете, сигурно звуча доста потайно.

— Ни най-малко, мила. Няма да повярвате колко много жени идват да проверят дали гаджетата или съпрузите са им купили нещо специално. В повечето случаи става въпрос за пръстени. — Младежкият ѝ смях никак не отиваше на възрастното лице.

— Всъщност приближава двайсетата ни годишнина от сватбата и аз не знам какво да му купя. Ще ви призная, че неговите подаръци винаги са по-скъпи и хубави от моите и реших, че може да дойде тук, тъй като знае, че харесвам бижутата ви. Реших да проверя колко е похарчил.

Лъжите се редяха с лекота. Тя се усмихна още по-широко и закима.

— Разбирам. Умно. Ще ви кажа, мила, че подаръкът за двайсетата годишнина по традиция е порцелан, а ние не продаваме такива неща.

— Мъжът ми никога не би ми подарил порцелан. Той определено не е традиционалист — засмях се небрежно. — Видях го да влиза тук последния път, когато бяхме в града, докато аз си купувах сладолед отсреща. Мислеше, че не го гледам.

Тя се оглежда наляво-надясно, сякаш ще ми продава наркотици.

— Не би трябвало да го правя, но ако ми кажете фамилията на съпруга си и кога е идвал, мога да надникна във фактурите от онзи ден и да видя дали има нещо.

— Прекрасно.

Тя се врътна на сто и осемдесет градуса към компютъра и кликна, както бе с гръб към мен. Буквите бяха толкова едри, че успях да прочета всичко без усилие.

— Зле виждам — засмя се тя, прочела мислите ми. — Внукът ми се майтапи колко голямо трябва да правя всичко. Телефонът е още по-зле! Можете да прочетете есемесите ми дори да сте през два щата! Как се казва, мила?

— Фамилията ни е Кембъл. Трябва да е бил тук през последните две седмици.

Усетих как телефонът ми вибрира в чантата, но не му обърнах внимание. Дланите ми се изпотиха и ги избърсах в дънките. Стегнах се, когато усетих в раменете ми да пулсира тъпа болка. Как само ми се искаше да изпия едно окси, но знаех, че не бива, тъй като щях да шофирам в тъмното.

— Я. Погледнете тук. Оказахте се права! — Видях името на Пол съвсем ясно от мястото, на което бях застанала.

— Виждам, че е вписана кредитна карта за специална поръчка с вашата фамилия. Какво е първото име на картата и последните пет цифри?

— Пол. 00008.

Гласът ѝ стана по-силен с една октава, когато се обърна към мен.

— Струва ми се, че ще се зарадвате. Купил ви е много красиво бижу. И е похарчил нелоша сума. Не искам обаче да развалям изненадата. Само ще ви кажа, че поръчката е специална и ще ви бъде доставена във вторник. О! Името ви е същото като на дъщеря ми! Какво приятно съвпадение. Сега вече не се чувствам толкова виновна, че наруших правилата. — Тя ми намигна конспиративно.

Може Пол наистина да ми беше купил нещо. Не се бях замисляла, че търсенето може да ме отведе до мен. Поредният съпружески жест, с който да ме държи на тъмно, затворена в ограничения ми свят, в който бяхме двамата срещу всички останали. Само че аз трябваше да видя, за да повярвам.

Жената се обърна с гръб към екрана и скри информацията под името на дигиталната фактура. Приведох се напред и нарочно бутнах кашоните с лакът. Те се строполиха на пода от нейната страна на плота в малка лавина от панделки и картон.

— Мили боже! Много се извинявам. Толкова съм непохватна! — Извих врат, за да видя екрана, преди тя да се наведе, за да събере всичко, което падна.

— Няма страшно, мила. — В гласа ѝ долових досада, докато събираше кашоните, а аз се опитвах да видя адреса под името на съпруга ми. Умът ми се опита да осмисли името на улицата и номера. Това не беше нашият адрес.

Докато жената трупаше кашоните на плота, направих крачка да ѝ помогна и тя омекна. Насилих се да говоря спокойно.

— Питам се откъде знаете името ми. Казахте, че е като на дъщеря ви.

— А, пратката е лична. Видях бележката под поръчката. Много обичам името Дейна!

27.

Пол

Този последен месец с Дейна ми осигури повече яснота, отколкото съм усещал.

Не бях наясно до каква степен съм се изолирал от живота си и хората в него. Как съм се обградил със стените, които сам съм издигнал, и историите, които съм разправял. Всичко това се променяше. Имах чувството, че най-сетне съм се свързал с онази част от мен самия, която е съществувала през цялото време, но така и не съм познавал. Поне досега. Трябваше да благодаря на Дейна за всичко това.

Интимността между нас, докато бяхме заедно, ми позволи най-сетне да се почувствам достатъчно сигурен и да се откажа от заблудите и глупостите, към които се придържах през всички тези години. Усещах как лъжите се свличат. Чувствах се по-лек, можех да дишам по-свободно. Вече можех да се изправя срещу себе си. Тежестта на измамното ми поведение ме притисна и отчаяно ми се прииска да се отърся от него. С едно изключение, можеше да се каже, че съм постигнал желаното.

Ребека не биваше да научава. Все още не. Не и преди да настъпи точният момент. Просто трябваше да подредя нещата, да си обясня положението, а след това щях да ѝ кажа какво става. Щях да ѝ обясня връзката с Дейна, как тя ми помогна най-сетне да отворя очи. Знаех, че Ребека ще прояви разбиране.

Кошмарите бяха по-малко, идваха все по-нарядко. Вече не се гмурвах под покривалото на нощта, за да изкопая тялото, което се оказваше на съпругата ми. Последния път, когато сънувах снежна буря, тя не беше кошмарът, с който бях свикнал.

Вървях през снега, този път обут в зимни ботуши. Усетих нещо на пътеката, но когато се обърнах, видях, че снегът запълва следите ми. Видях и редица дървета отстрани на ширналото се поле и закрачих през него. Скрих се зад дебелия ствол на петнист дъб и оттам наблюдавах как двамата детективи минаха покрай мен, без да ме забележат.

Събудих се до Ребека за пръв път, откакто тя пребори болестта. С известно облекчение се превъртях и я прегърнах.

— Обичам те, Маду.

Тя изпъшка и ме отблъсна по онзи очарователен начин, който ми беше добре познат. Преобърнах се на другата страна и спах непробудно чак до сутринта.

Доколкото можех да преценя, на Уолкот и Силвестри им омръзна да душат. Преди две седмици ми се стори, че ги забелязах, докато се връщах у дома от Смиттаун, но после реших, че нервите ми играят номера. Едва ли бяха слухтели около къщата, а и Ребека не беше споменала нищо, откакто се върна на работа. Бях страшно доволен, че се отървах от тези досадници.

Хавиер и момчетата приключваха. Дотук поне си скъсаха задниците от работа и изглежда си бяха оставили време, за да ми помогнат с покрива, стените и подовете. Тези момчета наистина се гордееха с работата си. Освен това беше страхотно, че мога да им плащам по надница и половина през уикенда. С това темпо, стига водопроводчикът, електричарят и бояджиите да успееха да поддържат темпото, а не да ми се правят на маймуни, щях да успея да завърша строежа тъкмо навреме.

28.

Уолкот

— Колко време ще се влачим след този идиот?

Смрачаваше се, докато двамата с партньора ми чакахме в колата.

— Нервите ли те хванаха, Силвестри?

— Не, само питам. Докога от отдела ще ни оставят да следим Кембъл?

— Имаме късмет, защото Съфък е доста заспала област през повечето време.

— Да, бе, голям късмет.

Редовно проследявахме Пол Кембъл до тази къща в Смиттаун.

— Търпение, приятелю.

— Две седмици, Уолкот. Две скапани седмици. Досега го изловихме единствено да се чука зад гърба на жена си. Тук няма нищо скрито-покрито, след като знаем с кого си имаме работа. Няма нужда от Шерлок Холмс, за да намести парчетата от пъзела.

— Да, предполагам, че дори Лари Холмс[7] лесно ще се справи с този случай.

Силвестри прихна.

— Да не би да следиш боксьорчетата?

— Все пак това е джентълменски спорт.

— Да, бе. Имаш ли нещо против да си изям вечерята? Стомахът ми къркори.

— Давай.

Силвестри бръкна под седалката и извади пликчето. Махна капачето и от буркана се понесе воня.

— Господи, човече. Какво се е развалило?

— Зелето. — Той лапна хапка и задъвка бавно.

— Понякога се тревожа за теб.

— Недей. Грижа се за себе си, братко. Искаш ли да си хапнеш?

Дръпнах се.

— Мили боже, човече. Не.

— Това е кимчи. Ферментирало е.

— Знам какво е кимчи. Ти да не би да си фен?

— Мамка му, не. Ужасно е. Само че се отразява добре на стомаха. Пробиотици.

— Ти връзваш ли се на тези неща?

— Кълна се в тях. Това е наука, човече. Пребиотици и пробиотици. Оправят ти чревната флора.

— Чакай, какви са тези пребиотици?

— Помагат да смелиш пробиотиците. Помагат на стомаха ти да завърши храносмилателния цикъл. Аспержите и чесънът, които ядох одеве, са добри пребиотици.

— Хм. Как ги научи тези неща?

— Чел съм за тях, когато се учех да готвя. Разполагах със свободно време.

— Кога беше това?

— Когато жена ми ме напусна.

— Тя ли се е занимавала с готвенето?

— Не, оправях се в кухнята. След като тя ме напусна, започнах да се грижа по-добре за себе си.

— Хм.

Той помълча.

— Имах проблем със сосовете. След като тя ме напусна, се запасих с някои неща. Промених някои навици. Не е никак зле да живееш здравословно.

— Ясно. — Обърнах се и погледнах партньора си. — Все още ли надигаш бутилката?

— Бутилката ли? Да, понякога.

— Радвам се.

— Хайде, почва се.

Проследих погледа му към предната веранда на къщата, където лампата над вратата светна. След малко вратата се отвори. Пол Кембъл излезе, последван от жена, която беше в края на петдесетте.

— Тази пък коя е? — попита партньорът ми.

Кембъл сплете ръка с тази на жената, докато вървяха по пътеката към алеята.

— Интересно — заявих.

Когато стигнаха до джипа на Кембъл, жената се приведе напред за дълга прегръдка. Двамата си казаха нещо, след това се целунаха по бузите, преди Кембъл да се качи в автомобила и да запали мотора.

— Много са близки тези двамата — заяви Силвестри. Обърна се ококорено към мен. — Той май е накарал майчето да се захласне по него.

— Да, влязъл е в ролята на „семеен човек“. Този тип е пълен с изненади.

Жената помаха топло на Пол Кембъл, докато той даваше заден, за да обърне на улицата.

Запалих двигателя.

— Да видим къде ще ни отведе това животно.

Бяхме на средата на пътя към Стони Брук, когато мобилният на Силвестри зазвъня.

— Детектив Силвестри… Да, да… Сериозно?… Добре, страхотно… Да, слушам. — Той бръкна в жабката, извади химикалка и салфетка от кулинарен магазин и започна да пише. — Страхотно… Ще ми се да ви целуна… Хиляди благодарности. — Той затвори и по лицето му се разля усмивка.

— Какво става? — попитах.

— Да ти кажа, ама с добрата или с лошата новина да започна?

— Казвай. Първо лошата.

— Ти си от хората, които винаги искат първо да чуят лошото, или просто…

— Губя търпение, Силвестри.

— Налага се да обърнеш.

— Къде ще ходим?

— Хънтингтън. Картата на Саша Андърс току-що е била използвана.

Мотелът беше непретенциозен, но уютен и благоприличен. Отидохме на рецепцията, където ни посрещна ведра млада жена, едва излязла от тийнейджърските години.

— Добре дошли в „Хънтингтън Ин“. Заедно ли ще се настаните, господа, или предпочитате отделни стаи?

Партньорът ми кимна към мен и погледна младата жена с престорена арогантност.

— Ще му се.

Приех кикота ѝ за добро начало и погледнах за частица от секундата името на баджа ѝ.

— Добър вечер, Джина. Аз съм детектив Уолкот, това е партньорът ми, детектив Силвестри.

— Как да ви помогна, детективи? — Погледът на загриженост — и никаква подозрителност — който премина по лицето на Джина, потвърди, че мотелът е точно такъв, какъвто предполагах.

— Джина — продължих. — Разследваме изчезнал човек и изглежда кредитната му карта е била използвана тук по-рано днес. Би ли проверила?

— Разбира се, господа. Как се казва гостът?

— Саша Андърс. Андърс.

Джина затрака по клавишите.

— А, да, добре. Така. Саша Андърс. Настанила се е преди две вечери. Всичко е платено с карта и си е тръгнала малко преди времето, когато е трябвало да освободи стаята днес сутринта.

— Значи към единайсет? — попита Силвестри.

— Сигурно. — Джина се намръщи, докато разглеждаше екрана на компютъра. — Така.

— Всичко наред ли е? — попитах.

— Просто… странна работа.

— Кое е странното, миличка? — попита партньорът ми.

— Спомням си я, когато се регистрира. Много беше красива. Изглеждаше страхотно. Руса. Имаше великолепна чанта на „Фенди“. Отиваше на ягуара кабриолет, който караше. Беше с шапка от студио „Лотос“, където ходя на спининг. Останах изненадана, че не съм я забелязала там.

— Добре.

— Та значи, тя се регистрира сама, отиде в стаята си за малко, след това излезе за целия следобед. Каза довиждане на тръгване. Беше страхотно мила. Влиза и излиза на няколко пъти през последните два дни, докато беше при нас. Аз работих през повечето време, защото Шанън, другото момиче, с което се сменяме, е хванало някакъв стомашен вирус. Както и да е, виждах госпожица Андърс да влиза и излиза сама.

— Така.

— Плати сама днес сутринта. Когато обаче чистачката влязла да почисти, след като тя си тръгнала, стаята изглеждала така, сякаш е минало торнадо.

— Сериозно? — попитах.

— Положението било много зле. — Джина се приведе към нас и бузите ѝ поруменяха. — Искам да кажа страшно много секс, разни такива.

— Хм. — Замислих се. — Не искам да те притеснявам, но какво искаш да кажеш с „разни такива“?

Тя сниши глас до шепот, макар да бяхме единствените трима във фоайето.

— Мария, чистачката, каза, че имало опаковки от презервативи, лубрикант, чаршафите били из цялата стая, по мебелите, къде ли не. Били пръснати хапчета. А, да, една от лампите била счупена. Одеве се опитвахме да се свържем с нея по телефона, за да ѝ кажем, че ще трябва да плати повредата.

— Има ли телефонен номер? — попита Силвестри.

— Да, остави номер, щом се регистрира, но когато звъннах, беше изключен.

Извадих бележник и химикалка.

— Джина, би ли ми казала номера?

Тя го каза и аз си записах.

— Супер. — Кимнах към охранителната камера насочена към нас. — Има ли камера на етажа, където е била стаята на госпожа Андърс? Може да разгледаме госта ѝ.

— Имаме, но цялата система се срина. Техникът ще дойде утре, за да я оправи. Съжалявам.

— Няма проблем. Има ли шанс някои от счупените неща в стаята да са все още тук?

— Запазихме лампата. Май ще се опитат да я подменят.

— Ами останалият боклук от стаята?

— Не, чистачката се погрижи, преди да се настанят новите гости.

Силвестри се наведе над рецепцията.

— Има ли вероятност боклукът да е все още в контейнер зад мотела?

— Не — отвърна Джина. — Събират боклука в петък около два. Отдавна вече го няма… — Неочаквано очите ѝ заблестяха. — Чакайте малко — прошепна тя. — Вие да не би да търсите ДНК?

— Спипа ни — отвърна Силвестри.

— Това е страхотно — грейна тя.

— Джина, щастлива ли си тук в „Ин“? — попитах. — Защото винаги можем да използваме талант като твоя в академията?

Тя се изчерви отново.

— Ама и вие сте едни.

Приведох се напред.

— Преди да си тръгнем, има ли нещо друго, което помниш?

Тя се замисли за миг.

— Май не. Нали ви казах, освен че е съсипала стаята, тя беше страшно готина. — По лицето ѝ бавно плъзна загриженост. — Чакайте, не е опасна, нали?

Вдигнах длан.

— Сигурни сме, че не представлява опасност. — Бръкнах в джоба на сакото с другата ръка и извадих визитка. — Би ли ни звъннала, ако я видиш отново или се сетиш за нещо? — Подадох ѝ визитката.

— Разбира се, детективи.

Силвестри плъзна ръка по плота.

— Много ни помогна, Джина. Благодаря ти. Надявам се остатъкът от смяната ти да мине леко.

— Благодаря, момчета. И на вас лека смяна. И се пазете.

29.

Ребека

Минаха две седмици, откакто ходих в бижутерията. През тези две седмици се будех, щом звъннеше алармата, и или се обличах за работа, както обикновено, или за часа по спининг в „Лотос“ преди работа. Подготвях обяд в кутия, както обикновено, преструвах се, че преглеждам имейли, докато пиех кафе сутрин, и си измислях дни със срещи. Чаках да стане гаф и Пол да ме хване в лъжа, но той беше твърде погълнат от собствените си лъжи и не забелязваше нищо. Всеки ден беше борба, докато се опитвахме да създадем впечатление, че нещата са си съвсем нормални, както са били преди. Пол беше зает, имаше си задачи, но също така беше станал по-сговорчив и щастлив. При мен пък беше тъкмо обратното.

Къщата ни вече не ми се струваше сигурно и безопасно място. Повечето нощи лежах до него и имах чувството, че чувам как Шийла се влачи по пода към мен. Ако все пак успеех да заспя, се будех редовно около три след полунощ. Чувството, че в къщата има някого, ме принуждаваше да ставам. Обикалях безшумно стаите, дръпвах завесите на душа, проверявах зад пердетата в хола, търсех натрапници в шкафове и под леглото. Единственото присъствие, което откривах, бях аз, а лудостта ми ставаше все по-силна с всяка изминала нощ.

За да се убедя в здравия си разум или липсата на такъв, снимах с телефона всяка стая, преди да си легна, а когато слънцето изгрееше, сравнявах снимките. Не бях луда. Врати на шкафове и чекмеджета, които вечер бяха затворени, се оказваха открехнати на дневна светлина. Кранчета течаха, а знам, че не ги бях пипала, прозорци, които бях затворила и заключила, мистериозно се бяха отворили през нощта. На няколко пъти чувах шумове в къщата, сякаш някой се движеше бавно и внимателно из стаите, но не исках да будя Пол, преди да се убедя, че звуците не са моя измислица. Една сутрин прехвърлях снимките от нощта и забелязах проблясък на пода в хола, зад завесата. Оказа се сянка с размерите и формата на човек. Увеличих образа, но ми беше трудно да определя дали онова, което виждах, е нещо повече от сянка на неодушевен предмет. Колкото повече я наблюдавах, толкова повече ми приличаше на сянката на някой приблизително с моя ръст.

Едва потисках желанието да се доверя на Пол. Той беше много добър, когато трябва да се отърве от мислите, които не му се нравят, и да ги блокира. Шийла, детективите, истината за това как прекарва дните си, бяха забранени теми. Научих си урока след няколко безсънни нощи, щедро количество вино и прекалено много таблетки перкосет. Заспивах с глава, отпусната на гърдите му. Слушах ударите на сърцето му и усещах топла обич към него, за разлика от обичайното ми състояние на тих бяс.

— Пол?

— Ммм?

— Вярваш ли в призраци?

— Стига, Маду.

— Какво? Вярваш ли в живота след смъртта?

— Не.

— Изобщо ли?

— Ни най-малко. Не вярвам, че трябва да си губя времето, като говоря за призраци, камо ли да вярвам в тях.

— Никога не сме говорили по този въпрос.

— Стига, любима. Този разговор е детински.

— Ами ако някой го сполети насилствена смърт и се озове между света на живите и там, където е животът след смъртта? Ами ако…

— По тази логика двамата с теб сме видели поне шест призрака.

— Може и да съм виждала, Пол.

— Маду. Отказвам да водя подобен разговор.

— Всъщност го водиш.

— Това е глупаво. Каквото и да си въобразяваш, че си видяла, то е в главата ти.

Повече не повдигнах въпроса пред него. Само че не можех да не обръщам внимание на странните неща, които се случваха през последния месец. Продължаваха да изчезват дребни неща, някои от липсващите се появяваха. Миналата седмица годежният ми пръстен бе поставен в сапунерката, сякаш е бил там през всичкото време. Тази сутрин колието с гълъбите се оказа в кутията ми с бижута разплетено, поставено върху останалите накити.

Минаха две седмици, преди да се замисля дали Пол не ме манипулира психологически. След като е бил способен на толкова лъжи и тайни през изминалата година, кой можеше да каже дали не си играе със здравия ми разум, преди да дръпне шалтера на брака ни? Отмъщение за убийството на гаджето му може би? Задето съм застанала на пътя на новата му любов може би? Колкото повече научавах за новия му живот, толкова повече се замислях какво задоволство ще изпитам, когато го нараня. Защо и той да не изпита същото?

Единственото хубаво, когато те следят и тормозят, е мотивацията да напускаш къщата всеки ден. След всяка нощ на недоспиване и тревожни обиколки наблюдавах как слънцето изплува и чаках времето, когато ще мога да избягам от нахлулата в нашия дом опасност, за да наблюдавам нейния.

Първата вечер, когато отидох до къщата ѝ, бях невнимателна. Вкарах адреса ѝ в джипиеса си и дори не се замислих, че Пол може да го види, ако вземе моята кола. Беше почти осем вечерта, когато изскочих от бижутерийния магазин и без дори да обърна внимание и да запомня пътя, спрях пред старовремска къща в колониален стил, която се нуждаеше от прясна боя, и паркирах от другата страна на улицата. Не бях на повече от осем километра от собствената си къща. Вътре светеше и забелязах движение. Автомобилът на Пол не беше паркиран тук, но почувствах, че това място е важно за него. Докато седях в мрака, в мен нахлу творческа енергия. Усетих, че целта ме тласка да се задействам.

На следващата сутрин станах и се приготвих за работа, както обикновено. Когато Пол тръгна, взех юбер до офиса на „Ейвис“ през два града. Наех най-незабележимата кола, с която разполагаха, тъмна, със затъмнени прозорци. Исках да е черна, за да се слива с останалите на улицата. Сега имаше толкова много шофьори, които спираха пред различни офиси и къщи и чакаха пътници. Реших, че лесно ще се слея с тях. Дори купих от Ибей стикер за такси. Удивително е колко лесно можеш да се престориш, че си някой друг.

Още сутринта отидох с колата пред тях и седях и наблюдавах целия ден. Следях движенията на Пол и есемесите на телефона му, но не открих нищо подозрително. Към 16:30 осъзнах, че съм висяла тук почти шест часа, без да хапна или да отида до тоалетната. Бях взела много малки количества ксанакс по време на наблюдението, но не пипнах болкоуспокояващи, да не би да се надрусам и да заспя или да катастрофирам на връщане към дома. Бях разочарована, докато отивах с колата под наем към паркинга на мола, и се питах дали не губя почва под краката си, докато истинското такси не ме откарваше към дома. Усетих обаче, че възможностите са налице, когато Пол пусна имейл на Дейна, че няма търпение да я види на следващия ден.

Паркирах по-далече от къщата ѝ и притаих дъх, когато видях неговото „Чероки“ да приближава от обратната посока. Той слезе от автомобила и прокара пръсти през косата си, докато вървеше към страничната врата от страната на гаража. В походката му личеше въодушевление, сякаш нямаше търпение да стигне до къщата. Зачаках жената да излезе и да се хвърли в ръцете му. Не се случи нищо толкова драматично, но без колебание той завъртя топката на вратата и влезе. Това семпло, обиграно ежедневно движение буквално разкъса сърцето ми.

Трябваше ми минута, за да си поема дъх и да престана да треперя, за да запаля двигателя на колата и да потегля. Представих си как новата любовница на Пол поглежда през прозореца и обяснява за колата, която е стояла паркирана пред дома ѝ два поредни дни, настоява той да ми поиска обяснение. Сцената, която се разигра в ума ми, беше толкова жива, че се разтреперих от унижение. Зарекох се никога повече да не се връщам, докато давах газ, за да се отдалеча по-бързо.

Едва не набих спирачки, когато забелязах познати лица, паркирали няколко къщи по-надолу от нейната. Детективите правеха същото като мен допреди малко. Не ги бях забелязала, защото цялото ми внимание беше насочено към Пол. Трепнах, когато си помислих, че са ме видели, но вниманието им беше изцяло насочено някъде над рамото ми.

После си казах, че присъствието ми тук е било оправдано. Пол беше техният заподозрян, както и моят.

Отново бях паркирала пред къщата ѝ. През дните, докато я наблюдавах и чаках, така и не успях да я видя. Копнежът да я зърна беше по-мощен дори от този по хапчетата. Независимо от обещанията си да престана да идвам тук, паркирах така, че да виждам входната ѝ врата. Виждала го бях как влиза в алеята ѝ за автомобили, как пристъпва спокойно и уверено по пътеката и влиза отстрани не веднъж и два пъти. Сякаш живееше тук, по дяволите.

Все още не бях събрала достатъчно смелост да изчакам тук, докато той си тръгне. Днес щях да го направя. Днес възнамерявах да чакам колкото се налага, за да я видя. Бях си скрила косата под руса перука, останала от един Хелоуин. Носех най-тъмните очила, които намерих, и скрих косата си под шапка на „Ню Йорк Янкис“, смъкнах я над очите, но така, че да не ми пречи да виждам. Лъжех, че ходя на работа всеки ден, докато го преследвах и наблюдавах, а сега бе дошъл ред и на дегизировката. Чаках почти до последния момент и сама не можех да си обясня това държание. Занимание, започнало като някаква мания, се превърна в рутина. Вече не познавах себе си, дори без перуката и очилата.

Наблюдавах улицата, за да видя детективите, но след първия път не ги забелязах повече. Питах се дали все още го следят и какво мислят, че е направил. Знаят ли за двойния му живот? Да се държи като лъжлива змия не беше незаконно, но това не го представяше като мъж на думата. Сега вече го хващах в лъжа всеки ден. За това къде отива и къде е бил. Мислих дали да не го проследя до Колд Спринг, където ходи почти всеки ден, но все още не съм събрала смелост. Пътят е дълъг, а не съм сигурна, че няма да ме хване.

Следя вестниците за нови материали за Шийла или Саша, но изчезването им бе затъмнено от многобройните случаи на предозиране из целия остров през изминалите две седмици. Фармацевтичният кладенец пресъхна, а времената на отчаяние принуждаваха хората да задоволяват нуждата с всякакви средства. Сега вече всеки ден се редяха лоши новини и тази за двете изчезнали жени остаря.

Беше обедно време, по-рано, отколкото Пол обикновено идваше. Той беше доста последователен и бях научила графика му. Тъй като разполагах с предостатъчно време, се превърнах в експерт по наблюдението. Научих много и за себе си след принудителната оставка, като например това, че е трябвало да спра и да се вгледам в живота си, вместо да работя непрекъснато. Всяко зло за добро.

Наслаждавах се на наблюдението повече, отколкото бих могла да си представя. Подготвях се да чакам в продължение на два часа и избирах на новия лаптоп нещо, което да слушам. Чудех се дали да не си пусна аудиокнига за самообразоване или мотивационен запис, който да промени нагласата ми. Накрая се спрях на криминална серия за студени досиета. Докато слушах за живота на други, по-лош от моя, ме завладяваше спокойствие.

— Обикновено мъжете убиват съпругите си по практически подбуди; да избягат от брака си, често заради извънбрачни връзки или пари, наркотици или алкохол, които често пъти са решаващ фактор. Жените, които убиват съпрузите си, са склонни да го сторят от страст. В случая „Страйкър“ мотивите на съпруга, Рой Страйкър, включват всички споменати причини.

От десет минути бях на мястото, когато видях в огледалото за обратно виждане черокито на Пол да се приближава. Сниших се на седалката, докато той мине покрай мен и спре пред гаража. Вече го допускаха на алеята пред къщата.

