Лиона Дийкин

Игри на ума

Доктор Блум #1

На сестрите ми Елизабет и Джоан.

Благодаря ви, че ме вдъхновихте да пиша.

"Всички ние сме буболечки. Мисля обаче, че аз съм светулка."

Уинстън Чърчил

"Когато вечерта природата приспи, светулката фенера си запалва, за да примамва тлъстите мухи и други скитници из нощните тъми."[1]

Джеймс Монтгомъри

1

Русите коси на 14-годишната Серафин Уокър се стелеха на изящни къдрици. Тя беше облечена в тесен ученически пуловер и къса пола и на пръв поглед изглеждаше привлекателна. Само че, подобно на светулките, които използват хипнотичната си светлина, за да привличат жертвите си, Серафин Уокър не беше такава, за каквато се представяше.

Училищният звънец удари. Серафин пусна молива. Той падна на земята, издавайки тих звук, и от върха му се разхвърчаха ситни капчици кръв, които опръскаха лакирания дървен под. Домакинът лежеше до молива, ръцете му стискаха шията, а около сгърченото му тяло се бе образувала алена локва. Почти беше сигурно, че ще умре.

Гледката й се стори прекрасна. Дали това беше непочтително? Вероятно. Както беше непочтително да стои и да гледа как при всяко издишване от устата му излизат кървави мехурчета, които се пукат по брадичката му.

Серафин знаеше, че трябва да извърне поглед. Но не можеше. Гледката беше пленителна. Обзе я желание да коленичи, да се приближи, да види дали раната, оставена от молива върху кожата, е малка, или е придружена от разкъсвания. Логиката й подсказваше, че трябва да е първото. Беше го намушкала бързо и решително, така че раната би трябвало да е чиста. Тя искаше да се увери. Трябваше само малко да се приближи.

— Серафин? Серафин?

Госпожа Браун прекоси тичешком физкултурния салон. Огромният бюст на учителката по рисуване подскачаше нагоре-надолу, нагоре-надолу, а полата й шумолеше при допира с ботушите. На лицето й бяха изписа ни паника и страх. Серафин се изненада. Тя очакваше гняв. Погледна към Клаудия, която седеше и хлипаше с ръце, обвити около краката, и трепереща глава, опряна на коленете. Госпожа Браун мина бързо покрай нея, без да я погледне. Клаудия вдигна глава и заплака още по-силно. Очите й бяха зачервени, по бузите й се стичаха сълзи, но изражението й беше особено. Не излъчваше никакво облекчение.

Серафин имаше точна преценка за хората. Много точна. Само че невинаги ги разбираше. Защо плачеха? Защо крещяха? Защо бягаха?

Тя ги гледаше. Изучаваше ги. Имитираше ги. И