Слезе и със слънчева усмивка заобиколи отзад. Наблюдавах напрегнато как вади нещо познато от джипа и го обляга на вратата на гаража. Това беше надпис за продажба с неговото име, телефонен номер и лице на бял фон. За част от секундата въздъхнах облекчено, защото реших, че Пол е идвал тук по работа. Разбира се. Той продава къщата и се среща редовно със собственичката. Предпочитах да не мисля много за накита, който ме бе довел тук.

Стиснал градинска лопата в ръка, той изкопа две плитки дупки. Стори ми се доволен, докато забиваше табелата и използва чук, за да я застопори. Докато връщаше пръст и трева на място, един автомобил, който бях виждала на няколко пъти паркиран на алеята, спря на мястото, на което обикновено спираше той. Пол се изправи и помаха с ръка.

Забелязах усмивката му, когато се отправи към автомобила и подаде ръка на жената, която — предполагам, Дейна — слизаше от мястото зад волана. Беше по-висока от него и зашеметяващо красива. Не се целунаха, но Пол постави ръка върху нейната с толкова фамилиарен жест, че трепнах. Видях го как заобиколи колата, извади пазарски торби и ги пренесе до входа на къщата. Жената отиде при задната седалка и се наведе за нещо. Следобедното слънце блестеше по предното стъкло.

Видях как Пол отиде при предната врата и хлътна вътре. Жената все още беше в колата и забелязах, че е много слаба. Беше в елегантни дънки и боти на ток. Когато се отдръпна и се изправи, аз притаих дъх, а сърцето ми спря.

В ръце носеше малко момченце. То беше на около три или четири, пъхнало едната си ръка в устата, а другата в гъстата си, къдрава тъмна коса. Детето приличаше много на нея, но косата му беше няколко нюанса по-светла. Цветът беше по-близък до този на Пол. Опитах се да пропъдя мисълта.

Пол излезе от къщата и тръгна по алеята към тях. Жената се усмихна, а момченцето запляска щастливо към него. Тя го пусна на земята и то хукна към нещо пъстро в тревата — футболна топка. Пол и жената останаха един до друг. Разговаряха и наблюдаваха момченцето. То затича около тях като куче, което събира плъпнали наоколо овце, и ги накара да пристъпят по-близо един до друг. Пол каза нещо и тя се разсмя с цялото си тяло. Беше поне десет години по-млада от мен и по нищо не личеше да е носила или раждала дете. Усетих как кръвното ми падна рязко и в мен се надигна вълна, която напъваше да излезе навън.

Момченцето се втурна към краката на Пол, не можа да се спре и се сблъска с целта си с пълна скорост. Пол се наведе и го вдигна над главата си за огромна негова изненада и радост. Жената ги наблюдаваше през смях, а после погледна скришом телефона си, докато Пол и момченцето се гонеха по предната ливада и си подхвърляха топка. Имах чувството, че пропадам. Колата ме притискаше от всички страни и усещането, че съм смазана до смърт, започна неочаквано, сякаш някой беше щракнал ключ.

Когато видях с каква непринуденост и щастие се държи Пол с детето, сякаш нещо ме преряза. Толкова бях смазана, че се страхувах да не повърна в тесния автомобил, затова отворих леко прозореца, за да влезе малко въздух. Легнах на седалките и дишах дълбоко, докато гаденето премина. След това избърсах лепкавата студена пот от челото си и се изправих отново, за да продължа да гледам.

Дейна пристъпи към Пол и му подаде телефона. После вдигна момченцето, а Пол им направи снимка. Тя отиде при него и отпусна ръка върху неговата, докато той ѝ показваше снимката. Главата ми отново запулсира болезнено.

Пол посочи табелата, която беше забил. По лицето ѝ преминаха различни чувства. Имаше и нещо като изненада, но също така очевидно облекчение и щастие. Пристъпи към Пол и го прегърна. Момченцето наблюдаваше майка си и прегърна краката и на двамата, докато те се прегръщаха. Всички се смееха. Изглеждаха щастливи. Приличаха на семейство. Семейство, на което пречех да бъде заедно.

Нямаше нужда да чувам какво си казват, за да разбера онова, което виждам. Отговорите на всичките ми въпроси бяха очевидни, както и табелата „Продава се“. Трябваше да го кажа на глас, за да чуя думите.

— Пол има друго семейство. — Тази мисъл отекна в главата ми като писък. Кокалчетата ми бяха побелели на волана и затреперех толкова силно от гняв, че зъбите ми затракаха. Жената и синът ѝ дадоха знак на Пол да ги последва в къщата. Той затвори входната врата след себе си.

Разбирах, че иска да се махна, и знаех защо го иска. Не бях параноичка. Бях в опасност. През всички години, докато бях с него и отблъсквах мечтите за семейство, той бе градил живот с друга. А аз му пречех.

Щях да убия съпруга си.

30.

Пол

Днес замалко да умра.

Бях на покрива с Хавиер, слагахме керемидите, когато се подхлъзнах. Ако той не ми беше стиснал китката, щях да се търкулна и да падна върху купчината камъни долу. Вината си беше само моя. Между строежа на къщата, помощта, която оказвах на Дейна да продаде своята, и опитите да съм по-често у дома, бях напълно отнесен. Дейна се опитваше да ме зареди, но аз си имах предел, а физическото изтощение ме притискаше. Напоследък изпитвах моменти на делириум. Изглежда не бях единственият.

Миналата седмица Ребека ме бе събудила с някакви глупости за призраци. Доскоро разумната ми съпруга май затъваше. Знам, че беше подложена на стрес на работа с онзи кретен за шеф, но повече ме притесняваше поведението ѝ. Нараняването на рамото я накара да увеличи дозата на болкоуспокояващите, а напоследък я заварвах разтреперана и изнервена. Освен това се страхувах, че не е успяла да загърби инцидента, и се питах дали умът ѝ не е събудил спомени от детството. Беше болна, държеше се неразумно, изглеждаше изпита, измъчена. Боях се, че ако се опитам да поговоря с нея, ще я изтласкам на място, където вече няма да мога да я достигна. Ставах все по-нетърпелив да се махна от тази къща, да избягам от този живот.

Като изключим, че едва не паднах и не се убих, строежът вървеше безпроблемно, слава богу. Лятното време ни връхлетя и жегата от средата на май мъчеше екипа. Надявахме се покривът да е готов до седмица. Щеше да бъде истинско облекчение да влезем вътре и да се скрием от слънцето.

Пазарът на недвижими имоти беше в застой, тръпнеше в очакване на летния сезон, което бе облекчение. Нещата утихваха. Най-големият ми проблем щяха да се окажат извиненията да излизам от къщи през следващите няколко месеца, докато довършваме строежа. Но ако успеех да удържа положението още малко, може би щях да задържа всички топки във въздуха.

31.

Силвестри

— Кажи, Уолкот, вие с госпожата планирали ли сте нещо за Деня в памет на загиналите във войните? — Климатикът в служебната кола беше единственото, което ми позволяваше да обсъждам началото на летния сезон, без да се вбеся.

— Сигурно ще идем на плажа. Жена ми обича плажа.

— Ти майтапиш ли се с мен?

— Какво?

— Не мога да си те представя да лежиш на плажа.

— Да не би да съм албинос?

— Просто си представям господин Роджърс със скапаните жилетки.

— Все някак трябва да събера витамин Д. Докато съм затворен тук с теб, не става.

— А ми казват, че съм истински слънчев лъч.

— Да. Продължавай да се държиш все така.

Радиото засъска.

— Десет-петнайсет в аптека „Макнамара“.

— Пак ли? По дяволите. Дай газ.

* * *

— Детективи, колко мило, че дойдохте. — Любимият ни аптекар беше застанал на паркинга, когато спряхме. Никак не се зарадва, че ни вижда. Чувствата бяха взаимни.

Уолкот изключи от скорост и слязохме на нажежения асфалт.

— Дойдохме колкото е възможно по-бързо. Избягаха ли, Ленард?

— Тя избяга. Но успя да задигне лекарствата от два шкафа. — Той се обърна и тръгна към аптеката.

— Тя ли? — попитах. — Това е нещо ново. И какво успя да докопа?

— Обичайното — оплака се аптекарят. — Окси, перкосет, няколко кутии демерол.

— Каква изненада — отвърна Уолкот. Той записа имената на лекарствата в бележника си, докато влизахме в аптеката.

— Скапаните застрахователни фирми направо ме убиват. Не искат да покриват скъпите лекарства, а всички майки от тази страна на Ривъруд идват тук и ми се правят на малоумни, за да се запасят с опиати, да не говорим, че някои от вас, момчета, размахват пищов под носа ми всеки път, когато ви се обадя.

— Опитваме се да оправим и тази работа. — Партньорът ми обърна на нова страница. — Как изглеждаше жената?

— Трудно ми е да кажа. Лицето ѝ беше покрито с шал, друг скриваше косата. Може да е в средата на трийсетте, поне така ми се стори. В доста добра форма. Беше облечена така, сякаш излизаше от тренировка.

— Беше ли въоръжена? — попитах.

— Да, размахваше твърде голям за нея пищов. Беше така пощръкляла, че се страхувах да не вземе да гръмне случайно. Господи.

Партньорът ми затвори бележника и погледна аптекаря.

— Радваме се, че си добре, Ленард.

— Да, този път. Мисля да си купя пистолет за аптеката. За да се защитавам.

— Избий си тази мисъл от главата — рекох. — Така обирът ще се превърне в убийство. Просто ги остави. Нали си застрахован.

— Като че ли това ми е от полза — разфуча се той.

— Случайно успя ли да оправиш охранителната камера? — попитах.

Той замълча, докато ме гледаше злобно.

— Бях малко зает да осигурявам поръчките.

Партньорът ми се намеси.

— Няма нужда да викаш, приятелю.

Ленард огледа нещастно кралството си.

— Момчета, търсите ли помощ в моргата? Вече ми се струва, че предпочитам да се разправям с неживите.

Уолкот го погали по рамото.

— Ще кажем по някоя добра дума за теб.

— Ще ви бъда признателен. — Погледна ни замислено. — Не ми е никак приятно да го кажа, но сигурно ще се натъкна на същите типове и там.

Бяхме на паркинга, връщахме се към служебния автомобил, когато телефонът на партньора ми звънна.

— Детектив Уолкот… Да… Кога?… Тръгваме веднага. — Той затвори и ме погледна. — Трябва да вървим.

— Какво става?

По лицето му се мярна нещо като усмивка.

— Обадиха се за тяло.

32.

Ребека

Тялото ми беше парализирано.

— Престани да се съпротивляваш.

Пръстта се сипеше върху мен като водопад. Опитвах се да задържа глава над бързо трупащата се пръст.

Гласът отново заговори от мрака:

— Успокой се.

Исках да се успокоя. Не можех да се съпротивлявам повече. Изтощението и поражението ми дойдоха повечко. Предадох се и отпуснах глава върху буците около мен. Бях толкова уморена.

— Съжалявам. — Едва успях да изрека думите. Всичкият въздух от дробовете ми бе изтласкан от неподатливата тежест, която смазваше ребрата ми.

Когато започнах да дишам пръстта, видях, че Пол е застанал над мен с лопата в едната ръка и табела „Продава се“ в другата. Усмихна ми се и изрита огромна буца пръст в дупката.

— Сама си си виновна.

Всичко потъна в мрак.

33.

Уолкот

Енергията се усещаше в автомобила, докато пътувахме към Смиттаун Бей. Със Силвестри не говорехме, но и двамата знаехме чий е трупът.

Когато излязохме от колата, към нас приближи нетърпелив младок, целият потен.

— Детективи, аз съм полицай Литман. Пръв на мястото. — Хлапето имаше здрав захват.

— Полицай, аз съм детектив Уолкот. Това е детектив Силвестри. — Отидохме при трупа. — Какво имаме?

— Момиче, което тичало днес сутринта, спряло да си завърже маратонката и видяло, че нещо се подава от земята. Погледнало внимателно и се оказало, че е ръка.

— Това може да ти скапе тренировката — отбелязах. — В какво състояние е тялото?

— Кофти работа. Жена. Разложена дотолкова, че не може да се определи възрастта. Както виждате, била е увита в найлон и закопана в плитък гроб. Мога единствено да предположа, че е била закопана преди шест до осем седмици.

Погледнах партньора си и двамата кимнахме бързо.

— Господа, имате ли идея коя е? — попита Литман.

— Като време отговаря на случай за липсващо лице, който разследваме. Повикахте ли патолога?

— Да, идва — отвърна полицаят.

— Добре — кимнах. — Да се опитаме да държим пресата настрани, докато не я идентифицираме. Става ли?

— Става — отвърна Литман.

— Браво. — Погалих младежа по рамото и той отиде при патрулката си. Двамата със Силвестри се наведохме и вдигнахме найлона от лицето.

— Добре че тази сутрин не закусих — призна партньорът ми. — Господи.

— За същото ли мислиш и ти?

— Зависи. Ако и ти смяташ, че Пол Кембъл ще ни натовари графика за седмицата?

— Приятелю, ти умееш да четеш мисли.

34.

Ребека

Много добре знаех какво трябва да се направи. Хрумна ми същата сутрин. Да си облека ежедневния костюм, дрехите за работа, да се гримирам внимателно, да си изправя косата, да си придам вид на добре облечена професионалистка от света на фармацията, както правех всеки ден, откакто ме уволниха. Пол тъкмо излезе от душа и се намръщи, докато се сушеше.

— Какво има, Пол?

— Раменете и гърбът ме тормозят. Сигурно е от времето. Би ли извадила затоплящите пластири от чантата ми, мила?

Тъй като се правех на грижовна, любяща съпруга, аз се усмихнах и отидох до чантата. Отворих я и потърсих пластирите; намерих ги лесно. Докато преглеждах какво има вътре, не видях червената кърпа, в която беше увит пистолетът, и това ме разтревожи. Тази тревога породи съвършената идея. Беше толкова лесно, че не можех да повярвам как не съм се досетила по-рано. Но да се сдобия с нужните материали можеше да се окаже предизвикателство. Трябваше да се вмъкна в къщата на Марк, докато него го няма.

— Не е нужно да си гледачка, за да разбереш, че ще умрат и други хора.

Не виждах нищо и не можех да си отворя очите. Усещах, че съм здраво вързана. В колата до мен имаше мъже. Би трябвало да изпадна в паника, но в момента тялото ми се чувстваше чудесно.

— В тази общност смъртните случаи, свързани с дрога, са седем пъти повече в сравнение с миналата година. И не говорим единствено за свръхдози. Убийствата в Насау и Съфък са се увеличили през този период. Нещата официално са се влошили.

Отворих очи с пръсти и дневната светлина ме бодна. Погледнах се в огледалото за обратно виждане и избърсах потеклата по бузата ми слюнка. Коланът беше оставил белег отстрани на лицето ми. Бях сама. И адски надрусана.

— Има хиляди хора с тежка форма на пристрастяване в нашия район, които търсят най-доброто и най-ефективно решение, което могат да открият, а залозите непрекъснато се вдигат.

Намалих радиото и гласовете се превърнаха в успокояващ тих шепот. Всичко ми се струваше меко и бавно. Усещах къде съм и хладно щастие раздвижи кръвта ми. Бях паркирала през няколко къщи от дома на Марк и Саша. Колата на Марк се виждаше на алеята пред тях вместо пред офиса, както очаквах, затова реших да почакам. Все някога трябваше да излезе, но май нямаше подобно намерение и аз бях заспала. Тъй като напоследък не спях нощем, денем ми беше трудно да остана будна, независимо дали пия хапчета, или не.

Не можех да повярвам, че е станало пет и половина. Трябваше да се стегна.

Проверих джипиеса и видях, че Пол е някъде в района. От есемесите му разбрах, че днес нямат огледи и Уес ще замине рано за уикенда си в Монток. Само че аз не можех да задържа дълго вниманието си върху екранчето. По-щастливи времена с огън на плажа и нощно къпане се появиха пред очите ми като чужди щастливи спомени. Представих си колко приятно би било да поплувам сега и си спомних, че Марк и Саша имат басейн, с който много се гордеят. Можех да се топна, но бързо забравих тази мисъл. Спомних си сцената на ливадата пред Дейна и ме заля вълна от гняв. Сетих се и какво ме беше довело тук.

Благодарение на това че в съблекалнята Саша вечно се жалваше от ужасната си краткосрочна памет, вече ми беше дала кода. Шкафчето ми винаги беше близо до нейното и знаех, че използва рождения си ден за всяко място, на което се иска парола или код. Освен това вечно се хвалеше пред подмазвачките си в студио „Лотос“ как съпругът ѝ бил направил охранителната система да зависи от парола и използвал единствената комбинация от цифри, които тя можела да запомни, след като забравяла кода толкова пъти, че на Марк му писнало фирмата за сигурност да изпраща патрулки до тях.

Щях да се върна утре за приятелско посещение у Марк с надеждата него да го няма у дома.

35.

Силвестри

— Кой друг може да е бил? — попитах партньора си.

— Не знам. Видя ли някой да влиза или излиза тази сутрин? — попита Уолкот.

— Да, ама няма как да е някой от тях. Трябва да е Грийн. Очевидно е като трохите по брадичката му. Скапанякът обожава всичко, което става за ядене.

Банановият кекс, който Аби, съпругата на Уолкот, беше опекла за управлението, бе изчезнал от стаята за почивка. Партньорът ми направо полудя.

— Никой ли не е казвал на този тип, че внимателното отношение и уважението движат света?

— Спокойно. После ще му източим нафтата от патрулката. Това ще те накара ли да се почувстваш по-добре, здравеняко?

Телефонът му звънна.

— Уолкот. — Стрелна ме с поглед, докато изпъваше гръб. — Добре. — Беззвучно оформи с устни думите „съдебен лекар“, докато слушаше напрегнато. Наведох се напред. Неочаквано нетърпението по лицето му бе заменено от удивление. — Сериозно? — Погледна ме и поклати глава. — Добре, благодаря за бързия обрат. Много благодаря. — Той затвори.

— Какво става? — попитах.

Той ме погледна, без да крие удивлението си.

— Радвам се, че си седнал.

36.

Пол

— Не мога да повярвам — казах, докато оглеждах завършения покрив. — Наистина успяхме.

— Така е, шефе — отвърна разсеяно Хавиер. И той, и момчетата се бяха лепнали за портативното радио, поставено на стойка за рязане на дърва. Зарязаха сандвичите от закуската си, защото слушаха внимателно всяка дума на репортера.

Не разбирах достатъчно испански и не схващах какво става, но вниманието им ме заинтригува.

— Какво става? — попитах.

Хавиер слушаше, но се обърна леко към мен.

— Открили са жената до залива. Мъртва.

О, не. Моля те, господи, не. Стомахът ми се сви на топка. Ръцете ми изтръпнаха, разтрепериха се. Щом усетих мириса на наденицата от закуските, в гърлото ми се надигна горчилка. Вътрешностите ми пламнаха, а всичко отвън изгуби чувствителност. Сърцето ми, изглежда, беше решило да разбие ребрата.

— Шефе, добре ли си? — Хавиер насочи цялото си внимание към мен.

— Да, извинявай. Забравих нещо в джипа. Трябва ми минутка.

Налагаше се да направя огромно усилие, за да остана прав, докато крачех бързо към автомобила. Щом приближих, се отпуснах върху предния капак, едва успях да запазя равновесие. Дишах дълбоко, за да не припадна. Мамка му, мамка му, мамка му, мамка му, мамка му. Нямаше начин да се случва.

Успях да заобиколя от страната на шофьора и да се отпусна на седалката. Проверих телефона си. Нямаше нищо от Ребека. Тя сигурно тънеше в блажено неведение и нямаше представа, че светът ни е на път да рухне върху нас.

Включих новините на телефона. Отчаяно ми се искаше да разбера какво се случва, същевременно бях ужасен да разбера степента, до която бяхме напълно прецакани. Нямаше начин новото развитие да не доведе до пълна катастрофа.

Ето го. Историята беше водеща във всички новинарски сайтове. Скролнах надолу, след това се върнах към началото и кликнах на първия линк. Беше градски вестник.

ТЯЛОТО НА ЖИТЕЛКА НА ЛОНГ АЙЛЪНД

ОТКРИТО В ПЛИТЪК ГРОБ

Погледнах снимката. След това преместих очи към заглавието, после се върнах към снимката. Имах чувството, че вълни подмятат мозъка ми. Губех си ума, дявол да го вземе.

Насилих се да затворя очи, стиснах ги силно. Когато ги отворих, отново видях същата невъзможна снимка. Не си въобразявах. Това беше самата истина. Въпреки че не можеше да бъде. Под заглавието имаше цветна снимка на жертвата, правена в по-щастливи времена. Жената, която ченгетата бяха изкопали близо до Смиттаун Бей. Жена, която познавам. По-точно казано, познавах.

Саша Андърс.

Трета част

37.

Ребека

Спях дълбоко, когато Пол се втурна в спалнята и размаха сгънат вестник. Беше се случило нещо ужасно.

— Ребека! Къде беше? Цял час се опитвам да се свържа с теб. — Гласът му трепереше, звучеше дрезгаво.

Трябваше ми огромно усилие на волята, за да се измъкна от дупката, в която бях дълбоко потънала. Сънят след фентанил е като изпадане в кома. Сънувах Саша и Шийла и се гърчех от гняв. След като се събудих, се постарах да наложа маската на съпруга. Той беше тук и аз трябваше да си напомня, че за него все още съм любящата съпруга, готова да го подкрепи.

Завесите бяха дръпнати, беше невъзможно да определя кое време е станало. Не бях сигурна кой ден е, нито колко време съм прекарала в леглото.

Единственото сигурно беше вълнението, обхванало Пол.

— Извини ме, имах мигрена. Изключих звука. Извини ме, любими. — Нямах абсолютно никаква представа къде се намира телефонът ми.

Той приседна на крайчеца на леглото, отпусна ръка на крака ми и заговори към пода. Бях виждала тази поза и преди и ме бодна страх от онова, което се кани да каже. Макар да бях гроги, аз се съсредоточих със същата бързина, с която ми действаше хапче кортизол.

— Открили са тяло. — Стомахът ме заболя.

— Мамка му.

Веднага забелязах, че не е многословен, но не казах нищо.

— Точно където я сложих… открила я някаква жена, която тичала наблизо… само че…

Той отпусна глава в ръцете си и започна да се поклаща напред-назад. Започнах да разбирам сериозността на онова, което не може да изрече. Чух шепота на Шийла, че ще ни заловят.

— Добре. Да обсъдим всичко. Знаехме, че има такава възможност. Просто трябва да решим какво ще правим от тук нататък. — Изненадах се от спокойствието си въпреки паниката, която изригна в мен.

— Ребека. Открили са тяло там, където зарових Шийла, но не е тя! — избухна Пол. Избликът му ме накара да се отдръпна. Отново се почувствах като малко момиченце, чийто баща му крещи.

— Няма смисъл. Вероятно е станала грешка.

— В полицията не допускат такива грешки. Хайде, мисли. Оглупяла си от всички тези хапчета. — Обхваналата го енергия ме уплаши. Изглеждаше така, сякаш с удоволствие ще замахне и ще ме удари.

Заговорих така, сякаш той беше диво животно, и се опитах да го успокоя, доколкото беше възможно. Беше трудно, още повече че не можех да успокоя себе си.

— Откъде си сигурен?

— Освен това въпросното тяло не е било ударено по главата. Било е простреляно. — Кокалчетата му бяха побелели от силата, с която стискаше вестника. Лицето му бе разкривено от нещо много тъмно.

Опитах се да се отдръпна от него, без да събудя подозренията му.

— Чие е тялото, Пол?

С драматичен жест той постави броя на „Индипендънт Прес“ на леглото. Снимката на Саша се мъдреше в ярки цветове в горната част.

МЕСТНА ЖИТЕЛКА ПРОСТРЕЛЯНА И ЗАРОВЕНА В ПЛИТЪК ГРОБ.

Вестникът и ликът на Саша сякаш заеха цялата стая. Саша. Застреляна. Какво, мама му стара, беше направил Пол? Саша беше мъртва. Скапаната Саша беше мъртва. Мислите ми плъзнаха във всички посоки и усетих как ми се вие свят. Прилоша ми, почувствах облекчение. Никога повече нямаше да се налага да я виждам отново или да се чувствам незначителна в сянката ѝ. Нямаше начин да потисна тази ужасна част от мен, която надигаше глава. Радвах се, че е мъртва. Отпуснах глава назад, на таблата на леглото. Пол почти не гледаше какво правя. Запитах се дали ще забележи, ако се извиня и отида в банята, за да шмъркам адерал.

— Тялото е на Саша. Случило се е по същото време като Шийла. — Вдигна очи към мен и забелязах изписалия се по лицето му страх. — Мила, не се връзва. Аз лично зарових Шийла на това място. Как, мамка му, се е озовала там Саша? — Той сякаш молеше. Само че нещо в мен нашепваше, че преиграва.

Преглътнах с усилие. Устата ми беше като пустиня от хапчетата, а болката разкъсваше гърлото ми. Отпуснах се още повече и затворих очи. В кошмарите ми Шийла непрекъснато повтаряше, че Пол бил направил лоши неща. Да повярвам на мъртва жена от сънищата ми се струваше по-сигурно, отколкото на казаното или стореното от Пол през последния месец.

Седяхме на леглото и се наблюдавахме внимателно, изпитателно. Чертите му оформяха цялостния му облик, но нещо съществено липсваше. Той изглеждаше различен, макар да не можех да посоча нищо специфично. Просто различен. Като човек, способен да извърши убийство. Той разбра погрешно погледа ми, насочен към лицето му, реши, че е загриженост, и пое с нетърпение ръцете ми в своите. Едва се сдържах да не се отдръпна.

Бавните колела във фронталния ми лоб описаха няколко завъртания, преди да задам горещия въпрос, който напираше да излезе. Внимавах много думите ми да не прозвучат обвинително, страхувах се от онова, на което беше способен.

— Пол, ако са изровили трупа на Саша, къде, по дяволите, е тялото на Шийла?

38.

Шийла

Най-хубавото, когато си мъртъв, е, че никой не те подозира, щом започнат да изникват трупове.

Нощта в спалнята на Пол и Ребека не беше първият път, когато умрях.

Бях на пет, когато мама ме откри на пода в кухнята, настанила се до отворена бутилка инсектицид. Както обикновено, на границата на истерия, тя се предаде на паническата атака, вместо да повика помощ. Лежах до нея, отпуснала малката си ръка на рамото ѝ, знаех, че нещо голямо се е объркало, ала не бях сигурна какво да правя.

Не бях погълнала никаква отрова и си бях съвсем добре, докато тя не се разпадна пред очите ми. Поемах стреса ѝ, тялото ми се напрягаше с всяка накъсана глътка въздух, която тя поемаше, и накрая се парализирах. Колкото и да се опитвах да помръдна ръце и крака, за да ѝ помогна, не успявах, защото крайниците ми се бяха превърнали в дърво. Бяхме една до друга, застинали в общата ни паника. Няколко минути или часа по-късно татко се прибра у дома и позвъни на 911.

Когато парамедиците пристигнаха, аз бях напълно вдървена, а пулсът ми беше толкова бавен, че бяха нужни двама, за да го напипат. Татко реши, че съм почти мъртва от отровата и че всичко е станало по вина на мама. Майчинството беше твърде тежко за крехкото ѝ емоционално състояние, още повече че несъмнено не получаваше помощ от съпруга си, който избягваше да си бъде вкъщи, а когато все пак се прибираше, беше истински тиранин.

Началото на непознатото ми нервно състояние в съчетание с инжекция атропин в линейката, за да противодейства на инсектицида, забави и без това слабите удари на сърцето ми до почти неуловими. Лекарят в спешното — караше единайсети час от първата си смяна — ме обяви за мъртва при пристигането. Не знам как този стоик татко е реагирал на новината. Питала съм се дали не е бил малко облекчен. Дори на моята крехка възраст усещах, че не ме харесва. Мама беше на силни успокоителни в друго крило на болницата.

Събудих се под чаршаф, без да имам представа къде се намирам. Виждах сенки от светлина и мрак да кръжат над мен. Звукът на колела, които скърцаха по пода, раздвижи чувство на ужас и усещането, че нещо не е наред. Размърдах се, зашавах с пръстите на ръцете и краката си и изпитах облекчение, че мога да се движа, но скоро след това започнах да се мятам и пищя под чаршафа. Интересно дали санитарят, който ме е изкарвал от спешното, някога се е възстановил, след като петгодишното момиченце се е съживило на път към моргата.

Повикаха специалисти. Лекар изследовател от университета консултира моя случай и не скри вълнението си, тъй като подобно нещо се случвало рядко. След като съм видяла състоянието на мама, съм изпаднала в състояние, наречено каталепсия, име, което се бе сторило въображаемо на едно дете. Когато имат пристъп, страдащите се вдървяват, пулсът и дишането им стават почни недоловими. Освен това усещането за болка отслабва, нещо, което бе допринесло за оцеляването ми онази нощ у Пол и Ребека. А студеното време също ми бе помогнало, но до това ще стигна по-късно.

Когато татко се появи, той преживя толкова различни чувства, че у него не остана много живот. Не изглеждаше трогнат, по-скоро имах чувството, че възкресяването ми му е причинило неудобство. Той остана колкото да прибере мама от болницата и да откара и двете ни у дома. Беше оставил двигателя на автомобила включен и не се обърна назад, когато потегли същия ден. Ще ми се да можех да кажа, че след това нещата се оправиха. Не стана така.

Бях изоставяна от мъже три пъти и умирах два пъти. Онова, което ме убива, само ме прави по-силна.

39.

Уолкот

— Да не би през всичкото това време да сме ловили риба в грешното езеро? — Докато се вливах в магистралата, погледнах към Силвестри за уверение, че не сме се отклонили прекалено много. Възможността ме разтърси.

— Изобщо не мога да ти кажа, мамка му — поклати глава той.

— Да вървим да проверим тази работа с мъртвата жена. Оттам трябва да започнем.

— Точно така — отвърна разсеяно партньорът ми.

Поради напредналия стадий на разлагане не успяхме да вземем чиста проба ДНК от тялото на Саша Андърс. В изоставения автомобил на Шийла Максуел не намерихме никакви следи, а теориите, които обмисляхме, бяха като плетеница. Имах чувството, че се лутам в мъгла. Вместо да откриваме отговори, колкото повече разследвахме, толкова по-малко смисъл имаше всичко.

— Можех да се закълна, че знам кой е заровен в онзи гроб. А не изровиха нея.

— И аз така — обади се партньорът ми. — Но също така предполагахме, че Саша Андърс е заминала някъде да харчи парите на съпруга си.

— Така се връзва. Това сега… просто не знам.

— Добре, да действаме. Трябва да помислим за Марк Андърс.

— Трябва. Мислиш ли, че парите са били по-голям проблем, отколкото предполагахме?

— Често е така. Напрежение в работата? Може би извънбрачна връзка?

— Възможно е. — Замислих се над възможността. — Той или тя?

— Хм. Възможно ли е да чука някоя от служителките си? Така нещата ще поемат в определена посока. Или пък тя си е намерила някого. Отегчена съпруга, която не получава никакво внимание у дома.

— Или и двамата са се забавлявали.

— Може. — Силвестри се замисли над идеята. — Добре, да се върнем малко назад. Има ли възможност Кембъл да е в кюпа?

— Бива го в тези неща. Просто мислехме, че е с различна жена.

— Така. Защо обаче не предположим, че този дръвник е оправял и двете? Изглежда тукашните жени, които точат лиги по Пол Кембъл, се оказват заровени в земята или просто изчезват.

Погледнах го замислено.

— Любовен триъгълник ли?

— Именно. Чакай… мамка му… ами ако Шийла Максуел е извършителката? Разбрала е за връзката на Кембъл и Саша Андърс и е превъртяла.

— Не се бях замислял над тази възможност.

— Тя има подозрително минало покрай съпруга си. Разбрала е, че Пол Кембъл е с друга жена, и е изперкала.

— Става. Само че нейният случай не прилича ли повече на изчезване? Изоставен автомобил, не използва кредитната си карта, не е плащала режийни.

— Освен ако не се е изнесла набързо от града.

— Добре. Може да е зарязала автомобила, за да инсценира изчезване. Да ни подведе.

— Освен ако Кембъл не е въртял нещо и с двете и нещата са излезли от контрол.

— Да. Та въпросът за един милион долара е дали Шийла Максуел се е изнесла от града, или трябва да търсим още един труп.

— Господи. Каква каша.

Замълчахме и двамата, всеки потъна в мислите си. Не ми се беше случвало някой да изтегли така килимчето на предположенията изпод краката ми по време на разследване и това ме безпокоеше повече, отколкото трябваше.

Когато най-сетне се обърнах към партньора си, останах изненадан от предпазливостта в тона си, имах чувството, че гласът ми звучи някъде отдалече.

— Все си мисля за едно.

— За какво?

— Когато разпитвахме Кембъл, ми се стори, че той не проявява никакъв интерес към Саша Андърс. Това ми се стори най-истинската част от целия разговор. Не предполагах, че има нещо общо с нея.

— Той е изпечен лъжец. Кой знае? Може да е патологичен случай. Мамка му, може да не е преживял Саша, както ни подведе да вярваме.

Докато прехвърлях тази мисъл, телефонът ми звънна. Започнах да го търся.

— Детектив Уолкот. — Гласът, който заговори, беше точно този, който се надавах да чуя. — Тъкмо щяхме да ви посетим. — Кимнах към партньора си и въздухът в автомобила сякаш стана по-лек. — Идваме веднага.

* * *

— Добре дошли в Хънтингт… Детективи, здравейте! — Джина се усети и огледа фоайето, за да се увери, че няма други хора.

— Добро утро, Джина. Нямаш представа колко се зарадвахме, когато ни звънна. — Приближихме до рецепцията и ѝ се усмихнахме топло.

От новата ни приятелка бликаше енергия.

— Момчета, току-що прочетох във вестника за тялото и трябваше да ви позвъня!

— Реших, че любимата ни хрътка е надушила нещо — отвърна Силвестри. — Какво можеш да ни кажеш?

— Та виждам аз заглавие и снимката на красива жена на първа страница и започвам да чета, но когато стигам до името, нещата вече не се връзват.

— Коя част точно не се връзва? — попитах.

— Познах името от вашето разследване, но това не е жената.

Погледнах към партньора си, след това се обърнах към Джина.

— Как така?

— Очевидно снимката във вестника е на Саша Андърс. Само че жената, която се регистрира в хотела, не беше жената от вестника.

— Ясно. Знам, че вече даде описание на жената, която се е регистрирала тук под това име, но има ли нещо друго, което помниш? Някоя дребна подробност?

— Чакайте да видим. Руса коса, кафяви очи. Вече ви казах това, нали така, господа?

— Да, каза ни.

Тя спря поглед на плота и мълча дълго. Присви очи, сякаш се опитваше да се съсредоточи.

— Тя много приличаше на жената от вестника, но не чак толкова. — Намръщи се. — Много от тези жени си приличат, честно. Не ми е приятно да го кажа, но те сякаш са взаимозаменяеми.

— Нещо друго, Джина?

— Колието ѝ! Не мога да повярвам, че не съм се сетила досега.

— Какво колие? — попитах.

— Тя беше с много красиво колие с два гълъба. Беше много сладурско. А гълъбите са любимите ми птици, затова го запомних. — Джина поклати глава, сякаш се караше на себе си.

— Така — заговори партньорът ми, — много сме ти благодарни. Може да се окаже огромна помощ.

— Наистина ли? — попита тя.

— Никога не се знае коя подробност може да отприщи случая, Джина. А ти очевидно имаш поглед за подобни неща.

Джина грейна.

— Май да.

Подсмихнах се към партньора си.

— Забелязахме.

Неочаквано тя се ококори.

— Чакайте, казах ли ви за дезинфекцията?

— Не си — наостри уши Силвестри.

— Хм. Сигурно е било след последното ви идване. Наложи се да повикат човек да дезинфекцира стаята. Миризмата на пури беше нетърпимо гадна.

Погледнах отново партньора си, преди да се завъртя към Джина.

— Притежаваш таланта да си спомняш важни неща. Много ни помогна.

— Благодаря, детективи. Наистина ли мислите, че от мен ще излезе добър кадет?

— С удоволствие ще кажем добра дума за теб — отвърна партньорът ми.

— Вие сте върхът.

Въпреки горещината, която се излъчваше от асфалта на паркинга, двамата със Силвестри не бързахме да се качим в колата.

— Да проверим ли любителите на пури? — попитах.

Силвестри поклати невярващо глава.

— Очевидно на Андърс му стиска да обикаля с гадже, което се прави на съпругата му, докато тя е в земята.

— Да разберем.

40.

Шийла

Имаше време, когато бях готова да кажа, че съм готова да умра за Пол. Но ние, хората, често казваме нелепи неща, когато любовта поеме кормилото от здравия разум. Признавам, че се увличам във връзките си, но Пол беше различен. Той беше истински. Случиха се неща, които ни попречиха, преди той да осъзнае напълно и ясно какво изпитва към мен. След като бях готова да умра за него и тъй като наистина умрях за него, не е ли честно той да стори същото? Само че аз избързвам.

Не си бях представяла рожденият ми ден да мине по този начин. По-точно казано, не съм и предполагала, че ще се озова увита в найлон, изхвърлена като боклук. Имаше нещо поетично в това да бъда убита от съпругата на гаджето си на трийсет и петия си рожден ден. Всички онези книги за самопомощ, които четях, за да се успокоя и да се науча на разни неща през годините, винаги обещаваха бляскаво начало след особено травматичен край. Но не такива мисли минаваха през пулсиращата ми глава, когато се свестих в мрака, опакована в студен найлон. Първата ми мисъл беше как да се отърва от стегнатия вързоп, в който бях уловена в капан, преди да замръзна или да се задуша.

За щастие те ме бяха увили по такъв начин, че главата ми беше извита нагоре и макар това да беше много неудобно за врата ми, ъгълът ми позволяваше да се движа, макар и малко, и ми осигуряваше приток на въздух. Първо, дишането ми беше по-плитко, отколкото на повечето хора, а каталептичният ми отклик на сцената в спалнята на Пол беше само от полза, след като изпаднах в безсъзнание и имах ограничен достъп до въздух. Същото беше и с температурата. Иронията беше, че онази нощ Пол увеличи значително шансовете ми за оцеляване. Когато сърцето на даден човек спре или поне забави ритъма си дотолкова, че изглежда така, сякаш е спряло, ако тялото се поддържа студено, клетките се запазват и имат по-малка нужда от кислород, следователно забавят смъртта. Като ме беше оставил в почти леденото мазе, вероятно бе спасил живота ми.

В онзи момент съвсем нямах намерение да му благодаря.

Отначало, след като дойдох в съзнание, се паникьосах, кръвното ми се вдигна. Успях обаче бързо да се успокоя. Когато изпитваш непоносимост към стабилизатори на настроенията, а изпаднеш в състояние, предизвикано от високо ниво на стрес, трябва да се научиш на различни методи за контрол, в противен случай ще прекараш живота си полувдървена от паника. Поех си дълбоко дъх, доколкото бе възможно, преброих до пет, след това издишах десет секунди. С всяко вдишване найлонът ме притискаше като корсет. С всяко издишване усещах как сърдечният ми ритъм се забавя с удар-два.

Все още бях твърде дезориентирана, за да навържа събитията от вечерта. Последното, което помнех ясно, беше решението да се кача на такси до къщата на Пол, след като изгълтах бутилка скъпо червено вино вместо неизядената вечеря по случай рождения ден. Сигурно съм била жалка гледка, както седях в любимия си ресторант, в който бях видяла Пол за пръв път, наконтена, а сълзите капеха в ризотото, което само бях опитала.

В онзи момент си казах, че да се изправя срещу него и да разкрия връзката ни пред съпругата му е единственото, което ми остава, ако искам да имаме някакъв шанс да заживеем заедно. Всяко съмнение, всяка разумна мисъл бе изместена от подсиления от мерлото адреналин, който пулсираше в кръвта ми, докато вкарвах откраднатия ключ в ключалката. Дъф се надигна, за да ме посрещне, и доволно близна познатата ми ръка, а това единствено потвърди, че мястото ми е тук. Поне това си казвах, докато вадех пистолета на Пол от чантата си и се качвах на втория етаж. Чувствах се могъща, докато го стисках. Нямах представа какво ще правя, когато вляза в спалнята им, но знаех със сигурност, че каквото и да стане, Пол повече няма да има възможност да ме пренебрегва.

На твърдия под започнах да се люлея от едната на другата страна, а след това по-енергично, за да разбера каква свобода на движение имам. Изглежда имаше доста разстояние от двете ми страни, което бе облекчение. Не бях напълно запечатана в затвора си, което беше много добре. Когато се изместих надясно, усетих плоския ръб, където найлонът свършваше. Освен това изпитвах пулсираща болка, която тръгваше от главата и се стрелваше към останалата част от тялото. Гърбът ми се чувстваше като счупен на твърдата плоска повърхност под мен. Макар да имах чувството, че е цимент, това беше по-добре от други алтернативи. Например току-що изкопана почва от всички страни.

По принцип бях много гъвкава, освен това бях доста силна за дребния си ръст. Тази нощ бях много благодарна за силовите упражнения, които правех почти всеки ден, макар да нямах представа, че така ще спася собствения си живот. Използвах мускулите в ръцете и задника си, за да се разклатя по-агресивно и успях да се изтласкам по корем надясно. Все още не виждах нищо, но усещах колко е неудобна новата ми поза, докато кръвта капеше от задната част на главата ми и се стичаше напред в експлозия от болка. Без ръце не можех да проверя колко е тежка раната, но я чувствах отвътре навън.

Стига да нямаше препятствия в тази посока, имах шанс, като се претъркалям няколко пъти, да се освободя. Нямаше как да знам дали не се преобръщам към смъртта. Можеше да се окаже, че съм дванайсет метра над земята в незавършена сграда, и без да искам, да падна от ръба. Извих, доколкото можах, врата си към отвора и зачаках очите ми да се приспособят към непрогледния мрак. Нищо не се промени, нищо не успях да различа. Чувството да си без толкова много сетива бе ужасяващо. Мирисът и звуците бяха под въпрос в тази ситуация. Щом тази мисъл отлетя, осъзнах, че не долавям звуци отвън. Така че, ако бях оставена в строеж високо над земята, най-малкото щях да чувам вятъра или може би океана, в зависимост от това къде ме беше изхвърлил Пол.

Инстинктивната воля да оцелея нахлу мощно. Каквито и мисли да ми минаваха през главата, какъвто и страх да изпитвах, че може да се претърколя, бяха заличени от страничните движения на тялото ми. Всяко завъртане ми причиняваше болка, но надеждата, която ме караше да се движа, ставаше по-силна с развиването на всеки пласт също като кожа на змия. Когато един-единствен пласт делеше слабото ми тяло от света, аз най-сетне успях да измъкна ръце навън и да разкъсам найлона.

Разплаках се от облекчение и самосъжаление заради мястото, на което се бях озовала. Заради онова, което ми бяха сторили. А облекчението даде воля на яростта. Използвах това чувство, за да продължа.

Щом се измъкнах от оковите, се изправих бавно. Взрив от ослепяваща болка донесе измамен момент на светлина, ала след това ме остави отново в нетрепващия мрак. Колкото и време да стоях в мрака, очите ми така и не успяха да се приспособят, за да различа нещо. Бях върху твърда повърхност, студен цимент, твърд и неподатлив под израненото ми тяло. Вдигнах ръце над главата си и там, където беше гладката коса, напипах цицина с размерите на портокал, която изкрещя, когато я докоснах. Спомних си като проблясък чука в ръката на Ребека. Не му бях обърнала внимание по-рано вечерта, но сега си го припомних. Бях благодарна, че ме е ударила на това място, а не някъде отзад на черепа.

Еуфорията, че съм се освободила, бе краткотрайна и бързо бе изместена от паника и болка. Знаех, че най-малкото съм със сътресение. Скалпът ми беше сух на пипане, не лепнеше, за да покаже, че ми тече кръв, което поне в момента ми се стори добре. Само че аз бях виждала достатъчно травми в националната футболна лига и знаех, че най-опасните не кървят отвън. Претърколих се настрани и свих крака като дете, за да пропъдя образа на кръв, която се вижда на скенер.

Докато се опипвах в мрака, за да преценя останалите си наранявания, останах изненадана, че чантата ми е все още прехвърлена през врата. Извадих телефона от малкото джобче и се окуражих, когато видях, че все още имам батерия. Наложи се да присвия очи заради яркия блясък на екранчето. Нямаше чертички за покритие. Виждах двойно, започваше да ми се гади, докато прокарвах фенера на телефона наоколо и видях, че се намирам в мазе, заобиколена от дървен материал и инструменти. Придърпах найлона около свитото си тяло, за да се стопля, и се преместих до стълбището, съвсем близо до мястото, на което седях.

След това започнах бавното, мъчително изкачване нагоре. Изкачването към ново начало.

41.

Пол

— Лъжат, Маду.

Зяпнах съпругата си, свита на чаршафите до мен. Часовникът на нощното шкафче показваше 4:42. Не бях спал, откакто си легнах.

Знаех, че Ребека е будна. Знаех, че челото ѝ се мръщи по определен начин, когато се опитва да заспи, но не успява. Това беше кратък момент, преди да отвори очи и да открие моите.

— Кой лъже, Пол?

— Онези скапани ченгета.

Тя се изтласка нагоре, за да се подпре на таблата, раменете ѝ бяха над възглавниците. Струваше ми се изтощена физически, но очите ѝ блестяха.

— Какви ги говориш?

— Миличка, буден съм цяла нощ, опитвах се да разбера какво става. Направо полудях. Само че прехвърлих всичко и все се връщам към единствения възможен отговор. Лъжат за самоличността.

Тя присви очи, докато преценяваше казаното от мен. Пое си дълбоко дъх, стисна очи, след това срещна погледа ми.

— Кажи ми какво мислиш?

— Тялото на Шийла беше в земята седмици, гнило е седмици.

— Искаш да кажеш тялото на Саша. — Под примирението в гласа ѝ долавям паника.

— Не, мила. Говоря за Шийла.

— Но ти сам каза, че в полицията не допускат подобни грешки.

— Знам. Само че това не е грешка. Просто ме изслушай, моля те.

Тя въздъхна.

— Добре.

— Освен ако и двамата не сме мръднали, Шийла беше в спалнята ни онази нощ, нали?

Тя изви очи настрани, след това ме погледна. Изпусна кратък, нервен смях.

— Можех да се закълна, че е тя.

— Така. Онази нощ излязох оттук и лично скрих тялото.

Ребека скочи.

— Чакай. Скрил ли си тялото?

— Земята беше замръзнала, когато се опитах да я заровя. Трябваше да скрия тялото и да почакам времето да се позатопли, преди да я заровя.

Съпругата ми превключи на пълна паника.

— Пол, оставил си скапаното ѝ тяло незакопано за…

— Маду, нямах…

— Хич не ми пробутвай това „Маду“! Оставил си тялото на жена, която ние… О, господи. — Тя се приведе напред и избълва сухи хлипове.

Стиснах раменете ѝ и я изтеглих назад.

— Ребека, погледни ме. — Тя ме погледна предизвикателно, очите ѝ прогаряха дупка в моите. — Милинка, дишай. — Пое си дълбоко дъх. След това още веднъж. — Добре ли си? — Тя присви очи, след това кимна. — Добре, слушай ме. Бях много внимателен. Сложих я на място, където никой не можеше да я открие, след това се върнах веднага щом можах, и я закопах. — Долових тона си и осъзнах, че ѝ говоря така, сякаш е малко дете.

Ребека присви отново очи, но този път заговори по-спокойно:

— Пол, щях да се чувствам по-добре, ако тя беше все още закопана.

Мой ред бе да се почувствам като тъпо хлапе, но си наложих да се стегна.

— Знам. Но тук сме недосегаеми. — Тя ме погледна, предизвикваше ме да обясня последното изречение. Отчаяно се надявах да успея. — Тялото е гнило в земята толкова дълго, че не са могли да определят кого са изровили, така че, след като не могат да я идентифицират, са осъзнали, че са попаднали в задънена улица. Имат две липсващи жени, по новините вдигнаха голям шум, така че трябва да изглежда така, сякаш са разрешили случая. Сигурно са преценили, че имат по-убедителен мотив и по-слабо алиби при Марк, затова са се спуснали в неговата посока.

Ребека извърна поглед и видях как се опитва да осмисли нещата. Тялото ѝ се отпусна.

— Добре.

— Помисли. Когато ченгетата говориха с нас, и двамата описахме разбития брак на Марк и Саша, с парични проблеми и разни такива. Те ни задаваха въпроси, копаха надълбоко. Когато ме викнаха на разпит, споменаха, че Шийла е била самотница, която малцина са забелязвали. Жена без корени, с подозрително минало, която може просто да се е вдигнала и да е напуснала града.

Съпругата ми се обърна към мен. Слушаше внимателно.

— Да, добре.

— Сама виждаш, двамата с теб знаем, че аз погребах една жена, но от полицията са изровили друга. Защото историята на Саша е много по-достоверна и убедителна. Има пари, мотив, престъпник. Нали така, мила. Покрай всички истории в новините за злоупотреба с лекарства и рецепти, наркомански престъпления, кого другиго да заковат? Най-добре им се връзва големият фармацевт. Помисли как ще раздухат тази история вестниците.

Ребека ме погледна и аз се върнах към онова утро в леглото точно преди кретените детективи да се появят. Тогава беше последният миг, в който се чувствахме в безопасност. Сега очите ѝ ми казаха, че отново вярва, че ще ни се размине. Стисна главата ми, целуна ме силно и се завъртя. Раменете ѝ се отпуснаха и реших, че този път сигурно ще заспи.

Докато лежах в леглото, ме завладя огромно облекчение и съжалих, че не мога да споделя тази част от живота си с Дейна. Бях се разкрил напълно пред нея, бях останал гол и уязвим и ми се струваше жалко, че трябва да скрия този аспект от живота си. Но разбира се, така трябваше да бъде, и заради двама ни.

Превъртях се по гръб и затворих очи. Образът на къщата в Колд Спринг Харбър изникна пред мен. Видях как строежът придобива форма, а крайният продукт изглеждаше точно както си го бях представял. Изникнаха подробности. Видях два чифта пантофи на черешовия под пред камината. Усетих острия есенен вятър да влиза през прозорците и да издува пердетата. Усетих мирис на мушкато. Съвършенство. Скоро щеше да бъде наша.

42.

Ребека

Фактът, че Марк бе престанал да излиза от къщата, представляваше огромен проблем и аз нямаше как да вляза, за да взема онова, от което имах нужда. След като минавах покрай къщата му всеки ден в продължение на седмица и виждах, че колата му не е била местена, започнах да изпадам в отчаяние. Накрая реших да пробвам различен подход и да го посетя, за да изкажа съболезнованията си.

Той изглеждаше като смъртта, когато отвори вратата.

— Ребека? — Името ми излезе от отпуснатата му уста отчасти като въпрос, отчасти като молба. Видях, че е в ужасна форма. Дъхът му миришеше на алкохол. Брадата му беше пораснала, а сянката на лошите новини се бе загнездила в очите му.

— Здравей, Марк. Как си? — Постарах се да не преигравам със загрижеността. Почувствах се неловко, слаба, както бях застанала на вратата, а кошницата, с която исках да поднеса съболезнованията си, натежаваше все повече в ръката ми. Съжалих, че съм предпочела много по-тежките вино и бърбън пред плодовете и цветята.

— Ела… — Той не довърши мисълта си, врътна се навътре и остави вратата открехната, а хавлиеният колан на разръфания халат се повлече зад него, когато хлътна някъде в тъмната къща. Също като него, халатът беше видял по-добри дни. Тази работа май щеше да се окаже по-лесна, отколкото си мислех.

Открай време се питах как изглежда отвътре огромната къща от колониалния период. Очевидно поканите ми за ежегодното парти около басейна, което Саша организираше, се губеха някъде по пощата през годините, а дори когато започнахме да общуваме във фитнеса, тя не споменаваше и дума за събитието.

Грандиозното фоайе толкова отиваше на несметното богатство на Марк и Саша, че потиснах ахването си и желанието да направя снимка. Мраморният под, високите шест метра тавани и двойното стълбище със златни акценти приличаше повече на фоайето на опера, отколкото на дом. Поставих кошницата до тъжен букет изсъхнали цветя и пликове с доставка от различни ресторанти, които със сигурност бяха съдържали топла храна, сега вече развалена.

Пристъпих напред след Марк, водена от гласовете, които се носеха от телевизора. Той ме стрелна с поглед, когато влязох в хола, който бе приблизително с размерите на цялата ни къща. Седеше в единия край на канапе с формата на подкова, на което спокойно можеха да се поберат двайсет човека. Разклащаше чаша, пълна с лед, и направи жест, който можех да приема и като покана, и като молба. Взех чашата и налях щедро количество малцово „Лагавулин“ от количката с напитки до него. Не си налях, защото бях наясно, че бистрият ум е по-важен от това да си пийна, колкото и да ми се искаше. Бяха минали три часа от последното хапче и действието му бързо отслабваше. Седнах на канапето до Марк със смесени мотиви, но намалелите ми запаси взеха решението вместо мен.

— Здравей, Ребека. Как си? — Нелепо милото отношение увисна между нас. Очевидно нямах намерение да споделя, че въртя педалите редовно от пълно изтощение до самоубийствена умора. Не можех да призная, че съм така затънала в наркотична зависимост, че буквално съм изгубила представа за време, пространство и набавяне на нови запаси. Снощи, когато си легнах, имах половин шишенце перкосет — чудодейна находка в едно от скривалищата ми, което смятах за празно — а сега вече нямаше нищо в него. Самата аз не можех да определя как съм.

Вместо да отговарям, поставих ръка върху неговата. Той нито помръдна, нито обърна внимание на това. Усещането на ръката му под моята ме накара да изпитам изненадваща вълна от нежност към него. Чувството беше преходно и презрението ми се върна бързо.

— Марк, моите съболезнования за Саша. Исках да дойда по-скоро, но… Не знам защо не го направих. Май не знаех какво да кажа. Просто не мога да повярвам, че тя е мъртва. — Последните ми думи бяха единствената трохичка истина.

Той не каза нищо, а дрънкалата по „Фокс Нюз“ запълниха мълчанието с невероятни новини, които ми се сториха безкрайно далече от живота, в който се бях озовала. Дори не обърнах внимание на думите. Марк отпи дълга глътка от кристалната чаша и прочисти гърло.

— Тя е мъртва отдавна. Само че те още не ми позволяват да я погреба. Не и преди да приключат с разследването. Не съм имал представа колко време отнемат аутопсиите. Това не го показват по телевизията.

Той, изглежда, беше на нещо друго, освен скоч.

— Не съм си давал сметка колко зависех от нея, Ребека. Просто нямах представа колко много прави за мен, преди да изчезне. Знам, че не бях съвършен съпруг, но я обичах. Имах нужда от нея.

— Знам, че я обичаше много. Тя беше специална жена — продължих с лъжите аз.

Той изсумтя и се отпусна назад, огледа ме цялата и погледът му се задържа на гърдите ми.

— Моля те, Ребека. Престани с тия лайна, чак очите ти покафеняха от тях. Саша беше ненормална мръсница, която мислеше, че ти си позьорка, ако изобщо някога е мислила за теб.

Изрече острите думи завалено и разбрах, че не очаква отговор. После се загледа през прозореца. Видях огромен басейн и огнище, което ми заприлича на крематориум, преди да се усетя, че е грил. Марк, изглежда, се заплесна по красотата, която се бе ширнала пред него, но предполагам, че се беше отнесъл много далече от мястото, на което седяхме.

Огледах стаята за някакви следи от информацията и/или хапчетата, които ми трябваха. Тук обаче не се виждаха нито шишенца от лекарства, нито снимки от ексхумираното тяло на Саша. Знам, че последното беше нелогично, но очаквах да има предостатъчно от първото, също като бутилките алкохол, които бяха на една ръка разстояние.

Спрях да оглеждам, когато видях пистолет, поставен върху купчина неотворена поща досущ като смъртоносно преспапие. Фактът, че Марк притежава оръжие, нито ме шокира, нито ме изненада, но да го остави така небрежно и безотговорно говореше красноречиво за умственото му състояние.

Погледнах от пистолета „Глок“ към Марк и отново към тъмния метал и усетих как ме бодна искрена тревога за човека. Представих си го как седи в мрака нещастен и мръсен, непрекъснатият поток от лоши новини го залива, а до него количка с напитки, зареден пистолет и мъртва съпруга. За мен не остана и капка съмнение, че това е мъж, чиято съпруга е мъртва.

— Марк, добре ли си? Има ли кой да се грижи за теб? Нуждаеш ли се от нещо?

Той изви вежди и отново премести поглед към гърдите ми, а след това огледа одобрително тялото ми.

— Безработицата ти се е отразила добре, Ребека. — Преди да призная колко съм готова да се принизя заради онова, от което имам нужда, той отново погледна към водещия Ханити и изрусена хубавица с алена рокля с дълбоко деколте и устни в същия цвят. Заговори, без да ме поглежда:

— Знаеш ли, Ребека, когато новината за Саша се разчу, нито една от онези мазни гаднярки, които се въртяха около нея, не се поинтересува от мен. Не го направиха и отегчителните им съпрузи, които се преструваха и се наливаха с моя скоч и се лепваха за огромното ми удоволствие.

Трябваше ми секунда, за да се сетя, че говори за плоскоекранния телевизор.

— Семейството ѝ почти не ми говори. А всички в службата мълчат като риби. Получих купища цветя и лазаня, но нито един не благоволи да дойде лично. Та в отговор на въпроса ти, като изключим икономката и двамата скапани детективи, които разследват убийството на Саша, ти си единствената, която дойде да ме види. Странно.

Леденият му тон ме притесни. Марк никога не е бил топъл, сърдечен човек, но закачливостта и шеговитостта, които удържаха сарказма му и не позволяваха да се превърне в гадно отношение, ги нямаше.

— Марк… много съжалявам. Трябваше да дойда по-рано. Или поне да се обадя.

— Ти си от последните хора, които очаквах да видя. Не че те виня. Аз те изритах, по-точно, накарах те да напуснеш. Мислех, че ме мразиш. Честно да ти кажа, Ребека, пет пари не давах дали някога ще те видя отново. Ти винаги си създавала повече проблеми, вместо да носиш печалба. Странното е, че можеш да ми дадеш онова, от което се нуждая най-много.

Наострих уши при тези думи, но не ми се стори, че онова, от което имаше нужда, щеше да бъде толкова открито казано, колкото ми се искаше. Погледнах го очаквателно.

— Ченгетата мислят, че Саша е била убита в четвъртък, на петнайсети март. Още не са го съобщили официално, но са почти сигурни за датата. Въпросната нощ бях сам. Ако беше няколко нощи по-рано или по-късно, щях да имам някакво алиби, което нямаше да ми спечели наградата за съпруг на годината, но поне щеше да осигури една или две компаньонки, благодарение на които нямаше да се окажа сам у дома, без да знам, че някой е отвлякъл жена ми между часа по спининг и щастливия час в заведенията и я е застрелял. Прегледах есемесите си от онази вечер, за да съм сигурен, и се оказа, че същата вечер си ме търсила за благинки. Обзалагам се, че си била сама и в квартала. Не отговорих на есемеса ти, защото си организирах соло парти и не се чувствах нито щедър, нито благороден, нито пък се нуждаех от компания.

Опитах се да преценя как ще се развият нещата след това, което той се канеше да поиска. Отчаяното желание да взема нещо никак не помагаше. Изби ме студена пот и усетих как киселини се надигнаха от стомаха и опариха гърлото ми. Видях, че Марк наблюдава треперещите ми ръце. Стиснах ги, за да скрия реакцията си.

— Марк, може ли да използвам тоалетната? Не се чувствам добре.

— Внимавай, Ребека. Навикът ти започва да личи. — Самодоволна, напрегната усмивка плъзна по устните му. Той посочи вратата в обратната посока на онази, от която бях влязла, и продължи да пие и да гледа новините, без да трепне.

Тръгнах към банята и едва успях да стигна до вратата, а после повърнах в бидето, което беше по-близо до вратата, отколкото тоалетната чиния срещу нея. Стегнах се и изплакнах уста с „Листерин“, който намерих под мивката, пуснах водата да шурти, за да преровя шкафа с лекарствата, както планирах, откакто тази сутрин открих, че запасите ми са изчерпани.

Нямаше нищо по-силно от адвил, затворих шкафа разочарована и отново започна да ми се гади. Поех си дълбоко дъх, пригладих блузата и отложих онова, което знаех, че трябва да приема.

Марк беше застанал в коридора на сантиметри от мен, когато отключих и отворих вратата на банята. В ръка държеше познато оранжево шишенце, което разклати, за да чуя как съдържанието му подрънква. Устата ми се напълни със слюнка и сърцето ми заби по-бързо.

— Това ли търсиш? — Той ме погледна надменно, както беше в мърлявата си пижама, потник отдолу и халат.

Ръката ми се протегна още преди да помисля.

— Не бързай толкова, миличка. — Той пое дланта ми в своята, но съвсем не беше внимателен.

— Добре, Марк.

— Добре, Марк, какво?

— Добре, ще бъда твоето алиби. Ще кажа на детективите, че е трябвало да работим до късно. Ще им кажа, че съм била у вас, за да прегледаме маркетингова презентация, и сме пили толкова много, че се е наложило да спя на канапето у вас. Сигурна съм, че онази вечер Пол е бил до късно на работа. Ще измисля какво да му кажа, ако се наложи. — Докато изричах всичко това, не успях да си спомня дали е бил у дома или не, но се помолих да го е нямало. — Ще им покажа есемеса, който съм ти изпратила, за да попитам дали си у вас. — Не се налагаше да преглеждам есемесите си, за да знам, че въпросната вечер съм го търсила.

Марк не откъсваше очи от мен, докато отваряше шишенцето и изсипваше пет хидрокодона в ръката ми. Бяха добри, от 750 мг. Преди да възразя, че хапчетата в дланта ми не са достатъчно добра компенсация за фалшивото алиби, той постави показалеца на свободната си ръка върху устните ми.

— Тези ще те вкарат в достатъчно добра форма, за да убедиш Коломбо и Коджак, че си била с мен в нощта, когато Саша е била убита. След като го направиш, ще уредя да излекуваш онова, което те мъчи от доста дълго време.

Много добре знаеше, че у него са и ножът, и хлябът. Нямаше смисъл да се боря с поражението. Умът ми бе устремен само към едно. Закимах, докато поемах едно от хапчетата в потната си ръка, и го преглътнах без вода. Поставих останалите в кърпичка и ги завих стегнато, преди да ги пъхна в джоба на дънките.

Не казах нищо на Марк, когато се промъкнах покрай него и минах през просторното фоайе, за да изляза. Освен това едва на няколко крачки от колата осъзнах, че той нито веднъж не каза, че не е убил Саша.

43.

Шийла

Понякога хората, които са най-важни в живота ни, се появяват по най-незначителен начин. Пол влезе в живота ми след подслушан разговор, докато чаках на опашка за душа потна и полугола.

Съблекалнята в студио „Лотос“ беше пълна с разсъблечени жени със зачервени лица. Ребека беше две жени пред мен. По онова време, разбира се, не знаех, че тя се казва Ребека, познавах я като напрегнатото лице и стегнатото тяло, което бе въртяло педалите до мен безброй пъти, но никога не отвръщаше на усмивките или на поздравите ми. Просто поредната богата гаднярка.

Разговаряше тихо с жена с къдрава коса в морковен цвят, която бях виждала в клуба няколко пъти. Не мислех, че са приятелки, защото Ребека не правеше впечатление на жена, която има приятелки. Двете си говореха като познати, които общуват по задължение. Демонстрираха престорено приятелство, за да замаскират липсата на желание да разговарят.

— Ребека! Бях забравила, че идваш в този клуб! Много е далече от нас, но когато научих, че Чад Би води часовете, се записах! — След това добави конспиративно. — А и дерматологът ми е тук, така че си струва пътуването за вълшебната му инжекция.

Червенокосата говореше с остър глас, увита в прекалено малката си кърпа, имплантите на гърдите ѝ бяха несъразмерни с дребната ѝ фигура.

Ребека беше като хваната в капан. Лепна бърза целувка на бузата ѝ.

— Ерин, много ми е приятно да те видя. Как е новата къща? Как е Уес?

— Когато ми каза, че иска да се занимава с недвижими имоти тук и да напуснем града завинаги, направо ми се прииска да умра. Какво, по дяволите, щях да правя по цял ден? Обаче е страхотно, че не ми се налага да работя и мога да си обърна внимание, което бе невъзможно в онази лудница в Манхатън. А за децата е идеално.

Ребека кимаше, без да каже и дума. Не беше нужно да видя презрението, което се криеше зад любезното ѝ отношение, за да усетя, че го има. Вече и аз мразех тази жена.

— Разбира се, че се радвам колко добре се справя Уес, но почти не го виждам! — Ерин се наведе. — Много ми се иска да ми помага да харча част от парите, които изкарва!

Постарах се да не забелвам очи. Ребека, изглежда, също се стараеше да не забелва очи.

— Радвам се, че нещата вървят толкова добре — отвърна тя равнодушно.

— Как е Пол? — Червенокосата говореше с тон, който издаваше, че нещо е сполетяло въпросния Пол. — Как е при него? Бизнесът му рухна ужасно тежко. Как се възстановихте?

Лицето на Ребека помръкна малко.

— Пол е добре. Страхотно. Все още мисли какво да прави от тук нататък — отвърна тя кисело.

Ерин се усмихна насила и закима като робот, което ми показа, че изобщо не я е грижа.

— Сигурно се отразява зле на брака ви. Все още ли мислите за деца?

Лицето на Ребека се сгърчи.

— Щастливи сме и определено сме доволни, че нямаме деца. Винаги е било така.

— А, сигурно те обърках с друга. Браво на вас. — Не можех да повярвам колко невъзпитано се държеше тази жена.

— Случва се, няма проблем. — Стиснатите устни на Ребека казваха друго.

— Сигурна съм, че нещо ще се появи за Пол, той е умно момче.

— Радвам се, че излиза от къщата от време на време, за да разхожда Дъф.

— А, да! Нали имахте едно огромно куче!

— Понякога имам чувството, че Пол го обича повече от мен. — Смехът на Ребека прозвуча изкуствено.

— Може да започне бизнес по разхождане на кучета, нещо такова. Или пък да строи кучешки колиби! — Ерин се забавляваше сама, за разлика от Ребека.

Очевидно усетила раздразнението ѝ, тя бръкна в чантата си, за да извади айфон.

— Извинявай, звъни бавачката.

— Разбира се. Щом се налага.

Ерин продължи, без да вдигне очи.

— Трябва да ви поканим в скоро време. Много съм се запалила по фън шуй! Може да преобразя къщата ти. Ще освободя малко енергия, ще обърна специално внимание на ъгъла на кариерата на Пол!

— Чудесно. — Ребека пристъпи към душа, когато друга жена излезе. Хавлиената ѝ кърпа увисна, преди да влезе в кабинката, и разкри малки гърди и болезнено слаба фигура. Когато се наведе, за да нагласи температурата на водата, се постарах да не зяпам нежната татуировка на гълъб на бедрото ѝ. Не предполагах, че е от хората, които си правят татуировки.

Разговорът се въртя в главата ми през целия ден, чак до вечерта. Не можех да обясня защо се интересувам от мъж, когото не бях виждала. Но така или иначе, любопитството ми се беше събудило. Мина около седмица и най-сетне срещата и интересът ми към Пол бяха изместени от други мисли. Почти го бях забравила. Докато вселената не ми изпрати знак и той не се изправи пред мен.

И така, в деня на трийсет и петата си годишнина изкатерих стълбището, което ме водеше в неизвестното, и останах там горе много часове след края на рождения ми ден. Най-накрая успях да се опомня дотолкова, та да видя, че седя на просторна бетонна площадка. Трябваше да надникна надолу, за да разбера, че съм била хвърлена в мазе под основата на къща, без да има къща. Имотът беше заобиколен от гъста гора. Докато очите ми се приспособяваха, огледах просторното място и си представих размерите на къщата, която един ден щеше да се издига тук. Легнах върху студения цимент и се загледах в кълбата облаци, които скриваха кръглата луна и се отдръпваха. Не бързах за нищо, освен да помисля над събитията тази вечер. Не останах изненадана, животът ми и преди беше вземал необичайни обрати, но не можех да разбера как да разбирам сегашната ситуация.

Макар батерията на телефона ми да беше почти изтощена, успях да използвам джипиеса и да разбера, че се намирам на трийсет и четири километра от дома. Лутах се между желанието да позвъня на 911 или на Пол. Все още не можех да приема неговата роля във всичко това. Не той ме удари по главата. Той спеше блажено и нямаше представа какво става в собствената му спалня. Представих си го как се буди, как вижда проснатото ми на земята тяло. Не можеше да сдържи шока, беше съкрушен какво ми е сторила онази мръсница жена му. Дали беше плакал? Дали беше блъскал с юмруци по пода?

Докато се взирах в съзвездията над мен, безмълвно се молех за знак. Логиката ми казваше, че Пол е този, който ме е донесъл тук. Но не му се сърдех. На моменти си спомнях как идвах в съзнание, здраво омотана, дезориентирана и вдървена, но чувах ръмженето на двигател, недоволното пъшкане на Пол при всеки шум, глухото тупване на нещо тежко, което падаше отново и отново.

Стигнах до заключението, че не е имал друг избор, освен да се отърве от тялото, защото тя го е накарала да действа така. Може би не е успял да ме закопае, защото земята беше замръзнала, но е могъл да ме хвърли в океана. Не беше готов да се отърве от мен, както аз не бях готова да се отърва от него. Беше си променил мнението и ме беше оставил на безопасно място. Не можех да му простя напълно, задето ме беше хвърлил в тъмното мазе. Доколкото той знаеше, аз не можех да бъда спасена. Обмислях всички възможности въпреки болезненото пулсиране в главата.

Беше ми предоставена възможност, за която повечето хора могат единствено да мечтаят. Все едно бях призрак в света на живите. Можех да се движа сред всички, без никой да ме види. Можех да ги наблюдавам. Можех да видя как оцелява човекът, за когото знаех, че ме обича от все сърце, след като мен вече ме няма. Щеше ли да се разпадне? Щеше ли бракът му да гръмне под тежестта на чувството за вина покрай смъртта ми? Можех да преценя колко много е държал на мен по това колко страда. Щях да наблюдавам нея и да измисля най-добрия начин да съсипя живота ѝ, както тя съсипа моя. Освен това щях да се позабавлявам, докато ги наблюдавам как страдат.

Щях да се върна, когато той има най-голяма нужда.

Имах много за вършене. Но преди всичко Пол щеше да се върне за тялото ми, а аз трябваше направя така, че когато той дойде, мястото ми тук да е заето от някого.

44.

Силвестри

Рецепционистката ни погледна недоумяващо.

— Ами Ребека Кембъл не е с нас от доста време.

— Така ли? — Уолкот се стараеше да не издава изненадата си. — Бихте ли ми казали причината за напускането ѝ?

Бяхме застанали във фоайето на „Лонария Фармасютикълс“ и не успяхме да намерим нито един от двамата, които ни интересуваха. След като ни казаха, че Марк Андърс нямало да се връща този ден, решихме да се срещнем с Ребека, да видим дали тя не може да ни помогне. Очевидно и тя ни беше спестила истината.

Чарът ни очевидно не действаше вече на рецепционистката. Тя демонстрираше нещо средно между разсеяност и леко раздразнение.

— Ще трябва да се обърнете към „Човешки ресурси“ — заяви и ни насочи няколко етажа по-нагоре.

Реших да се пробвам.

— За съжаление времето е от значение. Много ще ни помогнете, ако…

— Нямам право да разкривам подобна информация — отсече тя.

Партньорът ми се намеси.

— А случайно да имате дата на нейното…

Тя посочи с пръст нагоре.

— „Човешки ресурси“. — Каза го така, сякаш обясняваше на деца от детската ясла.

— Чудесно — отвърнах. — Много ни помогнахте. Пожелавам ви прекрасен ден.

Тя ни помаха, без да каже и дума, докато отговаряше на телефона.

— Как да ви помогна, милички?

Двамата с Уолкот бяхме седнали срещу Сесилия в „Човешки ресурси“. Тя изглеждаше „по-народен човек“ от колежката си долу.

Партньорът ми стисна ръце в скута и ѝ отправи непринудена усмивка.

— Сесилия, трябва ни малко информация за една от бившите ви служителки, Ребека Кембъл.

Тя се ококори и сви устни навътре, за да не каже и дума. Погледна към вратата, след това отново към нас.

— Какво искате да знаете?

— Разбрахме, че госпожа Кембъл наскоро е напуснала след дълга служба — започна той.

— Точно така, да. — Сесилия се приведе към нас. — Беше доста разтърсващо, това е сигурно. Не искам да нарека напускането ѝ скандал, не точно, но…

Излизаше, че тя е клюкарка, време беше да я накараме да се разприказва.

— Колко интересно, Сесилия. — Подпрях лакът на бюрото и отпуснах брадичка в шепа. — Разкажете ни.

— Така — започна тя. — Ребека бе освободена наскоро заради съмнително отношение към мостри в склада. — Гласът ѝ попритихна. — Освен това получихме анонимен сигнал, че двамата с господин Андърс поддържат неприлично близки отношения. — Тя изви вежди с надеждата да се досетим сами.

Уолкот закима конспиративно.

— Тук май се е разиграла истинска сапунка.

— Можете ли да повярвате? — ахна тя. След това се усети, прочисти гърло и подръпна деколтето на блузата си. — Само че не сте го чули от мен.

Бяхме отново в служебния автомобил, а партньорът ми беше лепнал телефона за ухото си. Изрече с устни „гласова поща“, преди да заговори спокойно:

— Госпожо Кембъл, обажда се детектив Уолкот. Сигурен съм, че сте запозната с трагичните събития. Разговаряме отново с различни хора от часовете по спининг, в случай че сме пропуснали някого първия път, и бихме искали да се срещнем с вас, когато графикът ви позволява. Моля ви, звъннете ми на мобилния. Благодаря ви. — Той прекъсна и се обърна към мен. — Да вървим в имението.

Кимнах и потеглихме.

Затвореният комплекс, през който минавахме, ми се стори истински парадокс. Всяка къща беше различна, същевременно всичките имаха кукленски вид. Макар всеки жител да се опитваше да надцака съседите си, всички домове изпъкваха по неповторимо натруфен начин. Да, нелепите прояви на мангизлиите.

Тръгнахме към имението на Андърс, за да проверим любимия ни престъпен фармацевтичен бос. Уолкот барабанеше с палец по коляното си, докато гледаше през прозореца. Обърна се към мен.

— На това му се казва интересно развитие.

— И още как — съгласих се.

Завихме зад ъгъла на пресечката, на която беше домът на Андърс, и паркирахме на улицата, на удобно разстояние от къщата, така че да виждаме входната врата. Щом забелязах, че няма новинарски ванове, ме заля облекчение. Репортерите все още не се бяха струпали пред дома, което бе обещаващо. Най-добре да хванеш някого, когато не е вдигнал гарда.

Уолкот провери телефона си, след това ми кимна. Тъкмо посягахме да отворим вратите, когато партньорът ми застина, без да откъсва очи от къщата на Марк Андърс.

— Ти да видиш. Какво става тук?

Обърнах се и видях Ребека Кембъл да излиза. Стори ми се рошава, не на себе си. Лицето ѝ изглеждаше бледо, изопнато, раменете ѝ бяха увиснали. Андърс застана на прага в разръфан халат, точно толкова неугледен, колкото и приятелката му. Когато тя се обърна към него, той се облегна на рамката на вратата и я целуна бързо. Тя се отдръпна, обърна се и се отправи към улицата. Той подвикна след нея, но тя просто помаха с ръка и продължи към джипа си. В движенията ѝ, докато се отдалечаваше от къщата, личеше някакво отчаяние.

— Май през всичкото време сме наблюдавали грешните влюбени гълъбчета. — Бях силно изненадан от това ново развитие. Това беше случай, който поднасяше все нови изненади напоследък.

— Мътните да ме вземат — подхвърли Уолкот. — Не очаквах подобно нещо. — Той отново забарабани с палци, след това спря и ме погледна. — Да променим плана, след като вече видяхме Ребека Кембъл. Нямам търпение да разбера какво прави една жена без работа в свободното си време.

Зачаках Кембъл да запали двигателя, преди да запаля този на нашата кола, но тя седя в джипа дълго и изглежда гледаше в пода. На няколко пъти поклати глава, след това я вдигна нагоре.

— Горката — подхвърли партньорът ми. — Изглежда носи тежък товар.

— Така изглежда.

— Ще ти помогне да поговориш с някого, Ребека. А ние сме тук, за да помогнем.

— Можем да ти помогнем, като поемем товара от раменете ти — обадих се аз, приковал очи във фигурата зад волана. — Това ни е работата.

— Трябвало е да станеш свещеник, Силвестри.

— Трябвало е.

Ребека се наведе към съседната седалка, след това се изправи. Вдигна ръка към ухото си. В този момент екранчето на Уолкот светна. Погледна го, после вдигна очи към мен.

— Говорим за вълка…

45.

Ребека

— Госпожо Кембъл. Колко хубаво, че най-сетне дойдохте при нас. — Уолкот притегли метален стол за мен и замахна с ръка. Плъзнах поглед към металната тръба в средата на масата. Светлината в стаята беше ужасна. Бях си сложила щедро грим, за да прикрия пораженията от безсънието, но не бях взела под внимание флуоресцентната светлина.

— Извинете ни, че тук няма никакъв уют. Имахме намерение да пооправим — заговори Силвестри.

— Моля ви, наричайте ме Ребека. Като ми казвате госпожа Кембъл, се чувствам стара. — Засмях се. Силвестри беше на няколко крачки от масата. Май не бързаше да седне. Погледът ми се задържа на белезниците на колана му.

— Не се тревожете, днес няма да добавим гривни към тоалета ви — пошегува се Уолкот и се настани. Засмях се отново, този път прекалено високо.

Усещах как потта се стича по гърба ми и бях доволна, че си облякох тъмна риза. Не биваше да забравям, че съм тук, защото аз реших така.

— Щастливо стечение на обстоятелствата ни събра днес тук, нали? Вие ни звъннахте почти в същото време, когато ние се канехме да ви потърсим. — Силвестри се държеше непринудено, сякаш беше на коктейл.

— Значи така е било писано. — Реших да се включа в тяхната игра.

Уолкот се усмихна топло.

— Възникнаха някои въпроси след последния ни разговор. — Той замълча за кратко. — Както вероятно знаете, Саша Андърс е мъртва.

— Да. Това е ужасно. — Започнах да кърша ръце. — Знаете ли вече какво ѝ се е случило?

— Тъкмо това се опитваме да разберем. Знаем, че е била убита, но се боя, че не мога да кажа нищо повече в момента.

— Да, разбира се, ясно. Просто не мога да повярвам, че е мъртва. — Поставих ръце на масата. — Сигурни ли сте, че е тя? — Дори да решиха, че въпросът ми е странен, те продължиха.

— Напълно.

— Имате ли заподозрени? — И двамата, изглежда, се развеселиха от дързостта ми.

— Има няколко души, към които проявяваме интерес — отвърна Уолкот. — Все още елиминираме заподозрени. Не става толкова бързо, колкото го показват по телевизията.

— Винаги е съпругът, нали? — Шегата ми не предизвика смях и аз веднага съжалих.

— Да, за съжаление, често е така. Или съпругът, или гаджето. — Уолкот ме погледна внимателно.

— Ребека, защо не ни кажете на какво дължим честта да ни посетите днес. — Силвестри не беше свикнал да усуква.

Поех си дълбоко дъх за повече достоверност.

— Исках да ви кажа, че аз бях с Марк в нощта, когато Саша е изчезнала.

Силвестри и Уолкот извиха едновременно вежди.

— Били сте с господин Андърс ли?

— Точно така.

— И как точно разбрахте коя е датата, на която е изчезнала? Не помня тази информация да е съобщена на репортерите — засече ме Уолкот.

— От Марк.

— Значи наскоро сте се виждали. Разкажете ни. — Химикалката на Уолкот висеше над малкия бележник, който той извади от джоба на ризата си.

— Да. Все пак работим заедно. — Уолкот погледна Силвестри. Слепоочията ми започнаха да пулсират. Размърдах се.

— Ребека, струвате ми се малко притеснена. Наред ли е всичко? Няма от какво да се притеснявате. — Уолкот се правеше на бойскаут, докато Силвестри никак не се трогна от обзелото ме безпокойство. Сега вече ме гледаше право в очите. Постарах се да се стегна и да задържа погледа му.

— Добре съм. Просто съм нервна. Това е лудост, ужасно е. Говорих с Марк вчера, защото не беше в офиса, и той ми каза датата, на която Саша е изчезнала. Обадих се веднага след като се сетих, че тази вечер бяхме заедно.

Силвестри най-сетне седна. Започна да барабани с пръсти по масата и ме накара да се питам дали двамата не общуват с някакъв код.

— Ребека, когато казвате, че сте били с Марк въпросната вечер, може ли да сте по-точна?

— Работихме. Ходих у тях след работа, защото трябваше да довърша с него една презентация. Проверих дали е в офиса след тренировката ми и той каза, че вече се е прибрал, така че да мина.

— Да уточним времето — подтикна ме Уолкот.

— Беше след тренировката по спининг в шест следобед.

Силвестри се намеси.

— Саша беше ли на тази тренировка?

— Да. — Бях почти сигурна, че те вече знаеха отговора. Уолкот си записа нещо. Силвестри кимна, за да продължа.

— Значи е било към седем и трийсет, когато пуснах есемес на Марк, а след това отидох у тях. — Извадих телефона и готовия есемес, за да им го покажа.

— Марк не ви е пуснал отговор да отидете, вие само питате дали си е у дома — уточни Силвестри.

— Вече бях в квартала и си позволих да се отбия малко след като пуснах есемеса. — Очаквах да ми зададат този въпрос.

— Ясно. Продължавайте — кимна той.

— Работихме докъм полунощ, пийнахме малко повече, затова останах да поспя няколко часа на канапето у Марк и се прибрах у дома около пет сутринта.

Уолкот прочете есемеса и пак си записа нещо, преди да подаде телефона на Силвестри, който дори не го погледна, но го постави пред себе си, вместо да ми го върне.

— А знаехте ли къде беше Саша през това време?

Стараех се да не позволя на факта, че незаключеният ми телефон е пред Силвестри, да ме разсейва.

— След тренировка Саша винаги ходеше в щастливия час в „Льо Вен“ заедно с приятелките си. Затова реших, че е там.

Уолкот си записа още нещо.

— Чухте ли я да казва, че същата вечер ще ходи там? Марк ли ви каза?

— Не, не съм питала.

— Нито един от двамата ли не се разтревожи, че като се прибере, няма да ѝ стане приятно да завари привлекателна колежка на съпруга си заспала на канапето у тях?

— Работехме в къщата за гости. Не мисля, че тя ходи там. А аз си мислех, че тя се е прибрала по някое време, след като съм заспала.

— Господин Андърс с вас ли беше през всичкото време?

— Да.

— Не е ли излизал от къщата за гости? — Поклатих глава. — Ами докато сте спяла?

— Определено не.

— Откъде сте сигурна?

Усмихнах се засрамено и се поколебах.

— И двамата спахме на канапето. Аз спя леко. Щях да усетя, ако е станал.

Уолкот и Силвестри се спогледаха, след това се обърнаха отново към мен. Не можах да разбера дали се опитват да ме преценят.

— Забелязахте ли дали автомобилът на Саша беше на алеята? — Въпросът на Силвестри беше подвеждащ.

— Не съм се сетила да погледна.

— А съпругът ви къде е мислил, че сте въпросната вечер?

— Той също имаше работа до късно, не съм му казвала, че ще закъснея, защото остана у съдружника си. Имали тежка вечеря с клиенти и не искал да шофира в такова състояние. Понякога се случва.

— Имате си доверие, нали? — В тона на Силвестри нямаше сарказъм.

— Да, така е. — Хващаше ме клаустрофобия в стаята без прозорци. Разстоянието между стената и стола ми сякаш се стесни. Масата между нас ми се струваше огромна и ми се прииска да я оттласна от себе си, за да не се чувствам чак толкова притисната, но краката ѝ бяха захванати за пода. — Може ли да отворите вратата?

— Стана малко задушно, нали? — Уолкот мина зад мен и открехна вратата. — Извинете. Не искахме да ни прекъсват. Ако бяхме в общото помещение, щеше да е все едно се опитваме да водим цивилизован разговор по време на храненето в зоопарка.

Силвестри прихна.

— Аз лично нямам нищо против пространства без стени. Странно, че хората напоследък се оплакват, че повечето строителни фирми предлагат многообемни пространства. Техниците са го направили добре, но пък ние сме тук непрекъснато.

Уолкот закима в знак на съгласие.

— Това е добър начин да опознаеш хората по-интимно. Не е ли така, Ребека? — Усетих, че ми подават стръв, но не знаех каква риба се надяват да уловят.

— Не е ли сегашният ви офис многообемно пространство? — приведе се леко напред Силвестри.

— Да. Оградени работни места. Освен за шефовете, те си имат офиси.

— Значи Марк Андърс си има самостоятелен офис, нали?

— Точно така.

Те подеха разговора отново.

— За да съм сигурен, че съм схванал правилно йерархията, той ви е шеф, нали? — Погледнах Уолкот. Той беше красив по един момчешки начин. Тайно стрелнах с поглед лявата му ръка и видях матирана от времето халка. Приличаше на мъж, който се отдава само на една жена, но моята преценка едва ли е добра.

— Да. Марк ми е шеф. — Фактът, че ми зададе въпрос, чийто отговор вече знаеше, ме подразни. Имах чувството, че ме върти в кръг.

— Госпожо Кембъл. Извинявайте, че питам отново, но искате да кажете, че Марк ви е шеф. — Силвестри дори не вдигна поглед, когато ми зададе въпроса. Той, също като котка, перваше от време на време с пръст торбичката чай, която висеше от чашата.

Не отговорих. Предполагам, че се опитваха да решат кой ще отбележи точка. Уолкот заговори:

— Вижте, Ребека. Ще постигнем нещо единствено ако сте откровена с нас. — Изглеждаше доволен от себе си. — Всички си имаме тайни. Обикновено ги пазим от половинките си, когато се опитваме да ги защитим от нещо. Но като пазите тайни от детективи по време на разследване за убийство, не защитавате никого, най-малко себе си.

Начинът, по който ми говореше, ми напомни повече за психиатрите от детството ми, отколкото за детективи. Никак не ми хареса.

— Не пазя тайни. — Тези думи прозвучаха по-остро, отколкото възнамерявах. Мъжете обикновено не одобряват агресивни жени, особено мъжете с пистолети.

— Да пробваме отново — рече внимателно Силвестри. — Правилно ли съм разбрал, че не сте били напълно откровена със съпруга си за настоящото ви служебно положение.

— Да. Не. Искам да кажа, да, съвсем точно казано е.

— А в момента не сте откровена с нас.

— Точно така. Не бях напълно откровена с вас.

Уолкот ме наблюдаваше внимателно, докато партньорът му продължаваше да се прави на добро ченге.

— Госпожо Кембъл, онова, което казвате или не казвате на съпруга си, не ни засяга. Просто искаме да сме наясно с картинката. Наскоро прекарахме известно време в бившия ви офис и честно казано, учудвам се, че не сте си тръгнали по-рано. Но за да сме наясно, кога точно напуснахте?

— На първи април. — Те не се спогледаха, но бързо свързаха точките.

— Интересно. Значи сте си подали оставката в деня, в който сме ви посетили със съпруга ви заради Саша и Шийла. Първи април е бил ден, изпълнен със събития за вас. — Потърсих нещо издайническо в изражението му, но Силвестри беше неразгадаем.

— Едното нямаше нищо общо с другото. Бях нещастна на тази работа и имах намерение да напусна много преди вие да дойдете у нас.

Вече беше невъзможно да стоя неподвижно. Не знам дали действието на хапчетата преминаваше, или температурата в стаята беше висока, но усетих как напрежението се вдига до непоносимо ниво.

— Значи поддържахте постоянен контакт с Марк? — Силвестри пое кормилото. Не мога да кажа, че го предпочитах. Той също беше красив мъж, но по-мрачен, по-замислен и по-рязък. Би ме привличал като партньор, но не и като разпитващ.

— И какво точно беше естеството на връзката ви с Марк Андърс?

— Колеги сме. — Поправих се бързо, за да не им дам възможност те да ме поправят. — Бяхме колеги. И приятели. Опитвах се да го подкрепям през всичкото това време.

— Защо тогава скрихте напускането си от Пол?

— Не исках… не искам да го тревожа.

— Искате да кажете, че той ще се разтревожи, задето напускате работа, на която не сте щастлива ли? На мен ми се струва, че това е въпрос, който бихте искали да обсъдите или дори да отпразнувате със съпруга си. — Стори ми се, че Силвестри има още нещо за казване, но се въздържа.

— Всеки от нас уважава мнението на другия и не си искаме разрешение, когато става въпрос за лични решения. — Постарах се да не звуча отбранително, но се оказа безкрайно трудно.

— И не се притеснявате, че Пол ще забележи липсата на доходите ви? — намеси се Уолкот.

— Двамата с него не сме вманиачени по парите. Имаме отделни банкови сметки. Не следим кой какво внася вкъщи. Освен това финансовото ни състояние е добро. Засега просто обмислям какво да правя от тук нататък. — Вътре в себе си се свих.

И двамата детективи ми се сториха доволни от отговора или може би отегчени. Силвестри погледна партньора си и се приведе напред. Усетих, че нещата се променят отново, преди още да зададе следващия въпрос.

— Бихте ли определили връзката си с Марк като много близка? — Начинът, по който Силвестри наблюдаваше езика на тялото вместо изражението ми, ме накара да се почувствам неловко.

— Не чак толкова близка.

Уолкот отпи кафе и се усмихна мило.

— Но достатъчно близки, за да преспите у тях. Разбирам да си близък с колегите, но чувам, че Силвестри хъркал, макар да нямам намерение да разбера лично. — Силвестри се изсмя и кръвта ми взе да кипва.

— Вече ви казах. Пих доста и заспах. Изглежда и Марк е заспал.

Силвестри ми се стори замислен.

— На двамата със съпруга ви често ли ви се случва да пиете толкова много, че да не можете да се приберете?

— Не. Нищо подобно. Беше момент, наситен със стрес.

Изглежда остана доволен от отговора ми и отново смени посоката на разговора.

— Защо според вас господин Андърс не ни каза, че е бил с вас в нощта, когато Саша е изчезнала? Първоначално ни увери, че си е бил у дома и е работил — обясни Уолкот.

Въздъхнах, за да спечеля няколко секунди. Очаквах този въпрос.

— Защото ме е защитавал.

Силвестри, изглежда, се сети за нещо, но запази мълчание. Не и Уолкот.

— Изглежда ви защитава твърде много, след като е готов да влезе в затвора.

Постарах се да прикрия нарастващата тревога. Лицето ми гореше. Напомних си отново, че сама съм избрала да дойда тук, но ми беше все по-трудно да си спомня защо съм го направила.

— Той ми беше шеф и не е искал някой да извърти нещата. Грешката беше моя. Бях изостанала с проектите и имах нужда от помощ. Помолих го да не казва нищо за това, че сме работили през нощта. Не исках всички в офиса да помислят, че има специално отношение към мен. — Те изобщо не се вързаха на това обяснение.

Силвестри се замисли, преди да мине нататък.

— Значи помолихте Марк да не ни казва, че сте били заедно въпросната нощ?

— Не. Това стана, преди да разбера за Саша. Бях помолила Марк за редките случаи, когато съм работила с него до късно, да не казва на никого. Покрай истерията около тормоза на работното място в наши дни не исках нито Марк, нито аз да си имаме неприятности. Очевидно всичко това се промени, когато са открили Саша и Марк е трябвало да даде обяснение за въпросната нощ. Само че той беше готов да мълчи заради мен.

С тези приказки се вкарвах в ъгъла. Сега оставаше само да ми дадат въже, на което да се обеся. Поех си драматично въздух и вдигнах поглед в опит да измисля ефективен начин да се измъкна от положението. И двамата мъже ме наблюдаваха очаквателно.

— Както сами се досещате, бях много разстроена, когато разбрах, че съпругът ми е имал емоционална връзка със случайна жена от квартала…

Силвестри ме прекъсна.

— Случайна ли? Вие двете с Шийла не сте ли тренирали заедно спининг?

— Да…

— Значи сте били една до друга на велосипедите, нали така?

— Да, но не сме…

Той непрекъснато смазваше опитите ми да се измъкна.

— Всъщност колелото ѝ е било от другата ви страна. Нали така? Доста близо сте били, за да е случайна.

Не бях сигурна на кой от скорострелните му въпроси да отговоря.

— Шийла тренираше в същото студио, но двете не се познавахме. Дори не бях направила връзката, докато не изчезна от картинката.

Детективите никак не се впечатлиха от неподходящия ми избор на думи.

— Бях много разстроена, когато научих за нея. Нямах представа, че тя е била жената, до която съм тренирала, никога не сме си говорили по време на тренировките. Не знаех нищо за нея.

— Кажете тогава, как връзката на съпруга ви с Шийла и вашето неодобрение по този въпрос са свързани с това, че сте алибито на Марк за въпросната нощ? — Бях благодарна, че Силвестри ми помогна да изляза на сушата. Отпих глътка вода и се опитах да успокоя нервната си система.

— След като разбрах за Шийла, избягвах да се прибирам. Работех допълнително в офиса. Заедно с Марк работехме за пускането на пазара на лекарство за много милиони. Оставахме много пъти до късно заради презентацията и избирането на екипи по продажбата и маркетинга. Той беше до мен в труден момент.

— Само вие двамата ли? Или имаше и други в офиса?

— Само ние двамата.

— Пол забелязваше ли, че прекарвате толкова много часове след работно време с шефа си?

— Знаеше, че работя много. Не ме е питал нито с кого работя, нито над какво. Беше засрамен заради Шийла, затова не разпитваше как си прекарвам времето. По същото време и той работеше много, ако не и повече от мен.

— Ребека, двамата с Марк Андърс имате ли сексуална връзка? — Май доброто ченге на Уолкот беше излязло от стаята.

— Вече не.

Опитвах се да си спомня как се озовах в тази стая, как се стигна до този разговор. Как това, че лъжех полицията, че съм спала с бившия си шеф, щеше да оправи нещата. Ами нелепата тревога, че това ще стигне до Пол. Не вярвах, че той дава пет пари за Марк, но предпочитах да не обяснявам тази лъжа.

— Ребека?

Трябваше да се съсредоточа над настоящите гадости и да не се разсейвам с въпроси от външния свят.

— Вижте, нещата стигнаха прекалено далече. Пол не знае нищо, а сега тази връзка е приключила. Марк не искаше да ви казвам, че съм била у тях, защото знаеше, че Пол ще остане с погрешно впечатление и ще се разстрои.

Уолкот ме прекъсна с тих глас:

— Ребека, съпругът ви избухлив ли е?

— Не повече от останалите хора. Ядосва се, след това му минава. Но Пол никога не би ме наранил. Той никога не би наранил друг човек. — Стиснах палец и показалец с надеждата да открия точката, която носи успокоение.

— И какво е погрешното впечатление, госпожо Кембъл? — попита настойчиво Силвестри.

— Моля?

— Казахте, че съпругът ви може да остане с погрешно впечатление. Кое е правилното впечатление?

Всеки момент щях да изпищя. Сърцето ми биеше толкова бързо, че едва говорех.

Заекнах.

— Спали сме заедно два пъти. Беше просто секс. Пол кривна от пътя, аз също. — Бях повишила глас и това ме стресна, но също така ми помогна да се освободя от част от натрупаното напрежение и аз успях да си поема дъх. Детективите се държаха спокойно, както обикновено.

— И къде беше Саша Андърс в този сценарий? — Всеки път, когато си стъпех на краката, Силвестри успяваше да ме събори отново.

— В какъв смисъл?

Те ме подмятаха като играчка.

Уолкот се почеса по главата.

— Мислите ли, че тя е имала някаква представа, че връзката ви със съпруга ѝ е станала сексуална?

— Съмнявам се. Тя не се интересуваше от друго, освен от себе си. А и те си имаха проблеми.

— И тя ли си търсеше развлечения извън брака?

— Нямам представа. Както вече ви казах, двете с нея не бяхме приятелки.

— Подозирали ли сте, че при тях с Пол може да е пламнала старата искра? — попита небрежно Силвестри. Търпението ми към него беше изчерпано.

— Не. Пол просто понасяше Саша. Това между тях беше стара история. — Скръстих ръце, след това бързо ги отпуснах. Уолкот си записа нещо.

— Значи Марк никога не е споменал Саша да му е изневерявала.

— Не бяхме чак толкова близки. Не сме говорили за брака му. Случилото се между нас не беше сериозно.

— Изглежда доста сериозно, ако сте били с господин Андърс вечерта, когато съпругата му е изчезнала, и той не ви е посочил като свое алиби, когато го разпитвахме за пръв път. Не мислите ли? — Не мога да кажа дали Силвестри се наслаждава на това развитие, но така ми се струваше. Напълно бях изгубила контрол над разговора. Чувствах се като заподозряна.

Уолкот се намеси.

— Госпожо Кембъл, Марк Андърс ви е бил шеф. На мен ми се струва, че това е злоупотреба с власт, особено след като сте решили след това да напуснете. Чувствахте ли се притисната от него? Говорили ли сте с друг от „Човешки ресурси“ на фирмата по този въпрос?

— Няма такова нещо. — Имах чувството, че съм участвала в маратон и всеки момент ще припадна. Взех бутилката вода от масата и я изгълтах до дъно. Силвестри, изглежда, прочете мислите ми.

— Да си починем малко. Искате ли да отидете до дамската тоалетна?

Когато се върнах, двамата седяха мълчаливо. Стаята ми се стори гореща като пещ. Бях малко по-спокойна, след като се наплисках със студена вода и разтворих един ативан под езика. Седнах и трепнах, когато забелязах, че телефонът ми е все още пред Силвестри.

— Госпожо Кембъл, само още два въпроса, след това ще си тръгнете.

— Добре. — Осъзнах, че съм изгубила представа за времето без телефона си. Нямах идея колко време съм прекарала тук. Струваше ми се, че са минали часове.

— Ребека, има нещо, което ме притеснява. — Мамка му.

— Какво?

— Казахте, че не сте направили връзка между Шийла и жената, до която сте били на тренировките по спининг, докато не сте научили.

Не разбирах защо отново повдигат въпроса за Шийла.

— Точно така.

— Виждали ли сте някога съпруга си заедно с Шийла?

— Не съм. — Стиснах зъби.

— Как тогава я познахте на снимката онази сутрин в кухнята, когато ви посетихме? — Силвестри беше сигурен, че ме е спипал. Само че аз бях готова.

Оставих сълзите, които сдържах, да закапят.

— От телефона на Пол. Видях нейни снимки. Повечето бяха на голото ѝ тяло, но имаше и няколко на лицето. — Не ми се налагаше да крия отвращението по лицето си, когато си спомних снимките. — Така разбрах за връзката им. Когато открих снимките и сметнах две и две, тя престана да идва в студиото.

— Само че Пол каза в кухнята ви, че връзката им никога не е стигала дотам…

— Тя е пращала на съпруга ми свои снимки, той е пращал свои, но твърдеше, че това било всичко. Повярвах му. Не съм се задълбочавала.

Двамата мъже, изглежда, се почувстваха неловко заради хлипането ми и аз най-сетне видях светлина в тунела. Уолкот излезе от стаята, вероятно за да донесе кърпички.

— Извинете. Изпуснах си нервите. Беше много болезнено да си го спомням и не съм сигурна, че мога да продължа.

Силвестри закима.

— Разбира се. Съжалявам, че бяхме толкова нападателни.

— Детектив, вие женен ли сте?

— Бях. Вече не съм. — В отговора му долових болка.

— Значи разбирате, че цялата тази работа с Шийла е нещо, което двамата с Пол се опитваме да оставим зад нас. Надявам се да не ми се налага да му разказвам за Марк. Много работихме над брака си и най-сетне усещаме, че успяваме да го излекуваме.

— Естествено. — Той поомекна. — Разбирам. Може обаче да се наложи да говорим отново с вас.

— Просто исках да постъпя правилно, детектив. Затова дойдох.

— Много сме ви благодарни — обади се Уолкот зад нас и постави кутия с кърпички на масата. Извадих една и му благодарих с поглед. Усетих колко е груба, докато си бършех бузите. Посегнах към сакото и телефонът завибрира на масата. Не можех да чета наопаки. Силвестри го плъзна по масата.

— Можете да си вървите.

Грабнах телефона и излязох колкото бе възможно бързо, без да изглежда така, сякаш бягам. Пребледнях, когато видях името на Марк и три бързи, последователни есемеса.

Какво те бави чак толкова?

Приключи ли?

Имахме сделка.

Притаих дъх, докато чаках един от детективите да ми прочете правата и да ме върже с белезници за масата. Само че Уолкот само се усмихна и ме изпрати до вратата.

46.

Шийла

Видях края едва когато беше прекалено късно. Съжалявах, че съм нахлула в къщата му без покана и съм влязла в кабинета му, единствената стая, в която не се бяхме чукали. Пол, изглежда, охладняваше към мен и исках да затопля отношенията ни. Избрах време, когато знаех, че жена му няма да си бъде вкъщи, за да го изненадам. Представях си сексапилна сценка със секретарка и влязох през задната врата — когато бях идвала у тях преди, бях забелязала, че почти никога не се заключва.

Той беше под душа на горния етаж, затова влязох в кабинета му, преоблякох се в костюма си и се разположих зад бюрото в предизвикателна поза. Нямах търпение да видя изражението му, когато ме види в късата пола, високи до бедрата ботуши на висок ток, крака на бюрото и нищо до талията, освен една от неговите вратовръзки.

Отне му много време, докато приключи с душа и слезе долу, а аз станах любопитна. Исках да науча всичко за Пол, а той не ми казваше много подробности. Не мислех, че малко душене и ровене наоколо ще навреди. Едва бях стигнала до горното чекмедже, когато видях увития в кърпа пистолет, щом той ме хвана. Не ми се зарадва, както се бях надявала, всъщност лицето му се разкриви от ярост и аз се разтревожих, че може да избухне. Накрая видът ми го спечели, той ме просна по корем на бюрото, но още щом свърши, усетих, че нещо не е наред.

— Шийла, не можем да го правим повече. — Гласът му беше безизразен, а аз бях гола, с изключение на вратовръзката му.

— Пол, много се извинявам, че се вмъкнах така. Няма да го правя отново. Мислех, че изненадата ще ти хареса.

— Не става въпрос за днес. Просто приключихме.

— Мислех, че ставаме по-близки. Мислех, че между нас има нещо наистина хубаво, Пол. — Стараех се да прогоня паниката от гласа си.

Той протегна ръце към мен и аз реших, че това е жест на обич, докато не разхлаби вратовръзката на врата ми и не я измъкна през главата.

— Подарък е от съпругата ми.

Наведох глава, бях прекалила и се проклинах.

— Извинявай.

— Да се разделим, преди нещата да са се усложнили.

Бях поразена и не протестирах. Потиснах сълзите, престорих се на храбра, но вътрешно умирах.

Когато той излезе от кабинета, за да се облека, взех един ключ от бюрото му, на който пишеше „входна врата“. Щях да го добавя към колекцията сувенири от Пол и знаех, че ще ми осигури достъп, когато най-много имам нужда от него.

Бях съсипана през дните след раздялата ни. Изгубих ума си без него, все още бях увлечена до лудост. Всеки ден, в който той не звънеше и не ми изпращаше есемеси, усещах, че губя почва под краката си.

Разхождах Моли часове наред, очаквах да се натъкна на Пол и Дъф. Вярвах, че ако ме види, ще осъзнае каква грешка е допуснал. Всеки ден въртях педалите в клуба, винаги до Ребека, която изглеждаше като в транс, докато седеше на велосипеда. Гледах я и знаех, че ще се прибере у дома при Пол, сърцето ми се късаше ден след ден.

Наблюдавах ги. Виждах как той се преструва, че я обича. Те бяха навсякъде. Разговаряха, смееха се, държаха се за ръце. Знаех, че Пол гледа нея, но вижда мен. Той играеше игра, затова и аз исках да играя на нещо. Губех почва под краката си, мястото си в живота му. Имах нужда си го върна, да се уверя, че е бил истински, че не съм си измислила всичко.

Все още го обичах твърде много. Изпращах му напомняния, че все още съществувам, от нов телефонен номер, когато той блокира стария. Щях да бъда неумолимо упорита и постоянна, докато не се осъзнае. Не можех да му позволя да ме забрави, да забрави, че съм била негова и ме е обичал.

Моли също ме напусна. Един ден избяга, когато я бях оставила без каишка на плажа. Нямах енергия да тичам след нея. Не очаквах да се върне. Бях напълно изоставена.

Нагазих в океана до кръста, свалих и годежния пръстен, и халката и ги хвърлих в прибоя. Колкото по-навътре се опитвах да вляза, толкова по-силно ме изтласкваха вълните към брега. Дори океанът не ме искаше. Той вече беше взел Даниъл.

Влязох в къщата им, след като един ден ги наблюдавах как потеглиха с автомобила, тя бе отпуснала глава на рамото му, докато минаваха покрай мен, без да имат представа, че съм там.

Вътре потърсих най-важната му вещ, за да я взема. Имах ключа му, чифт копчета за ръкавели, детска снимка. Трябваше ми нещо по-съществено. Нещо, което да изпрати послание за това как се чувствам.

Знаех какво искам. В бюрото му открих пистолета — точно където го бях видяла първия път. Не знаех какво точно искам да направя с оръжието на Пол, но есемесът му ме беше докарал до ръба. Поставих го в чантата си и се почувствах много по-добре.

47.

Пол

Влязох през вратата.

Истинско вълшебство бе да видя къщата на етап, когато можеш да започнеш да си я представяш обитаема. Работниците поставяха тръби, уговорил бях електротехник да дойде веднага, след като тръбите са на място. Щях да помогна на Хавиер и екипа му със замазката и подовете, бях говорил със страхотни бояджии.

Отдавна вече си представях готовия продукт, но останалите ми сетива също се включваха. Застанал между стените, усещах мириса на восък за под, чувствах топлината на дървата, които горяха в камината. Чувах как водата бълбука във ваната на горния етаж, усещах вкуса на доматите, които бяхме отгледали в градината навън. На нея щеше да ѝ хареса.

Усетих как стомахът ми потръпна, всичко това ме зареждаше. Не помня последния път, когато се бях притеснявал за имот, но това не беше кой да е имот. Това беше гробницата на миналото, око, устремено към бъдещето с жената, при която се бях върнал след всички тези години.

Не че не ми се налагаше да лавирам. Уес не спираше да дудне да се стегна за есенния сезон на недвижимите имоти и през идващите седмици щеше стане още по-настойчив. Докато водопроводчикът беше на обекта, имах известна свобода на действие, дойдеше ли електротехникът, щях да получа още малко време и след това отново, когато дойдат бояджиите.

Обяснението ми за неадекватните действия на ченгетата от Кийстоун, изглежда, поуспокои Ребека поне за момента. През изминалите два дни не беше нито нервна, нито разсеяна и аз се молех най-сетне да е овладяла безсистемното пиене на лекарства. Тя трябваше да се стегне и заради двама ни.

Дейна се оказа истински дар божи. Не знам как щях да издържа последните няколко месеца без нея. Вселената, изглежда, ни дава някои неща, когато най-много се нуждаем от тях, а времето беше тъкмо такова. По всичко личеше, че ще направим удар с къщата ѝ в сравнително неактивния за бизнеса сезон. Истинско изкушение беше да си мисля, че всичко ще се нареди накрая.

Бърз спазъм в долната част на гърба ме изтръгна от мечтите. Протегнах ръка назад и разтрих с палец мястото между два особено напрегнати мускула. Тялото щеше да ми благодари, щом завърша обекта. Имаше нужда от малко почивка. Дейна непрекъснато настояваше да тръгна на масажи. Загряващите пластири правеха каквото могат, но старите ми кости наистина протестираха.

Докато масажирах мускулите на гърба си, се замислих за Ребека. Сетих се за нощта на инцидента и как се грижех за раната на рамото ѝ. Нова рана върху стара рана. Болката и от двете, замаскирането на онова, което последва, страданието, което все още беше погребано, хапчетата, които разкъсваха тялото ѝ, докато се грижеха за болката.

Отново бях дете на задната седалка на автомобила. Татко шофираше, мама се обърна към мен.

— Пол, миличък. Само за уикенда е. Мама и татко трябва да се погрижат за някои неща. Ще се забавляваш добре у чичо Ник.

— Не искам да ходя там. Искам да остана с вас — запротестирах аз и очите ми се наляха със сълзи. — Не ме оставяйте там!

— Миличък — разсмя се мама. — Никога няма да те изоставим там. Ще се върнем за теб, глупачето ми.

— Обещавате ли? — молех се аз.

Долових раздразнението в гласа на татко, когато се обърна, за да ме погледне.

— Пол, трябва да се стегнеш. Нали, приятелче?

Видях стоповете на автомобила пред нас, но не можех да говоря. Наблюдавах как се приближаваме към него и въпреки това не можех да проговоря. Можех единствено да наблюдавам.

Отстрани ме прониза болка, върна ме към момента. Ризата ми беше напоена с пот, сълзи пареха очите ми. „Не мога да продължавам с това. Не мога да продължа, мамка му. Това трябва да приключи.“ Стиснах на топка яката на ризата и я натъпках в устата си, изпищях. Започнах да дишам дълбоко, усетих как ме завладя нещо като спокойствие, докато очите ми опипваха къщата. Възползвах се от момента, за да се успокоя, преди да изляза навън и да тръгна към черокито. Време беше да купя обяд, но преди това трябваше да си сложа нов затоплящ пластир, да проверя телефона и да се убедя, че не е станал пожар, за който да се погрижа.

48.

Уолкот

— Какво ти е подпалило задника, приятелю?

В очите на Силвестри забелязах ново изражение. Беше някаква смес от решителност, вълнение и садистично задоволство. Освен това той шофираше твърде бързо през предградията.

— Не обичам насилниците — отвърна той.

— Никой не ги обича. Какво те мъчи?

— Марк Андърс е насилник. Нямам търпение да седна в една стая с този тип и да го разкъсам на парчета.

— Давай по-спокойно, тигре. За момента трябва да го успокоим, докато не измислим как да го заковем.

— Ти видя ли в каква форма беше Ребека Кембъл? Доколкото можех да преценя, я беше надрусал и или използва лекарствата, или връзката им, за да я държи изкъсо. Ами това алиби?

— Добре, но коя част от това можеш да докажеш в момента?

— Този тип е арогантен, нагъл и съвсем не може да се нарече умен. Ще го пипнем.

— Разбира се, че ще го пипнем — отвърнах. — Просто прояви търпение. По-добре да минем по подвижния мост, отколкото да преплуваме рова. Нали ме разбираш какво се опитвам да ти кажа?

— Аристотел? — изграчи той.

— Нещо такова. И намали. Плашиш катериците.

Приближихме натруфеното подобие на дом на Андърс. Партньорът ми запълзя, след това влезе на алеята пред къщата.

— Не можа да се сдържиш, а?

Той ми намигна и ми отправи самодоволна усмивка.

— Малките неща, Уолкот.

Слязохме от автомобила и приближихме къщата. Много преди да почукаме, Марк Андърс отвори широко вратата. Застана на прага почти обезумял. От него се разнесе воня на вкиснала пиячка, а раздърпаният халат, който беше облякъл, изглеждаше така, сякаш можеше да застане прав и да тръгне напред.

— Приятен ден — подхвърли Силвестри. — Как е, господин Андърс?

— Ами съпругата ми е мъртва, а сега вие, двамата смешници, сте застанали на прага ми. Така че нали разбирате. Как е при вас?

— Заели сме се да разследваме смъртта на съпругата ви. — Партньорът ми не откъсваше очи от очите на Андърс. — Имаме няколко допълнителни въпроса. Надяваме се да изясним нещата веднъж завинаги. Може ли да поговорим с вас вътре?

Андърс сви рамене.

— Защо не. — Покани ни с ленив жест.

Холът приличаше на бомбоубежище. Беше отблъскващ. Андърс забеляза, че се оглеждаме.

— Дадох на чистачката една седмица почивка — обясни той с безразличие. Имаше цяла кула кутии от пица, която можеше да се срути всеки момент, и колекция от празни бутилки от алкохол, пръснати из цялата стая. Щорите бяха спуснати, носеше се тихото жужене на климатика. Къщата създаваше атмосферата и усещането за влажна пещера.

— Пистолет! — съобщи Силвестри.

Инстинктивно преместих ръка на кобура. Проследих погледа на партньора си до масичката за кафе. В сумрака ми трябваха няколко секунди, за да различа пистолета, поставен върху купчина списания. Очите ми се стрелнаха към Марк Андърс, който стоеше неподвижно, на пръв поглед напълно незаинтересуван от това ново развитие. Извадих кърпичка от джоба на жилетката и с нея взех пистолета от масата.

— Господин Андърс — започнах. — Защо имате „Глок“ 19?

— Ами някакъв гадняр е убил жена ми — изстреля в отговор той.

— Виж ти, виж ти. Същият е — заговори Силвестри и посочи служебните ни оръжия. — Имате ли разрешително, Марк?

Андърс погледна студено партньора ми.

— Не ми трябва разрешително, генийче. Аз съм си у дома.

Силвестри не скри широката си усмивка. Дръпна белезниците от колана си и пристъпи към Андърс.

— Марк Андърс, арестуван сте за незаконно притежание на огнестрелно оръжие. — Той щракна белезниците на раздразнения ни приятел, който се опита да се измъкне от гривните.

— Какво, мамка ви, правите бе, идиоти? Ще ви съдя за неправомерен арест.

— Няма да е зле да си опресните знанията по закона, Марк. — Силвестри очевидно се наслаждаваше на всяка минута.

Изведохме Марк от къщата, а той не спря да рита и крещи през цялото време. Заля ни с изобилие от гневни обиди и празни заплахи, докато го отвеждахме към служебния автомобил. Съседи, които бяха в дворовете си или тичаха за здраве наблизо, спряха, за да видят безплатното забавление. Той ги гледаше предизвикателно, докато го настанявахме на задната седалка и потегляхме.

Бях на бюрото си, когато Силвестри приближи. Седна на ръба и кимна.

— Да?

— Уолкот, ти някога използвал ли си Венмо!

— Приложението за плащания ли? Не бих казал.

— Във Венмо има нещо интересно, което мнозина не познават. Ако не промениш настройките си на лични, историята на трансакциите ти може да бъде видяна от всички.

— Впечатляваща, но незначителна информация, партньоре. — По очите му познах, че само загрява.

— Помниш ли онзи келеш в Хамптънс, когото арестуваха преди време? Морган Кауфман. Дилъра с доверителния фонд, както го наричаха вестниците?

— А, да. Направо разпердушиниха къщата. Какво ли не откриха в стените.

— Бинго — отвърна той. Извади телефона от джоба си, перна екранчето и ми го подаде. Пред мен беше страница на Венмо с историята на трансакциите на Марк Андърс. — А сега въпросът на деня: как така известен дилър на наркотици ще плаща на шефа на фармацевтична фирма?

— Ти сериозно ли? — ахнах. — Андърс е бил доставчик на хлапето?!

— Така изглежда. Явно не е бил доволен от официалната си работа. Трябвал му е малко страничен екшън, за да му кипне кръвчицата.

— Кучият му син — отвърнах. — Силвестри, ти си върхът. Да вземем съдебна заповед за обиск на къщата му.

Партньорът ми кимна доволно.

— Вече задействах въпроса.

49.

Шийла

Имах трийсет и четири километра да реша кого да убия пръв.

За Пол и Ребека бях мъртва от трийсет и шест часа. Бях се свестила в ранните часове на утрото след рождения си ден за достатъчно време, че да се кача по стълбите и да погледна небето, преди да изгубя съзнание за почти цял ден в мазето на непостроената къща. Имах късмет, че бяха хвърлили зимното ми палто в найлона, в противен случай щях да изляза и да измръзна. Парцелът беше достатъчно далече и никой не ме откри, докато губех съзнание и идвах на себе си през деня. Привечер се почувствах достатъчно стабилна, за да поема към дома.

Възможностите за придвижване към къщи бяха много ограничени, ако наистина исках да си остана изчезнала и мъртва. Знаех, че щом използвам телефона, за да позвъня за превозно средство, ще го проследят. Пол и Ребека трябваше да повярват, че са се отървали от мен завинаги, а полицията да си мисли, че съм изчезнала. Използвах остатъците от батерията на телефона, за да набележа пътя си, преди да го изключа и да го захвърля в гъстата гора на излизане от имота. Бях доволна, че си бях сложила кожени ботуши за езда за вечерта на рождения ден, иначе седемте часа и половина път пеша от Колд Спринг до Стони Брук щяха да са невъзможни.

Първоначално мислех да убия Ребека, да сложа тялото ѝ на мястото на моето и така да постигна симетричен финал на тази история. Представих си как Пол влачи найлоновото руло до гроба, който е изкопал с толкова усилия, като си е мислил, че съм аз, а след това открива трупа на Ребека. Каква прекрасна идея. Но се съмнявах, че ще разопакова найлоновия саркофаг. Докато си представях как разбира, че почти е закопал собствената си съпруга, успях да измина няколко самотни километра по черни пътища в мрака.

Трябваше ми човек, когото нямам нищо против да убия, на чието убийство дори ще се насладя. Мислех за някого с пари. Щяха да са ми нужни много пари. Почти веднага се сетих за Саша. А убийството ѝ щеше да бъде бонусът, докато съсипвам живота на Марк. Той беше влязъл много отдавна в списъка ми. След като взех това решение, всичко си дойде на мястото.

На двайсетия километър усещах как кървящите мехури и сътресението ме притискат едновременно. Когато слънцето започна да се показва, осъзнах, че има по-голям риск някой да съобщи, че жена с моето описание е вървяла пеша през кръстовището Джерико в ранните часове на утрото, отколкото някой тираджия да мине през града, за да остави някое нещастно момиче, самотно, потънало в срам. Още на първата бензиностанция си намерих превоз, внимавах да избягвам и камерите, и разговорите, като се преструвах, че хлипам в шепи. Малко са мъжете, които ще заприказват разплакана жена.

Слязох на няколко пресечки от дома си и закуцуках до задната врата, където извадих ключа за спешни случаи изпод една саксия. За щастие никой от съседите не беше навън и се шмугнах незабелязано у дома за безкрайно нужния ми сън и провизии за новия живот. Не очаквах никой да ме потърси, докато не съобщя на властите. Щеше да стане точно така.

Бях забравила колко е лесно да се измъкна от настоящия си живот, без никой да забележи, също като змия, която си сменя кожата и се изплъзва неусетно. Бях се върнала от мъртвите. Когато се събудех, щях да започна отначало. Не за пръв път продължавах напред, без дори да се обърна назад. Ставах все по-добра.

Подходих към убийството на Саша по същия начин, по който бих организирала парти изненада. Направих списъци какво трябва да направя и колкото повече планирах, толкова повече се убеждавах, че тя е съвършената мишена. Притежаваше всичко, от което имах нужда, в едно стегнато тяло. Набелязах много възможности, за да постигна елемента на изненада и да оставя колкото е възможно по-малко следи. Познавах графика на Саша по-добре от съпруга ѝ, което не беше трудно. Знаех, че винаги пътува с много пари в брой и кредитни карти, за които мъжът ѝ нямаше понятие, от непрекъснатите ѝ хвалби на тренировките. Знаех, че гордо разнася скрит пистолет въпреки законите на щата Ню Йорк, според които това беше забранено. Освен това познавах съпруга ѝ Марк, който беше решаващият фактор да я избера, защото лесно можеше да бъде обвинен. Разчитах той да не забележи, че тя липсва, и имах какви ли не гадости за него, които щяха да накарат властите да им светне лампичката, щом настъпи моментът.

Трябваше да я убия колкото е възможно по-скоро. Ако тя трябваше да е убедителното тяло двойник, значи се налагаше да изчезне приблизително по същото време, по което бях изчезнала и аз. Представих си няколко сценария за възможностите и бях по-скоро развълнувана, отколкото нервна за това как ще се подредят нещата, а в случая на Пол, Ребека и Марк — как ще ги уличат.

Не беше трудно да хвана Саша сама след тренировка. Нямаше начин да сбъркам автомобила ѝ, богаташки, лъскав като нея, а и тя паркираше все на едно място. Беше последната от компанията, която пристигаше за щастливия час, тъй като ѝ трябваше двойно повече време, отколкото на останалите, за да оправи грима и изправи косата си. Тя обичаше всички да я забелязват, когато влезе някъде. Вече бях огледала паркинга за камери и единствените, които забелязах, бяха насочени към съседния „Бест Бай“.

Изчаках я да се приближи до автомобила и се промъкнах към пасажерската седалка. Нагласих перуката, която носех, същият нюанс на русо като нейната коса, по-светла от моята, и пригладих тоалета, който знаех, че е облякла, впит черен топ, тесни дънки и велурени боти. Когато отключи колата с дистанционното, се затичах след нея и се пъхнах на пасажерската седалка, докато тя бе на вратата за шофьора.

Усетих тежестта на чука от гаража на съседа в малкия пазарски плик от „Сефора“, поставен в скута ми. Благодарение на късата дръжка беше съвършен и удобен за носене. Едрите ѝ кафяви очи изглеждаха почти черни в тъмния автомобил. Първо се стресна, след това се подразни.

— Ъъъ, извинете? Коя, по дяволите, сте вие?

Направих гласа си няколко октави по-висок, не че щеше да остане жива, за да разкаже подробности за онова, което се канех да направя.

— Мили боже! — разсмях се аз. — Реших, че това е колата на съпруга ми. Трябваше да ме вземе, а вие карате същия модел. Направо да паднеш от смях.

Самодоволната ѝ усмивка не издържа повече от секунда и премина в съвършено „о“, преди да извадя оръжието с облечените си в ръкавици ръце и да го стоваря върху главата ѝ.

Тя се лашна напред и се строполи на рамото ми. Ако някой беше минал, щяхме да приличаме на две приятелки, които се прегръщат.

Ударът по главата не я уби, така че двете с нея имахме нещо общо. А и намерението ми не беше такова. Причината за смъртта трябваше да бъде огнестрелна рана със собствения ѝ пистолет, който бе регистриран на името на Марк. След като изключеха самоубийство, което щеше да бъде първото заключение, Марк щеше да се превърне в заподозрян нумеро уно. Просто тя ми трябваше в безсъзнание, докато я откарам до Колд Спринг Харбър.

За щастие по време на пътуването тя не се свести, но аз шофирах със зареден пистолет, просто за всеки случай. Забележително беше колко лесно си осигурих огнестрелно оръжие. Тя ми предостави оръжието за смъртта си, пистолета, който гордо държеше в предния джоб на огненочервения си калъф за пистолет. Беше ръчна изработка в стила на чантата „Фенди“, ретро модел, със страничен цип и преден джоб за оръжие. Саша дръзко бе пренебрегнала идеята, че трябва да се носи скрит, когато разказа за него един ден след тренировка, без да се интересува кой ще я чуе.

Оказа се много по-тежка, отколкото изглеждаше, и ми отне много повече време и сили, отколкото очаквах, за да я изтегля от колата. Предположих, че няма да е чак толкова мърляво, ако я застрелям навън, положих найлона, в който бях увита на земята наблизо, и я изтъркалях отгоре. За пръв път стрелях с пистолет извън стрелбище, нещо, което бях правила, когато започнахме да излизаме с Даниъл и бях изненадващо развълнувана, но опитът върху Саша — на открито, без надзор — се оказа много по-вълнуващ, отколкото си бях представяла. И много по-шумен. След като приключих с този въпрос и дулото се охлади, поставих пистолета ѝ в моята чанта, без калъфа, просто за всеки случай. Опаковах я за незначителна частица от времето, което ми беше нужно, за да се освободя от същата тази опаковка, и я изтеглих до вратата към мазето, която водеше надолу. Отворих с известно усилие и я блъснах силно надолу. Не беше трудно да завлека пластмасовото руло до задната част на мазето, където бях хвърлена аз, и останах доволна, че съм обърнала внимание на разстоянието и местоположението, преди да избягам. Бях сигурна, че когато Пол се върне, ще намери заместницата ми точно където трябва. Ако късметът не ме предадеше, той нямаше да разбере, че единият труп е бил подменен с друг.

50.

Ребека

Той се готвеше да ме убие. Тази сутрин, докато все още спеше, видях, че шишенцето с хапчетата от Марк липсва. Знаех, че Пол ги е взел, а имах отчаяна нужда от тях. Потърсих навсякъде, където се сетих — и в сака му с екипа за фитнес, и в джобовете на палтото, и в бюрото, преди да ми хрумне да проверя в колата му. Не ги намерих, но в жабката беше пистолетът, увит в червена кърпа.

На излизане той каза.

— Маду, този уикенд трябва да излезем да се повозим, както едно време. Какво ще кажеш? Става ли в събота? — Наблегна на събота, сякаш денят беше особено важен.

Думите бяха като стъкло в устата ми.

— Разбира се, мили. Чудесно.

— Разбрахме се, имаме среща. — След това буквално изхвърча през вратата.

Официално можех да заявя, че се страхувам от съпруга си.

* * *

Седнах в колата и се замислих колко зле се развиват нещата, преди да потегля към Марк. Погледнах малкия ни дом. Никога не го бях разглеждала от това място. Отвън приличаше на прелестна провинциална къща, която предлага всички възможности за щастие и живот. Навремето ни даваше обещание, че ни очаква нещо по-велико и зряло. Запитах се колко различна щеше да бъде гледката ни сега, ако бяхме успели с нашата мечта. Съкрушителната реалност беше, че Пол има планове за съвършено различна мечта с Дейна.

Въртях се и в настоящето, и в далечното минало. Вчера Силвестри и Уолкот ме въртяха в кръг и ме накараха да се замисля за нощта, в която изгубих родителите си. Седях в подобна стая, която ме притискаше отвсякъде, една социална работничка ми задаваше въпроси, докато аз се опитвах да си спомня всичко, което бях видяла. С нас седеше и мъж, но не говореше. Едва сега ми стана ясно, че е бил детектив.

Все още бях по пижама, онази с луните и звездите. Някой ми беше обул обувките и ги беше вързал.

— Ребека, знаеш ли какво се случи тази вечер? — Гласът на социалната работничка беше мил, а тя ми се усмихна топло, за разлика от детектива.

— Родителите ми се нараниха един друг.

— Да, точно така. Знаеш ли защо се нараниха един друг?

— Мама каза нещо и татко много се ядоса.

Имаше кутийка шоколадово мляко на масата пред мен и аз не откъсвах поглед от него. Така беше по-лесно, отколкото да срещам очите на двамата възрастни. По израженията им разбирах, че съм направила нещо много лошо и яко съм загазила.

— Какво се случи след това?

— Скрих се в дрешника. Те мислеха, че спя в стаята си.

— И какво видя и чу от скривалището си?

— Чувах как се чупят разни неща. Татко отвори чекмедже в стаята им. Мама започна да крещи за помощ. Чу се много силен шум и не я виждах, докато не легна на земята.

Детективът беше едър мъж, може би два пъти по-едър от татко. Седеше на стол, който му беше тесен. При други обстоятелства щеше да ми се стори комично. Той не говореше и когато вдигнах поглед от шоколадовото мляко към лицето му, очите му бяха зачервени. Непрекъснато бърчеше нос, сякаш ще кихне.

— Ребека, какво се случи, след като майка ти легна?

— Татко влезе в моята стая.

— Какво направи, когато разбра, че не си там?

— Повика ме и започна да ме търси в апартамента. Стигна до дрешника, но аз се бях пъхнала най-отзад, зад палтата, и се бях покрила.

— Защо не се показа, когато те извика?

— Знаех, че съм загазила. Затова останах свита и не издадох никакъв шум.

— Какво се случи след това?

— Затворих очи. Престорих се, че съм някъде другаде. Май заспах. Не мога да си спомня.

— Какво те събуди?

— Чух друг силен шум. Не чувах нищо известно време и отидох да видя какво се е случило. Татко лежеше близо до мама. Мисля, че бяха страшно изморени от кавгата. Не успях да ги събудя. След това полицаите разбиха вратата.

— Сигурно ти се е сторило много страшно.

— Беше страшно… Много се извинявам.

Разплаках се и детективът побутна шоколадовото мляко към мен. Вдигнах кутийката към устата си и отпих през сламката. Млякото имаше солен вкус.

— Защо се извиняваш, миличка? — Гласът му беше дълбок и успокояващ.

— Направих нещо лошо.

Бях направила нещо лошо. И исках да кажа на детектива. Само че не можах.

— Миличка, баща ти спеше ли, когато излезе от дрешника?

Само кимнах. Не можех да говоря повече, започнех ли, нямаше да мога да спра.

— Как си нарани ръката, миличка? Кой я изтегли?

На стола до мен бръмна телефон и прекъсна мислите ми.

Ще бъда на оглед на къща в Бриджхамптън, след това излизам с Уес. Ще закъснея, вечеряй без мен. Обичам те.

Тракерът на телефона му показа, че отново е в нейната къща. Гневът ми даде нова мотивация и измести изтощението. Добре че ме върна към настоящето. Запалих двигателя и се отправих към дома на Марк, за да получа онова, което ми обеща в сделката, че и още.

Щом приближих къщата му, останах слисана, когато видях, че го извеждат с белезници. Той се мяташе, както беше по халат, косата и очите му бяха като на подивяло животно. Не можех да откъсна поглед. Предполагах, че той ще си бъде у дома, както обикновено, и ще трябва да импровизирам, за да го убедя, но сега, заради този обрат на съдбата, май късметът днес щеше да ми се усмихне. Не и на Марк.

Нито намалих, нито увеличих скоростта, докато минавах покрай тях. За щастие нито един от мъжете не гледаше към мен. С нелепо внимателен жест Силвестри настани Марк на задната седалка на автомобила, поставил ръка на главата му. Завих зад ъгъла, паркирах на няколко пресечки и останах да гледам в огледалото за обратно виждане кога ще минат покрай мен, за да се върна пеша в къщата.

Прецених, че имам няколко часа, за да се сдобия с онова, от което имам нужда, преди полицаите да плъпнат из имота му.

Минах през нечий заден двор на съседната улица, защото знаех, че има обща ограда с Марк и Саша. На алеята нямаше автомобили, но аз се спрях на история за избягало куче, ако някой от собствениците излезе и ме попита какво търся тук.

Когато се добрах до задния двор на Марк, се отправих към къщата за гости. Не се бях сетила за нея, когато дойдох да го посетя, но сега вече ми се струваше очевидно, че държи хапчетата там. Бях влизала в къщата за гости два пъти след работа, съвсем за кратко и напълно отчаяна, но взех таблетки от Марк. Разбира се, че никога не се бяхме чукали в къщата за гости, както казах на Уолкот и Силвестри, нито някъде другаде. При тази мисъл ми прилоша.

Слънцето се издигаше, около него се събираха тъмни облаци. Придвижвах се по периферията на двора, колкото бе възможно по-напред, за да мина по права линия към малката къщичка край басейна в сенките на многобройните дървета. Изненадах се колко здравомислеща и енергична се чувствам, след това осъзнах, че този ден не съм пила хапче.

Ключалката не представляваше трудност и се вмъкнах вътре за по-малко от две минути. Както очаквах, къщата за гости имаше същата алармена система като голямата къща. Електронното табло до вратата веднага звънна в знак на потвърждение, когато вкарах цифрите от рождения ден на Саша. От прозореца влизаше достатъчно светлина, така че не се налагаше да включвам лампи. Бях в голяма стая с таван, до който се стигаше по тесни стълби. Имаше канапе, масичка за кафе и малък плоскоекранен телевизор, който заемаше огромно място, бар отстрани на местата за сядане. От едната страна се виждаше малка баня.

Пристъпих към бара в стил 70-те години с неонов надпис „Време за подпийване“, над който бяха закачени чаши с различна форма. Отворих няколко шкафа и чекмеджета, макар да знаех, че Марк се смята за твърде умен и сигурно си има скришно местенце. Почуках на една от стените, за да чуя дали не бие на кухо, разместих възглавниците на канапето, вдигнах килима, за да се убедя, че няма сейф на пода. Не открих нищо. Огледах стените, да не би произведенията на изкуството да крият нещо, но сивите стени бяха голи, нямаше нито снимки, нито картини.

Слънцето се скри зад бързо движещите се тъмни облаци и в къщата за гости притъмня, имах чувството, че е много по-късно, отколкото беше. Използвах фенерчето на телефона, за да се ориентирам. Банята беше затворена и усетих миризмата на хлор, когато отворих вратата. Едва успях да вляза в тясното помещение, заето от огромна индустриална помпа, която познах, защото бях виждала такава, докато Пол строеше и имаше няколко случая на наводнени обекти. Стори ми се странно, че е в банята вместо в гаража, но няколко удара по металното тяло ме убедиха, че там няма скрити лекарства. Не си бях давала сметка колко е силен мирисът на хлор, докато не излязох навън и не се наложи да седна, защото ми се зави свят.

Качих се на горния етаж. Струеше призрачна светлина, докато се движех из стаята. Помещението беше твърде малко, освен за няколко кашона с надписи „Плочи“, които отворих и открих колекция от винилови плочи. Започвах да се отчайвам и усетих как адреналинът отстъпва място на желанието за нова доза.

Застанах на най-горното стъпало и огледах долния етаж за нещо, което да не си е на мястото, или за скривалище. Може Марк да е знаел, че е въпрос на време някой да дойде да проверява, или пък се е уплашил, когато полицаите са дошли, и се е отървал от запасите си. Може и да ги беше преместил, а може и аз да грешах и скривалището му да беше или в голямата къща, или в гаража. Все още имаше потенциални места, които да претърся, а един господ знаеше кога ще се върнат полицаите. Не можех да си намеря място.

Малкият прозорец на втория етаж гледаше към басейна и голямата къща. Примирих се, че онова, което търся, не е тук. Налагаше се да отида в къщата, за да намеря каквото ми трябва.

Когато излязох, мирисът на хлор ме последва навън дори след като заключих вратата. Минах по пътеката около басейна и си представих безбройните партита тук, чиято звезда е била Саша. Съмнявах се, че скоро на това място ще има други празненства. Докато пресичах двора, за да отида в къщата, забелязах, че макар времето да бе топло, покривалото на басейна беше все още отгоре.

Направих още пет крачки към къщата, но се обърнах и реших да обиколя басейна. Знаех, че рискувам, като излизам на открито, но нещо ме теглеше към басейна.

Бях по средата, когато забелязах нещо. Една от металните кукички не си беше на мястото. Коленичих и се опитах да вдигна опънатото покривало и да осветя басейна с фенерчето. Беше твърде стегнато, затова освободих още три кукички, за да открия ъгъла. С металните пръчки отгоре и стълбите към басейна, можех да се пъхна. Беше трудно да откача кукичките и да се захвана за една, без да се подхлъзна.

След като освободих четвърта кукичка, заметнах достатъчно от покривалото, за да насоча светлината към басейна. Стълбите и пространството бяха съвършено сухи. Басейнът беше празен. Слязох в мрака с клатушкането на рак и приклекнах на най-долното стъпало, защото беше твърде ниско, за да остана права, след като върнах покривалото на място. Придвижих се на длани и колене и усетих уюта на тъмното затворено място. Преместих светлината към далечния край и видях, че там, където басейнът ставаше по-дълбок, стои нещо голямо. Бях далече и не можех да разбера към какво се насочвам, затова пропълзях до средата на басейна, където се изправих, без да се налага да се превивам много. Щом стигнах до мястото с отбелязана дълбочина метър и осемдесет, видях пластмасови кутии и успях да се изправя напълно. Сърцето ми препускаше, ръцете ми трепереха, светлината подскачаше като диско топка. Стиснах телефона и насочих лъча към кутиите, за да отворя капаците. Вдигнах единия и едва не припаднах.

Подредени на красиви купчинки, пред мен стояха шишенца от по 500 таблетки с всички болкоуспокояващи, които можех да си представя, и някои, които дори не познавах, така че не можех да си ги представя. Прииска ми се да си бях донесла по-голяма чанта, докато тъпчех гигантските шишенца в тази, с която бях. Отворих друга кутия и открих течен морфин и петидин. Следващата беше пълна със съкровища и скъпоценни камъни против безпокойство. Трябваше да отворя още две кутии, преди да открия онова, което ми трябваше. Не се изненадах, че Марк е поставил всичко това най-отзад. Като знаех колко са силни и колко хора са измрели по време на изпитанията, беше невероятно, че той все още ги пази. Знаех си аз, че има. Сигурно бе разчитал на това, че някой някога ще намери начин да ги разтвори и да ги продава в несмъртоносни дози. Бяха точно каквото ми трябваше и по сила, и по форма.

Взех само едно шишенце и го увих в хартия от чантата. Пъхнах го в широкия джоб на роклята си, сякаш беше граната. Щеше да ми трябва малка частица от съдържанието му, а след като го използвам, трябваше да измисля начин да се отърва от останалото така, че никой де не се натъкне случайно на него. Затворих кутиите, натрупах ги както ги бях намерила, макар да се съмнявах, че Марк някога ще се върне при заровеното си съкровище.

Докато бях в плиткия край и се качвах по стълбите, чух, че приближават автомобили. Не можах да преценя дали влизат по алеята, или просто минават пред къщата, но не губих време, за да затварям покривалото, и хукнах с всички сили към автомобила си, натежала от килограмите живот и смърт в джобовете ми.

51.

Силвестри

— Направо ме убивате, момчета. — Опитвах се да поощря екипа ченгета, които разбиваха с чукове стените на къщата край басейна на Марк Андърс. — Не сме в някой музей. Дайте по-живичко. И не забравяйте, освен наркотиците търсим оръжие двайсет и втори калибър.

Един от униформените се наведе през парапета на горния етаж.

— Тук няма нищо, детективи. Занимаваме се с това цяла сутрин и ентусиазмът ни започва да гасне. Потънали сме в мазилка, а нямаме никакви отговори.

В очите на Уолкот забелязах отнесено изражение. Той оглеждаше остатъците от стени, таван и подове. Разсеяно подритна навит килим с обувката си, докато сваляше уоки-токито от колана си, и се обади на другите в голямата къща.

— Нещо ново там?

Радиото пропука.

— Нищо.

Ноздрите на партньора ми се разшириха и той се намръщи към пода.

Двамата с Уолкот бяхме застанали на задната веранда на Андърс. От къщата вече не се чуваше приятният шум от чукове. Бяхме разочаровани и объркани. Униформените обикаляха безцелно.

— На този етап — заяви партньорът ми — ще избера между хапчетата и балистиката от оръжието, с което е убита Саша. Едно от двете издиша някъде.

— Знаем, че Марк Андърс има двайсет и втори калибър, регистриран на негово име. Каква е вероятността това да не е оръжието, с което е убита?

— Косвена — сви рамене той.

— Трябва да е някъде под носа ни — отвърнах. — Този тип не е чак толкова умен.

Уолкот набърчи нос и погледна към басейна.

— Чакай малко. Защо покривалото за басейна е дръпнато посред лято? Ако той е затворен, защо има пресни следи от хлор по тревата?

Спогледахме се и пресякохме ливадата.

Когато приближихме басейна, забелязах, че кукичките в единия ъгъл са извадени. Коленичих и заметнах покривалото, разкрих сухото дъно.

— Каква загуба на приятни възможности. — Започнах да махам кукичките и на останалата част от покривалото по дългата част на басейна, докато партньорът ми се зае с плиткия край. Приключи пръв и заслиза надолу по стълбичките. Разсмях се, когато движещата се глава на Уолкот накара покривалото да се набере като вълнички, сякаш отдолу се криеше морско чудовище. По средата на басейна видях как главата му спря на едно място, а след това той се върна. Качи се по стълбичките, приближи се до мен и се наведе. Постави ръка на рамото ми и се усмихна искрено.

— Искаш ли да чуеш добрите новини, партньоре?

— Какво, мамка ти, чакаш? — попитах.

— Сега вече Агенцията за борба с наркотиците ще трябва да ни помогне с писането на документи. Този случай минава към федералните.

52.

Шийла

Когато знаеш, знаеш.

Даниъл беше голямата ми любов. Той беше моят човек, най-добрият ми приятел, липсващата ми половина. Разбрах го в мига, в който се запознах с него. Освен това беше лъжец и измамник и очевидно скапан социопат. Това обаче го открих много по-късно.

Оставаха три седмици до сватбата ни. Всичко беше купено и платено. Списъкът с подаръците беше опоскан, куп пари бяха пропилени, за да се свалят килограми, бяха изплакани много сълзи. Бяхме съвсем близо до сватбата. Нищо нямаше да ѝ попречи да се състои.

Тъкмо бях пробвала грим и прическа за големия ден и отивах към колата си както бях с очна линия, спирала и руж, нарамила сватбената рокля, когато получих есемес от приятелка от колежа.

Мисля, че трябва да видиш това. Съжалявам.

В ръката си държах снимка от профила на годеника си в приложението за запознанства Тиндър, активен през изминалия час. Нямаше начин да е грешка. Той имаше особен белег на челото след сблъсък с клон, докато карал ски като тийнейджър. Както повечето неща в живота, белег, който би обезобразил някой друг, правеше Даниъл по-привлекателен и желан. Такъв гадняр беше той.

Не съм сигурна колко време останах по средата на кръстовището, зачетена в профила му, но беше достатъчно дълго, че да изпусна облечената в найлонов калъф рокля на улицата, а колите да започнат да надуват клаксони, докато профучаваха покрай мен.

Заглавие: Търся секси забавления с привкус на приключения и нулева лудост.

Той харесва:

Наясно бях с всичките му предпочитания.

Той не харесва:

Това го знаех още по-добре.

Предпочитания за връзката: „Неетично полиаморен“.

Това беше нещо ново.

Гримираното лице и прическата са важни, защото жената, която ме изтегли от кръстовището, откликна на отчаяните ми думи „Какво да правя?“ с малко огледалце, пакетче кърпички и:

— Поне изглеждаш добре, миличка.

Когато се погледнах, видях гротескна маска от потекла спирала, която прорязваше ружа по бузите и кървавочервените устни. Бях най-тъжният, най-страшен клоун-булка, който някога е плакал заради мъж.

Вдигнах роклята си от асфалта, измих лицето, гримирано за триста долара, но не отмених сватбата.

Бих се описала като страстна и целеустремена. Медицинските лица, с които се бях сблъсквала през живота си, биха ме описали като обсесивно-импулсивна. По принцип обаче съм предпазливо настроена към хора, които се прехранват, като дават съвети.

Станах вдовица на трийсет. Наследих всичките пари на Даниъл, след като смъртта му бе определена като инцидент. Тъй като беше минала едва седмица след сватбата ни, когато той се удави, семейството и приятелите му бяха възмутени. Даниъл така и не бе споменавал колко е доходоносна фирмата му, така че това не беше мотив, просто неочакван бонус. Това беше един от многобройните аспекти в живота му, за които не беше честен с мен.

Разполагах със средствата да направя почти всичко, което исках, но нямах представа какво да правя със себе си. Присъединих се към Тиндър преди сватбата, за да се опитам да спипам Даниъл и да го следя. Странното беше, че отбелязах всичко, което щеше да му се хареса във фалшивия ми профил, но двамата така и нямахме съвпадение. Вместо да закрия моя профил, закрих неговия. След медения месец и аутопсията започнах да набелязвам.

Така се появи Марк Андърс.

Той беше в командировка в Палм Спрингс и си търсеше компания, докато беше в града. Изкарахме невероятна седмица с много секс. Много пъти ме наричаше „жената мечта“. Хвалеше се със съвършената си къща и утопичен град на Източното крайбрежие.

Няколко седмици след като си замина, си писахме есемеси и аз бях омаяна. Научих всичко, което можех, за прелестния Стони Брук, Лонг Айлънд, наех къща край брега, без да ставам от стола си. Щях да изненадам Марк, като му поднеса себе си като подарък.

Когато съпругата му отвори вратата, видях съвършената му къща отвътре само за миг и едва тогава осъзнах грешката си. Следващият му есемес беше повече от ясен.

Разкарай се, мама ти стара, откачена никаквице.

Не обичах истински Марк, така че болката от отхвърлянето не продължи дълго. Първите шест месеца в Стони Брук обаче бяха самотни. Имах единствено ежедневието си, което организирах, следвайки това на Саша. Тъй като Марк не ме искаше, реших да наблюдавам как единственият друг човек, когото познавах в града, прекарва времето си. Студио „Лотос“, спа процедури, щастливи часове, пазаруване и пак същото.

Промених характерния си за Западното крайбрежие вид, за да бъда като останалите, но и за да огранича риска Саша да ме познае като случайната жена, която бе позвънила у тях няколко месеца по-рано. Беше ми приятно да се правя на хамелеон и с удоволствие поддържах новия си стил. Разпродадох всичките си хипарски дрехи, отказах се от естествено къдравата си грива до кръста и минах на спортно облекло, подстригах косата си до раменете и я изправих. След това се запознах с Пол.

Всичко в новия ми живот стана по-хубаво, когато го срещнах. Този път малко побутнах ръката на съдбата, но едва след като ни събра в един ресторант същата седмица, когато чух, че Ребека се оплаква от него. От обичайното си кътче в бара ги видях да седят на съседна маса. Почти не си говореха. У него имаше нещо. Просто знаех, че той е причината да се преместя на изток.

На следващия ден отидох да осиновя куче и започнах нова ежедневна дейност.

Не криех нарочно от Пол, че Даниъл е умрял, нито пък го заблуждавах умишлено. Все още не можех да сваля халката и годежния пръстен. Когато разговаряхме за пръв път, усетих облекчението му, щом реши, че съм омъжена, затова не го поправих.

Имах намерение да му разкажа историята си, настъпи ли подходящ момент. Колкото повече се преструвах, че Даниъл е жив, толкова по-трудно ставаше да обясня поведението си. Стигнах дотам, че поставих някои от дрехите му в гардероба и оставих часовника и копчетата му за ръкавели на нощното шкафче, защото знаех, че Пол ще ги види, когато дойде у нас. Имаше нещо зловещо в тази работа. Но аз исках да му осигуря спокойствие.

Прекарахме невероятна година заедно. Любовта ми към него беше много по-дълбока, отколкото към Даниъл. Усетих как той се влюбва в мен, силно, както аз в него. Виждах, че е все по-нещастен в брака си и обмисля как да приключи отношенията си с Ребека. Не го карах да говори за чувствата си и изчаквах да му разкажа историята си. Прецених, че колкото по-дълго сме заедно, толкова по-голям е шансът той да ми прости. Виждах го винаги, когато можех, въртях педалите до нея всеки ден и я мразех безмълвно. Знаех, че той трябва да планира как да се измъкне от нея, затова щях да проявя търпение, вместо да се опитвам да манипулирам положението.

Когато Пол ме заряза, се срутих стремглаво, но все още таях надеждата, че той е просто объркан и накрая ще вземе решението, което аз искам. Реших да се държа като възрастен човек, да не прибързвам, за да не направя нещо, за което после да съжалявам.

Но след това те ме убиха и страхът от съжаление бе заменен с желание за отмъщение.

53.

Пол

Лятната горещина бе понамаляла и двамата с Дейна седяхме на задната ѝ веранда и се наслаждавахме на залязващото слънце. Тя ме погледна нежно.

— Пол, искам да ти благодаря.

— За какво?

— За помощта да продам къщата. Това е голяма част от новото начало за нас.

— Няма защо.

— Наистина съм ти много благодарна. — Тя стисна ръце и поклати нежно глава. — Ти си добър човек, Пол Кембъл.

— Престани, Дейна. Аз съм този, който трябва да ти благодари. Надявам се, знаеш какво означаваха за мен последните месеци. Да си върна отново живота. Аз просто… — Усетих как гърлото ми се стяга.

— Знам. Знам.

— Благодаря ти.

— Не е нужно да ми благодариш.

Дълго седяхме мълчаливо, гледахме над оградата към пастелните цветове на небето. Обърнах се към нея и тя отвърна на усмивката ми.

— И така — попита тя, — къщата е почти готова?

Усетих как бузите ми пламнаха.

— Да, занимавам се с довършителните работи. Почти съм готов.

— О, Пол — грейна тя.

— Невероятно е, че виждам какво съм построил със собствените си ръце за нас. Ден след ден виждах как придобива форма. Много съм щастлив.

— Нямам търпение да я видя.

— Да, ще бъде съвършена.

— Кога ще кажеш на Ребека?

Погледнах към облаците, осветени от залязващото слънце. Поех си дълбоко дъх и усетих мириса на въглища от грила на съседите, аромата на цветните лехи до нас. Усмихнах се на Дейна.

— О, не се притеснявай — уверих я аз. — Измислил съм го.

— О, Пол! Замалко да забравя. Благодаря ти за прекрасното колие.

— Нямам представа за какво говориш — отвърнах.

Тя ми се усмихна конспиративно и поклати глава.

— Разбира се, че не знаеш.

54.

Уолкот

Седях на паркинга на кулинарния магазин, потънал в мисли, когато Силвестри се тръшна в автомобила с препълнен пазарски плик. Вътре имаше толкова храна, че можеше да засити малка островна държава.

— Кръсти ли я вече? — попитах.

— Кого?

— Тенията.

— Много смешно, приятелю. Трябва да хванеш микрофона в кафенето във вторник вечер с тези златни лафчета.

— Сериозно, да не би да купуваме обяд за цялото управление?

Партньорът ми поклати глава и се разсмя.

— Скапаният Сал, човече. Той ни направи сандвичите, а след това продължи да тъпче допълнителни неща в плика. „За вас, герои, заведението черпи!“, каза. А, праща ти много поздрави. Може да не сме арестували никого, но май повече няма да плащаме за обяд в този град.

— Да, Аби ми каза, че е била при Макнамара, за да си вземе рецептата от любимия на всички фармацевт, и той бил любезен и внимателен. Останах поразен.

— Тези хора имат деца и бизнес — отвърна Силвестри. — Да извадиш тип като Андърс от обращение много помага градът да стане по-безопасен. А покрай обвиненията в непредумишлено убийство и убийство поради небрежност, които ще му лепнат федералните за фентанила, той ще остане завинаги зад решетките. Няма значение, че арестът не беше наш.

— Да, радвам се, че го заковахме — отвърнах. — Тази работа е по-голяма от Андърс. На следващия ден са ударили къща със запаси в Ривърхед и са заловили цяла лодка със стока.

— Към долната част на острова ли?

— Именно. За съжаление тази гадост ще си остане тук, партньоре.

— Така си е. Но поне е някакво начало.

— Май си прав — съгласих се аз.

— Освен това двамата с теб няма да си имаме неприятности. Няма да ни обвиняват, че се мотаем.

— Мотаем, а — подсмихнах се аз.

Извадихме сандвичите изпод купищата чипс и печива, поставихме ги в скута си и ги разопаковахме от хартията. Изядохме обяда си под звуците на преминаващи автомобили и пропукването на радиото от време на време.

55.

Шийла

След като Саша зае мястото ми в найлона, аз заех мястото ѝ навън.

Като видях колко пари беше понесла, реших, че се е канела в скоро време да се разкара от града. Всичко намекваше, че е искала да се махне от живота си с Марк колкото аз навремето исках да съм част от него. Бях ѝ направила услуга, като я ликвидирах. Само че аз не се интересувах от нейната смърт, а от тази на Пол и Ребека.

С парите и документите, които поръчах онлайн и ми изпратиха до пощенска кутия, наех малък апартамент през няколко града под новото си име и открих човек в безплатните обяви, който искаше да се отърве от автомобил без документи. Изкушавах се да взема ягуара на Саша, но знаех, че не бива, затова го зарязах на един паркинг в мола и го покрих. Знаех, че рано или късно що го намерят, но и че няма да стане веднага.

Позволявах си само най-основни покупки, за да живея. Беше ми приятно да съм необременена от нищо. Ако ми трябваше нещо, можех да го взема от Саша или Ребека.

Знаех, че трябва да проявя търпение и да изчакам да мине рожденият ми ден, за да погна Пол и Ребека. Нека да се успокоят и да решат, че им се е разминало, а след това щях да започна шоуто. Първоначално беше опустошително да ги наблюдавам. Експериментът ми не протичаше както очаквах.

Двамата се сближиха. Сякаш се съюзиха. Тя не го наказа заради изневярата, той не охладня, не се отдръпна заради онова, което тя ми стори. Виждах как се подкрепят един друг и ми прилошаваше. Но без болката, докато ги гледам как се сближават, нямаше да изпитам удоволствието да ги съсипя. Нито пък тръпката, когато съобщя, че самата аз липсвам.

Когато всичко си дойде на мястото, изпратих анонимен имейл до „Човешки ресурси“ в „Лонария Фармасютикълс“ и изразих безпокойството си във връзка с тяхна служителка. Обадих се в полицията на Стони Брук за изчезнала приятелка. Получи се толкова лесно. Всяко камъче, което бях подхвърлила в отегчителния им животец, вдигна вълни и доведе до малък хаос. Това беше най-вълнуващото, което се случваше в сивото им съществуване.

Оказа се безкрайно лесно да отмъквам разни неща от Ребека. Първо ѝ взех работата, после Дъф, сетне колието с гълъбите, което носеше на последната снимка с Пол, открита от мен във Фейсбук. След това пръстена ѝ. Вземах ги за малко, колкото да ме видят с тях, и ги връщах, за да създам у нея несигурност и объркване. Отнех ѝ чувството за сигурност у дома, като се криех в сенките и размествах разни неща съвсем леко, но не чак толкова незабележимо. Чуковете бяха гениално хрумване и доста се позабавлявах, докато измислях къде да ги оставя. Ваната с ножчето беше от любимите ми хрумвания, част от мен се надяваше тя да се самоубие, но се оказа твърде голяма егоистка за подобно нещо. Най-важното беше, че ѝ отмъквах хапчетата. Понякога ги сменях. Имах нужда да контролирам ясната ѝ мисъл и мотивацията ѝ да действа опасно, както бях планирала.

Най-готината част беше, че навън се случваха толкова много неща, които правеха хаоса още по-голям. Без да губи време, Пол си намери нова лъскава мадама. Не бях предполагала, че ще се случи подобно нещо. За кратко се вбесих, но подозренията на Ребека и последвалата ярост бяха истинско удоволствие, на което се насладих и използвах това, за да подхраня рухването ѝ. Докато наблюдавах Ребека, Пол ми осигури някои от най-страхотните моменти. С каква лекота подклаждах подозренията ѝ.

Забавлявах се. Открих, че новото ми ежедневие може да е различно всеки ден, докато ги следвах. Открих криминална страна у себе си и се вмъкнах в аптеката с пистолета на Саша, когато ми потрябваха лекарства, за да контролирам Ребека. Излях част от неутихналия си гняв, когато се регистрирах в „Хъдзън Ин“ като Саша с чантата с пистолета и всичко друго необходимо и си организирах частно секспарти с кредитната ѝ карта. Безкрайно се изкефих, докато разхвърлях сексиграчки из стаята, преобърнах матрака и димях с любимите пури на Марк, за да съм сигурна, че противната му визитка няма да остане незабелязана.

Използвах информацията, която Пол ми беше дал, докато бяхме заедно през онази година. Когато исках да отидем в друг град, за да прекараме известно време заедно като истинска двойка, той посочваше всички места, на които не можем да отидем, защото двамата били прекарали известно време там или пък мястото било важно за тях поради тъпи сантиментални причини. Малките неща се събираха и ми даваха важна информация. Водех си непрекъснато бележки наум.

Обожавах всяка минута, докато я водех към старите места от щастливия им живот с Пол. Приела нейната самоличност, резервирах стаята от медения им месец. Избрах колието и го изпратих на Дейна. Оставях пътека от трохи за двойствения живот на Пол, без да съм сигурна какво ще забележи, и се радвах, че забелязва толкова много. За човек под въздействието на лекарства тя беше достоен противник и играеше по моята свирка по-добре, отколкото предполагах, че е възможно.

Почти ми дожаля за нея, когато ѝ позвъних онзи път и се престорих, че съм представителка на фирмата за кредитни карти. Гласът ѝ звучеше толкова изтънял, тя не криеше поражението си и беше като опиянена. Определено беше смазана и се питах дали не прекалявам с нея. Само че всяко кратко съмнение изчезваше, щом си спомнех чука по главата.

Пол лъжеше нагло Ребека. Издигаше всичко, което правех, на ново ниво, без да има представа, че ми помага. Радвах се, че с него действаме в унисон. Той не виждаше какво става у дома със съпругата му между посещенията при новото си гадже и работата по къщата, в чието мазе ме беше хвърлил. Трябваше ми известно време, докато осъзная, че довършва къщата като някакъв паметник за нас. Беше ясно, че се опитва да уталожи чувството на вина за стореното от Ребека.

Забавлявах се. Имах цел. Връщах си го на всички, които ме бяха приели за даденост. В мига, в който забележех, че въздишат от облекчение или се опират един на друг, аз се задействах. Когато полицаите откриха тялото на Саша, нещата станаха просто прекрасни. Нямах представа как ще приключи всичко, но знаех, че ще бъде великолепно.

56.

Ребека

Тубите с „Юфелис“ в багажника ми бяха увити пет пъти в стреч фолио, купено от един „Севън Илевън“ най-близо до къщата на Марк. Купих също три нови кутии от загряващите пластири, които Пол предпочиташе, кутия самобръсначки без извивки и инстантно лепило. След това отидох в „Хоум Депо“ и купих три чифта от най-здравите работни ръкавици, които намерих, малки, средни и големи. Готова бях.

След набега си у Марк оставих откраднатите си дарове в багажника за през нощта, докато ми остане време да направя нужното. Щях да ги извадя довечера, когато Пол заспи. С юфелиса подръка, си спомних черните дни на работа, случаите, в които тайничко се оттеглях за почивка, защото вземах все повече хапчета.

„Юфелис“ се оказа завързано име за лекарствен препарат, когато излезе на пазара, но беше точно това, което обещаваше. Еуфория, която усещаш с кожата. Идеята бе тръгнала откъдето трябва, осигуряваше несравнима възможност за онези, които умираха в неописуеми болки. Топичен морфин, хидроморфон и фентанил бяха най-ефективните за хора, които не можеха да преглъщат или имаха болезнени кожни рани. „Юфелис“ беше съчетание от трите. Действаше много добре и не само отнемаше болката при най-тежко страдащите пациенти, но облекчаваше и онези, които се грижеха за тях.

Не беше чак толкова ужасен начин да си отидеш, ако си готов за края, но петдесет процента от случаите бяха на напълно здрави хора, пред които беше целият живот.

Фармацевтите в медицинските лаборатории на „Лонария“ или се бяха престарали, защото бяха вдишали или приели твърде много от собствения си продукт, или бяха безобразно некомпетентни, тъй като не бяха тествали всички възможни проблемни места на защитното облекло. Малцината оцелели от „Юфелис“ го описваха така, сякаш са се надрусали с екстази, докато получават оргазми при нулева гравитация. Това щеше да се отрази добре на продажбите. Веднага щом се разбра колко е силен, цели камиони от него започваха да изчезват на път към медицинските центрове.

Беше неподозирана катастрофа. Много хора измряха, при това бързо. Изпитанията на „Юфелис“ се проведоха с максимален брой пациенти и участието на палиативни центрове и хосписи. Едва незначителна част от въпросния продукт стигна обратно в „Лонария“.

Върнатите количества изчезнаха необяснимо от склада, преди да приключи разследването, а препаратът унищожен. Марк спаси нещата, като сведе плащанията до минимум, без наличието на продукта. За мен нямаше съмнение, че е герой, след като организира цялата работа по изчезването. На „Лонария“ ѝ се наложи да плати едва тринайсет милиарда неустойки на фона на петдесетте, както искаха адвокатите и онези от фондовата борса.

Как точно бе успял, нямам представа. Аз обаче прекарах предостатъчно време да го наблюдавам, докато работех с него над контрола на щетите, и знаех, че е намерил начин да се измъкне от цялата тази гадост. Пет от моите райони бяха засегнати и дванайсет човека починаха. Не знаех имената им, нито дали са били болни, или в отлично здраве. Твърде трудно ми беше да живея с тази част на ума ми, затова не исках и да знам подробностите. Приблизително по това време Пол изгуби бизнеса си, а аз започнах да гълтам сериозно хапчета.

Когато се прибрах уж след поредния ден в офиса, Пол сякаш бе хипнотизиран от празното място, където беше стойката за книги с форма на лъв. Питах се дали ако той беше останал непокътнат, и ние щяхме да се съхраним?

— Маду? — Когато го чух да изрича прякора ми, потръпнах.

— Здрасти. — Зачаках да ме попита къде е керамичният лъв. Кучето ни се беше свило в краката му и се запитах откога ли седи на същото това място.

— Ела тук. — Прекрачи към мен с отворени ръце. Дъф се размърда, вдигна глава, за да проучи защо го притесняват, и отново се нагласи за сън. Сърцето ми заблъска, докато се приближавах към Пол. Всеки негов жест можеше да се превърне в нападение.

— Липсваше ми. Имам чувството, че не сме се виждали дни наред.

— Тук съм. — Стегнах се, докато ме прегръщаше. Изглежда нямаше намерение да ме пусне.

— Извинявай, че бях толкова зает. Утре ще ти обясня всичко.

— Така ли? — Опитвах се да не стъпя върху крака му и да го ударя с всички сили. „Много добре знам какви ги вършиш.“

— Имам изненада. — Той изрече предпазливо думата „изненада“. Сякаш се опитваше да представи нещо ужасно като нещо желано от мен.

— Изненада ли? Каква?

— Утре. Всичко ще разкрия утре. — Той най-сетне се отдръпна и ме погледна в очите. Усмивката му сякаш щеше да се превърне в смях. Направо ми се подиграваше.

— Утре ли? — Отдръпнах се от него, за да не усети как треперя.

Той просто поклати глава.

— Любима, ти и аз. Утре стават двайсет години. — Лицето му беше уморено, но очите си останаха развълнувани и бистри.

Изпитах страхопочитание, че използва годишнината ни, за да ми замаже очите, но не знам защо останах изненадана. Жестокостта на Пол изглеждаше безгранична. Изпънах гръб и първо реших да се държа като добра съпруга. Поставих ръка на челото си.

— О, господи. Разбира се. Беше такава лудница през изминалите няколко седмици и почти забравих, че е утре.

Той стана по-сериозен. Притесних се, че съм го разстроила.

— Пол, какво има?

— Нищо. Просто много те обичам. — Способността му да убеждава беше ужасяваща. Моят съпруг, социопатът. Моят съпруг, убиецът. Питах се дали е казвал на Саша, че обича и нея, преди да я застреля.

— И аз те обичам — насилих се да изрека.

Той потисна чувствата си.

— Слушай, трябва да направя нещо в последната минута преди утре. Имаш ли нещо против да вечеряш без мен?

Постарах се да не покажа отчаянието, което изпитах заради нуждата му да излезе. Един натрапчив гласец се обаждаше покрай болката и гнева и ме накара да му повярвам. Исках да повярвам, че все още ме обича. Ала знаех, че не е така. Случили се бяха толкова много неща, които не можех да пренебрегна. С всеки изминал миг осъзнавах колко малко време ми остава, за да се подготвя. Сега вече беше толкова самоуверен, усмихваше се, смееше се заради ужасното, унизително нещо, което бе планирал за утре.

— Разбира се. Да, разбира се. И аз трябва да планирам някои неща.

Той прекрачи към мен и аз трепнах. Добре че не забеляза и ме целуна, без да задава повече въпроси.

Когато грабна ключовете и се отправи към вратата, аз заговорих, без да се обръщам.

— Пол, знаеш ли какво се е случило с другата подпора за книги? — Да не би като я счупих, да отприщих всичко, което се случи?

— Миличка. Време е за признания. — Той прочисти нервно гърлото си. — Исках да дам да поправят лъва със счупената опашка като част от подаръка ти. Само че той се разби по пътя. Изпуснах го на паркинга и той се пръсна на толкова много парченца, че нямаше как да бъде залепен, без да забележиш. От известно време се питах как да ти кажа. Чувствам се ужасно. Много се извинявам.

Побеснях. Лъжеше с такава лекота, че ми се прииска да метна другия лъв по главата му и да се притеснявам за последствията след това. Не помръднах от мястото си, но извих глава и му се усмихнах топло.

— Няма нищо, мили. Това е просто вещ. Евтина вещ. Поне все още имаме другия. — Стиснах юмруци толкова силно, че ноктите ми почти пробиха кожата на дланта.

Той ми се стори облекчен. Постарах се да заговоря с най-любящия си глас, за да прикрия яростта.

— Пол?

— Да, любима?

— Ако отиваш до магазина, не купувай от затоплящите пластири. Купих ти на връщане. Видях, че твоите свършват.

Той докосна инстинктивно ръката ми.

— Ти си върхът.

Още не бе излязъл с колата си от алеята, когато другият лъв удари задната страна на камината и се счупи на хиляди парченца.

Дори да имах някакви съмнения, те изчезнаха. Всяка моя частица ми казваше, че утре е денят.

Пол спеше от часове. Прибра се в полунощ и се търкулна до мен, захърка след минути. Чаках в мрака, полудяла от тревога какво ще се случи утре, и се питах защо не избягах, когато имах възможност. Но всъщност нямах възможност. Парите ги нямаше. Пристрастяването ми беше неудържимо. Нямах сили да се изправя пред кашата, в която се бе превърнал животът ми. Връщах се към единственото, което ми беше останало да направя. Да се защитя и да взема онова, което е мое.

В три след полунощ слязох в долната баня, нахлузих три чифта защитни ръкавици и ги обезопасих на китките. Отворих прозореца, пуснах вентилатора и си сложих маска на лицето. Изненадах се, че се чувствам толкова замаяна въпреки предпазните мерки, а не трябваше, защото знаех колко силен е кремът. Трябваше да работя бързо. Внимателно отворих загряващия пластир, разгънах го, намазах, сгънах отново и го пъхнах в пакетчето, а след това сложих от инстантното лепило, сякаш опаковката никога не бе докосвана. Повторих три пъти, с всеки от пластирите в кутията, след това запечатих кутията, която бях отворила много внимателно с нож за писма. Щом приключих, сложих тубичките „Юфелис“, ръкавиците, маската и лепилото в найлонова торбичка, увих я няколко пъти и я пъхнах в друг плик. Засега трябваше да крия пакета. На път към дрешника оставих ножа за писма и кутията с пластири в чантата си, която висеше на един от кухненските столове.

Протегнах се към най-вътрешната част на дрешника, където бяха калъфите със зимните ми палта. Дръпнах ципа и поставих нещата в ръкава на едно от палтата, след това вдигнах ципа. Усетих силно замайване и се отпуснах на колене в тъмния дрешник между ботушите за сняг и изправената прахосмукачка. Мястото беше малко, но достатъчно, за да се настаня удобно и да опра глава на стената. Полите на палтата опираха в главата ми. Обзе ме познатото чувство за безопасност, което скоро ще се превърне в заплаха. Затворих очи и се пренесох.

Отново се криех в гардероба. Чух го как крещи, мама плачеше. Нещо стъклено се удари в стената и се счупи. Отвори се врата, блъсна се, стените потрепериха. Татко изръмжа. Мама се разкрещя по-силно, този път се молеше.

— Не, не, не. Как можеш? Какво ти става?

— Ти ме докара дотук. Вината е твоя. Ти ме притискаш и не спираш. — Едва разпознах гласа му, звучеше като рев на животно.

Тя изкрещя.

— Иска ми се просто да се махнеш и да ни оставиш на мира. Ребека е единственото хубаво нещо, което си направил, а дори не можеш да ѝ бъдеш баща. Безполезен си.

Чувала бях тази разправия стотици пъти. Подготвих се за дълга нощ в дрешника.

— Искаш да се махна ли? Това е моята къща. Просто позволявам и на теб, и на нея да живеете тук. Нямаше да имате нищо, ако не бях аз!

Мама избухна в смях.

— Престани да ми се смееш, мръснице!

Тя продължи. Не разбирах защо се смее. Нямаше нищо смешно.

— Престани да се смееш!

Последва прищракване. Чу се оглушителен гръм. Тъпо тупване. Това беше различно. Напрегнах се, за да чуя гласа на мама.

— Трябваше да спреш да се смееш — заяви той.

Размърдах се в тъмния гардероб, доколкото бе възможно, безшумно. Треперех неудържимо. Нямаше повече звуци от родителите ми. Стори ми се, че чух как татко диша, но не можех да кажа със сигурност, защото самата аз си поемах шумно въздух.

По едно време чух как дюшемето проскърцва, щракна запалка и една чаша издрънча върху някаква повърхност. Татко повика мама веднъж, два пъти. Тя не отговори.

Той издаде нещо като пъшкане, нещо като въздишка. Чу се прищракване и нова експлозия разкъса нощта.

Не знам дали минаха часове или дни, докато изляза от гардероба. Притисках възглавницата до гърдите си. Промъкнах се в спалнята им и видях мама да лежи на пода. Очите ѝ бяха затворени, устата отворена. Когато поставих ръка върху нейната, тя не помръдна. Не бях видяла кръвта, докато не коленичих до нея. Тя попи в нощницата ми. Зашепнах на ухото ѝ.

— Мамо. Време е да се събудиш, сънливке.

Тя не помръдна, когато чу гласа ми. Побутнах я отново с малката си ръка, но не се получи. Не знам какво ѝ имаше, но разбрах, че не спи. Знаех, че положението е много лошо.

Чух татко, преди да го видя, че лежи близо до нея. Опита се да изрече името ми, но вместо това издаде гъргорещ звук. От устата му избликваше кръв и аз се разплаках, защото той изглеждаше много страшен.

Протегна ръка към мен и забелязах, че тя трепери силно, а кръвта капеше по килима. Погледнах другата му ръка, покрила лицето отстрани, а кръвта се процеждаше между пръстите. Очите му бяха като подивели и аз се уплаших да се приближа до него, но видях отчаяното му желание да го направя. Той отваряше и затваряше протегнатата си ръка и аз се подчиних, пристъпих към него. Възглавницата, която все още притисках към гърдите и гърлото си, ми даваше някакво чувство за сигурност. Пъхнах ръка в неговата.

— Помощ — изрекоха устните му задавено. — Телефон.

Тъкмо отивах към телефона на шкафа им, когато видях пистолета „Смит и Уестън“, паднал наблизо. В този момент ми стана ясно. Той го беше направил. Врътнах се от шкафа към него и той се ококори, поклати глава натам, накъдето се бях упътила.

Погледнах неподвижното тяло на мама и усетих толкова ново чувство, че ми се стори, че завирам отвътре. Взех решение, преди дори да разбера какво се каня да направя.

Поставих възглавницата върху лицето му и се хвърлих отгоре му. Той ме блъсна силно, рязко и ослепителна светлина от болка експлодира в рамото ми. Отпуснах коляно върху ръката му, за да не му позволя да замахне отново към мен. Той посегна немощно към възглавницата, покрила лицето му, и аз натиснах. Затворих очи, докато той не спря да мърда под мен. Останах така много дълго.

Не помръднах, докато не чух как полицаите разбиват вратата.

* * *

Събуди ме чукане. Все още бях в предния дрешник, а Дъф дишаше тежко над мен, гигантската му опашка блъскаше по вратата. Видях лъчите на утринното слънце да влизат през прозорчето около тялото му, което ми се стори дори по-голямо в малкото пространство, което споделяхме. Едва излязла от скривалището си, чух, че Пол слиза тежко по стълбите, облечен, грейнал. Прегърна ме мечешката и ме вдигна от земята.

— Днес е нашият ден, Маду!

Не помнех някога да съм го виждала по-развълнуван.

57.

Пол и Ребека

Той върза стегнато очите ми.

— Виждаш ли нещо? — попита.

Погледнах надолу и наоколо. Видях единствено тънък лъч.

— Нищо.

— Готова ли си да се повозиш? — Ръката му, която ме водеше внимателно, нямаше нищо общо с едва доловимите зловещи нотки в гласа. Отдавна не ми беше връзвал очите, а и преди беше при различни обстоятелства. Едва сега разбрах колко близо са страхът и желанието. Днес обаче изпитвах единствено страх.

Оставих го да ме отведе до седалката в автомобила и да затвори вратата. Тъй като не виждах, слухът ми беше единственият водач за движенията на Пол. Потиснах ахването си, когато познатият звук от отварянето на задната врата на джипа бе последвано от шумно тупване. Топъл дъх и дишане до ухото ми в миг успокои изопнатите ми нерви. Бях изненадана, че Пол е решил да доведе Дъф точно днес. Дъф, изглежда, усети безпокойството ми и побутна с нос рамото ми.

Бръкнах в чантата на скута си, доволна, че оръжията ми са наблизо. Стиснах ножа за писма, който бях пъхнала вътре снощи. Студената неравна дръжка ме поуспокои.

Пол се качи в джипа и запали двигателя, поставил ръка върху бедрото ми. Стисна ме силно.

— Готова ли си?

Тя беше точно където исках.

Дъф направи няколко кръгчета, преди да се настани на обичайното си място на задната седалка. Ребека ми се стори напрегната от очакване. Излязох на заден по алеята, после на улицата. Преди да потегля, пуснах музика. Плейлистът, който бях направил за случая, бе зареден и ние тръгнахме към мястото, а „В мистичното“ на Ван Морисън се лееше от колоните.

Усетих как тялото ми вибрира от вълнение. Тъпа болка запулсира в рамото ми, когато адреналинът нахлу. Изпъшках.

— Какво има, Пол? — попита тя.

— Малко ме боли, мила. Нищо важно. Не се тревожи.

Стегнах се, поех ръката на Ребека в своята и я стиснах. Усетих и нейното вълнение, когато ме стисна и тя.

Ръката ми лепне от пот в дланта на Пол. Той не спираше да ме стиска, напомняше ми, че няма къде да отида. Сега обаче виждах възможност.

— Не ми се струва да е нищо. Боли те. Нося в чантата от твоите пластири, можеш да си сложиш един, когато стигнем там, където ме водиш. — Ако лекарството си свършеше работата навреме, може би нямаше да се наложи да използвам ножа за писма.

Музиката от началото на връзката ни се носеше в автомобила, а Пол мълчеше. Беше сглобил саундтрак на любовта ни през годините, с който сякаш заби нож в сърцето ми, като бавно го въртеше.

— Къде отиваме, Пол? — Долових нервното напрежение в гласа си.

— Няма да е изненада, ако ти кажа, Маду.

До ножа, който носех в чантата си, усещах приятната гладкост на шишенцето с лекарства. Тъй като не виждах, не знаех със сигурност дали Пол ме гледа, но усетих промяната, когато го чух да сваля прозореца и да си подсвирква заедно с Елвис „Не мога да не се влюбя“. Нашата песен. Докато развинтвах капачката на шишенцето с пръсти и измъквах едно хапче окси, се отказах. Исках да мисля трезво. Оставих песента да ме понесе и се замислих за бавния ни танц в бъдещата къща. Нещо в сърцето ми се преобърна. Не бях и помисляла, че тази песен звучи като край.

— Колко още остава, докато стигнем?

— Не е много. Просто се отпусни.

Лесно му беше да го каже.

Докато пътувахме по Нордърн Стейт Паркуей, се пренесох назад във времето. Спомних си същия път, зората ме следваше, на задната седалка беше друга жена. Колко много се беше случило, колко далече стигнахме. Допуснахме грешки, както поотделно, така и заедно.

Сърцето ми беше колкото натежало, толкова и облекчено. След тази вечер всичко в този свят щеше бъде наред и щях да се насладя на живота, който ми беше писано да водя. Можех да се освободя от тежкия товар, който навремето заплашваше да ме повлече надолу.

Почти стигнахме. Почти бяхме на прага на новото.

Пол намали звука в края на „Ромео и Жулиета“ на „Дайър Стрейтс“ и в тишината чух, че гумите минават по чакъл. Усетих как автомобилът намалява, а сърцето ми препуска.

— Стой мирно още минутка, мила. Връщам се за теб. — Вълнението в гласа му силно ме разтревожи.

Затвори вратата си, задната се отвори и развълнуваното куче скочи тежко на чакъла. Пол му подвикна и чух как поводът щракна на каишката. Пол се отдалечи от колата, последван от нетърпеливото топуркане на четири лапи.

Бях сама в тишината. Отворих жабката и напипах студения метал на пистолета. Преди да успея да го пъхна в чантата, чух, че стъпките на Пол приближават. Затръшнах жабката тъкмо когато вратата се отвори. Пол протегна ръка към мен и аз притаих дъх, когато чух, че отвори жабката и извади нещо.

Онова, което наближаваше, вече бе тук, за добро или зло.

— Маду, време е.

Стиснах ръката ѝ и ѝ помогнах да слезе от черокито. Дланта ѝ беше влажна от нетърпение. Поставих другата си ръка на кръста ѝ и я поведох по посипаната с чакъл пътека. Усетих как тялото ѝ потръпва от вълнение и усетих болка в моето.

— Миличка, ще се възползвам от предложението ти — казах и погледнах чантата ѝ.

— Разбира се — отвърна тя и посегна към кутийката с пластири. Подаде ми ги и аз отворих пакетчето, навих ръкав и лепнах пластира.

Дъф тичаше пред нас, заскимтя нетърпеливо. Ребека се напрегна, когато я поведох. Наведох се и зашепнах на ухото ѝ.

— Почти стигнахме, любов моя. Още няколко крачки.

Пластирът беше на ръката му. Връщане назад нямаше.

Усещах топлия му дъх на врата си, докато махаше кърпата от очите ми. Но аз не ги отворих. Исках да остана в мрака. Той се разсмя.

— Маду, отвори очи.

Прегърна ме през кръста със силните си ръце, отметна косата ми на една страна и целуна голата кожа на врата ми, преди да отпусне брадичка на рамото ми. Докосването разпрати студени тръпки по цялото ми тяло.

— Честита годишнина, любима.

Отворих очи и сцената се разкри пред мен. Пол ме пусна и мина няколко крачки напред. Наблюдаваше внимателно лицето ми, докато се изкачваше по трите широки стъпала, които водеха до огромна дървена врата. Бях безмълвна и това го зарадва. Протегна ръка.

Вместо това аз отстъпих няколко крачки, оставих по-голямо разстояние между нас. Вятърът, който свистеше между боровете, привлече вниманието ми и аз обърнах гръб на къщата, за да се огледам. Тя не ми беше позната, за разлика от дърветата. Бяхме идвали тук преди.

Парченцата от пъзела се подредиха пред мен. Небето над нас, къщата пред нас, земята. Пол, Дъф, праг. Липсващите ни спестявания. А над вратата бе закачена птица от ковано желязо.

Гълъб.

— Моята гълъбица.

Съпругата ми изглеждаше поразена. Беше направо замаяна, докато я въвеждах в новия ни дом. Домът, който замалко да не изградим.

Последвах Пол в къщата и ахнах, когато видях антрето. Таваните бяха толкова високи, сякаш попадаха в друга времева зона. Пристъпих напред, вдигнах поглед, огледах се, защото всичко, което ме заобикаляше, беше невероятно, а и защото да погледна Пол ми беше твърде трудно.

Следобедната светлина се изливаше през прозореца над вратата. Всичко наоколо искреше, сякаш посипано с вълшебен прашец, всеки ъгъл и повърхност отразяваше различно светлината и я превръщаше в блясък.

Пол разпери ръце.

— С това се занимавах.

Аз нямах думи.

— Добре ли си, Маду?

— Да. Просто… просто съм поразена. — Опитах се да се усмихна, ала не успях, докато търсех подходящите думи. — Може ли малко вода?

Той се зарадва на молбата ми и аз разбрах защо едва когато ме хвана за ръка и ме поведе към забележителната кухня. Тя беше с размерите на почти целия ни сегашен дом и разполагаше с всичко, което някога бяхме обсъждали. Мраморният плот опасваше цялата кухня, високи кожени столове бяха поставени в единия край. Имаше къде да седнеш и да поприказваш, докато другият готви, точно както винаги сме искали.

Оглеждах и видях чисто нови хромирани уреди, шкафове със стъклени вратички в горната част на стената над Пол. Той подсвирна, докато вземаше чаша от заредените полици, и наточи вода от вратата на хладилника. Подаде ми я. По лицето му беше изписано очакване.

— Пол, ти ли направи всичко това?

— Е, разчитах на доста помощ. Но, да. Аз създадох дизайна, избрах уреди, части, материали. Запазил бях всичко, което записвахме през годините. Помниш ли кутията от пица, по която писахме в сватбената нощ? — Кимнах. Това беше реликва отпреди сто живота.

Той ми посочи стената. Видях картона, на който Пол грубо бе нарисувал плана за етажите, поставен в красива рамка. До него с моя почерк се четеше списък със задължителните неща. Пристъпих напред и поставих ръка върху стъклото. Не можех да повярвам, че мога да го докосна. Сълзите ми рукнаха.

— Пол. Аз мислех…

— Знам. И аз не мислех, че ще го направим.

— Не, но аз мислех, че ти…

— Невероятно е, че не се сети. Всеки ден очаквах да ме попиташ за парите от общата сметка. За мой късмет ти беше твърде заета с работа.

Той ме завъртя — на стената зад къта за закуска имаше огледало.

— Погледни ни. Двайсет години, любима. Успяхме. По-добре от когато и да било.

По бузите ми рукнаха сълзи. Опитвах се да си припомня нещо, но пороят от информация заличи онова, което се опитвах да си спомня. Лицето ми изглеждаше странно и разкривено в огледалото.

— Пол, това е твърде много. Как го направи? Как успя да го скриеш от мен?

— Мила, не си видяла дори половината. — Лицето му стана напълно сериозно. — Но преди да те разведа, има нещо, за което трябва да поговорим. — Сърцето ми се сви.

Отведох Ребека до коженото кресло в ъгъла на хола до двустранната камина. Настаних я, след това бръкнах в джоба си, извадих кутийката, която бях сложил в жабката, и се отпуснах на коляно.

— Маду, това е пръстенът, който заслужаваш. Онзи, който не можех да си позволя да ти купя навремето, но винаги съм искал да носиш. — Тя гледаше невярващо как свалям стария пръстен, за да го заменя с новия. Останах слисан от ужаса, изписал се по лицето ѝ. — Какво не е наред?

Жена ми плачеше. Целунах дланите на ръцете ѝ, след това понечих да стана. Коленете ми трепереха, усетих замайване, гадеше ми се. Седнах до нея, а тя се изправи и се отдръпна от мен.

— Ами другото ти семейство? — попита ме със смес от гняв и ужас.

— За какво говориш?

— Коя е Дейна?

— Дейна ли? Тя ми е терапевт.

— Терапевт ли?

— Още от времето, когато бях дете. „Доктор А“. Казва се Дейна Атуел. Разказвал съм ти за нея. Започнах отново да я посещавам… след случилото се…

— Пол, престани да лъжеш! Тя е по-млада от теб!

— Какво?

Тя побесня.

— Видях семейството ти. Видях ви тримата… бяхте съвършена картинка заедно в двора. Видях те с нея и малкото момченце — то прилича на теб!

— Какви ги… — Чак сега се сетих. — Миличка, това е дъщерята на Дейна. И внукът ѝ. Те са отседнали при… — Усетих прилив на еуфория и изведнъж се строполих на пода.

— Мислех, че ти ще… Мили боже!

Той падна на земята, преди да успея да го задържа. Споменът за това, което бях направила и забравила покрай изненадите на Пол, нахлу бързо и ме парализира също като лекарствата, които се бяха смесили с кръвта му. Не можех да проумея как е възможно да съм сбъркала така.

— Пол, много се извинявам. Много се извинявам. О, господи, какво направих?

— Маду, какво става? — По лицето му се изписа смесица от объркване и блаженство.

Коленичих и подпъхнах ръка под главата му. Трескаво дръпнах пластира от бицепса му. Той ме погледна за обяснение.

— Пол, направих нещо ужасно.

— Всичко е наред, мила. Знам за лекарствата. Ще ти осигурим помощ. — Стоновете му показваха с каква мъка изговаряше думите.

Положих главата му в скута си.

— Намерих писмото, Пол. Ти ѝ пишеше, че искаш да ме убиеш! Трябваше да се защитя. — Едва дишах през сълзи.

— Да те убия ли? Стига глупости, Маду? — Главата му се лашкаше от една страна на друга. — Обичам те.

Опитвах се да си спомня дали телефонът ми е в колата или в чантата в антрето на къщата. Не можех да кажа колко „Юфелис“ е проникнал и дали има шанс да поправя стореното.

— Маду? — Очите на Пол бяха полуотворени.

— Пол, остани с мен! Отивам да повикам помощ!

— Да, аз ще ти намеря помощ, Маду. Тревожех се за теб… Мисля, че всичко стана, защото си се пристрастила. — По лицето му се разля глупава усмивка, лекарствата го бяха победили. — Ще се опитам да те откъсна от тях. За това пишех в онова писмо. Знам, че ще си върнем истинската Маду.

Изумих се колко безгрижно и прекрасно се чувствам. Сякаш бях под въздействието на химическа омая, което ме изненада, защото не бях пила хапчета от часове. Погледнах пластира, омотан на пръстите ми, и осъзнах, че никъде няма да ходя. В бързината бях притиснала юфелиса в голата си длан.

Вместо да разтворя пръсти, за да изхвърля затоплящия пластир, аз ги стиснах, за да съм сигурна, че всяка капчица юфелис ще влезе в мен.

Вече никой не можеше да ни помогне.

* * *

— Маду? Защо? — Едва успях да си поема въздух, за да изрека думите.

— Ти щеше да ме убиеш. Пистолетът. Намерих пистолета, а се бяха събрали толкова много лъжи — прошепна тя.

Когато заговорих, гласът ми се процеди като меласа в устата ми:

— Пистолетът? Мила, ти ме плашеше с тези хапчета. Как бих могъл да оставя зареден пистолет в къщата.

Ребека изглеждаше напълно слисана.

— Толкова съжалявам. Мислех, че вече не ме искаш.

Погледнах голямата си любов, докато нова вълна еуфория нахлуваше в мен. Мократа муцуна на Дъф се завря във врата ми.

Усетих вълна, която бавно ме завличаше към пода.

Очите ми обходиха стаята и спряха на двете теракотени лъвчета върху полицата над камината. Изглеждаха същите като счупените, но ето че бяха тук, цели.

— Какво? Аз ги счупих. Как? — Вече не бях сигурна какво в тази стая е истинско.

Той вече не можеше да държи очите си отворени, но разбра за какво питам.

— Трябваше ми известно време, но ги открих. Честита годишнина, мила. Добре дошла у дома.

Пол въздъхна и лицето му се отпусна. Дъф започна да вие и лае. Преди да затворя очи, аз погледнах за последно къщата, която той беше построил за мен, и лъвовете пазители, които бдяха над нас.

58.

Силвестри

Дъф вдигаше вълни от пясък, докато тичаше след тенис топката, която му хвърлих. Уолкот седеше на пейката и разглеждаше бележника си. Заливът беше тих и спокоен, есенният вятър ставаше по-силен.

— Ела тук, приятел.

Дъф взе топката и затича към мен, едва не ме събори. Почесах го зад ушите, докато той точеше лиги около крачола ми.

— Трябва да се връщаме — провикна се партньорът ми.

— Идвам.

Приближих се до седналия на пейката Уолкот. Той наблюдаваше развеселен двама ни с кучето.

— Не съм и предполагал, че си толкова мекушав, Силвестри.

— Какво, да не би да го оставя в онази къща? Зловеща сцена, брат ми. Човек трябва да има някакво благоприличие.

— Значи просто правеше нужното, така ли? — Той поклати глава.

— Нещо такова — отвърнах и прикрих усмивката си.

— Та в тази връзка току-що разбрах, че къщата е обявена за продан.

— Господи. Кой ще купи това чудо? — поклатих глава аз. — Ако има представа какво е станало тук.

— Да му мислят купувачите — отвърна той. Видях огромно любопитство в очите му.

— Предполагам ще държиш това място под око.

Партньорът ми се ухили.

— Няма да се сдържа. Но както и да е, тръгваме.

Връщахме се към управлението, когато Дъф започна да вие отзад в колата. Погледнах през прозореца, за да разбера защо протестира, и видях черен лабрадор, седнал на предната веранда на една къща, да драска с лапа по мрежестата врата.

— Уолкот, намали.

— Какво има?

— Това не е ли къщата на Шийла Максуел?

— Май да. — Той спря колата отстрани на пътя.

Слезе и отвори задната врата. Дъф се стрелна покрай мен към лабрадора. Кучетата се срещнаха по средата на ливадата и започнаха да се търкалят като топка козина. Уолкот слезе от колата и мина от моята страна. Кимна към съседка, която поливаше цветята в едно сандъче на прозореца. Приближихме къщата.

— Извинете, госпожо — започна той.

Жената се обърна и се усмихна топло.

— Да?

— Извинете, че ви притесняваме. Аз съм детектив Уолкот, това е партньорът ми, детектив Силвестри.

— Здравейте, детективи. Как сте?

— Благодаря, добре. Красиви петунии — отбелязах.

— Много сте мили! С какво да ви помогна?

— Питахме се дали сте забелязали някого в къщата — посочи той съседната врата.

— О, боже — отвърна тя. — Тук живееше една млада жена, която изчезна преди няколко месеца. Не бях виждала кучето от известно време. Сега обаче то се върна и си търси стопанката. Горкото. Колебаех се дали да не звънна в кучкарника.

— Ние ще се погрижим за него. Благодаря ви за отделеното време.

— Разбира се. Намерете му хубав дом.

— На всяка цена, госпожо — отвърнах аз.

Пресякохме ливадата, за да хванем кучетата. Лабрадорът дойде при мен и започна да ближе ръцете ми, докато партньорът ми галеше Дъф. Наведох се и погледнах идентификационната карта на кучето. От едната страна се виждаше адресът на къщата, пред която бяхме застанали. Обърнах етикета и прочетох името „Моли“, гравиран в метала. Почесах я зад ушите, докато тя дишаше щастливо.

— Добре, миличка. Хайде да тръгваме.

Епилог

Уес

„Добре, запази спокойствие. Ще се справиш.“

Когато завих по алеята, видях тъмносиво ауди, паркирано отстрани на входа. Жената се беше облегнала на вратата от страната на шофьора и разглеждаше двора. Беше подранила — обикновено това беше добър знак за кандидат-купувач. А тази купувачка беше привлекателна. Всъщност готина. Това вече беше бонус. По-важното бе, че вдъхваше оптимизъм: открито лице, отпуснато тяло. Щеше да мине добре.

Чух приглушения звук на камъчетата, когато спрях и изключих двигателя. Поех си дълбоко дъх, стегнах се и слязох от беемвето. Жената пристъпи към мен и протегна топло ръка. Аз направих същото.

— Здравейте, госпожице Грейвс.

— Моля ви, наричайте ме Моли.

— Аз съм Уес.

— Благодаря ти, че дойде, Уес.

— За мен е удоволствие.

Тя погледна над рамото ми към беемвето.

— Кървавочервено. Дързък избор, Уес. Уважавам такава решителност.

— В тази връзка — имаш невероятен камък на ръката.

— Благодаря — отвърна тя. — Нещо като наследство.

— Късметът спохожда дръзките, както се казва.

Тя се подсмихна.

— Надявам се, че няма да поискаш цяло състояние за тази къща?

Усмихнах се.

— Ще бъда добър.

— Рицарството не е изчезнало.

Тя определено флиртуваше.

Пъхнах ключа и влязохме. Пристъпих крачка напред и я погледнах в очите, докато тя опипваше с поглед безупречно изпипаните детайли: подове от черешово дърво, борови греди, каменна камина, висок таван. Беше обедно време и светлината, която влизаше през панорамните прозорци, лъщеше по всички повърхности. Изпитах завист за артистичното изпълнение дори на най-незначителните неща. Тя се държеше спокойно. Не бързаше, наслаждаваше се. Когато най-сетне се обърна към мен, заговори делово:

— Да се заемаме.

Беше чела за случая и знаеше много добре какво е станало между тези стени — или поне както го представиха вестниците. Проблемен брак, изневяра, двойно самоубийство. Само че медиите никога не представят пълната история. Те не познават жертвите така, както онези, които са им били близки. Любовта и отдадеността, които са съществували отвъд драмата и конфликта на повърхността.

Споменах, че мъртвите са ми били приятели, разкритие, което събуди съчувствие у нея, без да я разколебае. Тя беше добре запозната с пазара и когато споменах колко ще донесе къщата при нормални обстоятелства, не се поколеба да отбие атаката ми. Заиграхме се с цифрите. Тя разчиташе на чара си и докато се усетя, успя да ме накара да се съглася да падна под посочената цена.

Стиснахме си ръцете. Тя излъчваше топлота дори след студените преговори. Открих, че съм омаян. Тази жена определено знаеше какво иска и как да го получи, както стана ясно от чека за депозита, който извади и ми подаде. Останах удивен от написаното число, сумата беше по-ниска от онази, за която мислех, че съм се споразумял. Имаше нещо у тази жена.

Тя се обърна, за да огледа детайлите в новия си дом. Когато се обърна с гръб към мен, вдигна ръка към лицето си. Притисна я към бузата си. Наблюдавах как пръстът ѝ се спусна по гърлото чак до ключицата. Тя ми се усмихна.

— Случвало ли ви се е да видите нещо за пръв път и да разберете, че винаги сте искали точно това?

Бележки под линия

1

Вирусът Марбург (MARV) причинява заболяване при хората и приматите; MARV означава също определен тип балистична ракета. — Б.ред.

2

Герой от сериала „Напълно непознати“, който е от измисления гръцки остров Мипос. — Б.пр.

3

Grave (англ.) — гроб. — Б.пр.

4

Тъпак (исп.). — Б.пр.

5

Да го начукам на майка ти (исп.) — Б.ред.

6

Идиот, тъпак (исп.) — Б.пр.

7

Бивш американски шампион по бокс, тежка категория. — Б.пр.

Content

Е. Г. Скот
Другата

Пролог

Първа част

1. Ребека

2. Пол

3. Ребека

4. Пол

5. Ребека

6. Пол

7. Ребека

8. Пол

9. Ребека

10. Пол

11. Ребека

12. Пол

13. Ребека

14. Пол

15. Ребека

16. Пол

17. Ребека

Втора част Сега

18. Пол

19. Уолкот

20. Ребека

21. Силвестри

22. Пол

23. Ребека

24. Пол

25. Силвестри

26. Ребека

27. Пол

28. Уолкот

29. Ребека

30. Пол

31. Силвестри

32. Ребека

33. Уолкот

34. Ребека

35. Силвестри

36. Пол

Трета част

37. Ребека

38. Шийла

39. Уолкот

40. Шийла

41. Пол

42. Ребека

43. Шийла

44. Силвестри

45. Ребека

46. Шийла

47. Пол

48. Уолкот

49. Шийла

50. Ребека

51. Силвестри

52. Шийла

53. Пол

54. Уолкот

55. Шийла

56. Ребека

57. Пол и Ребека

58. Силвестри

Епилог Уес

Бележки под линия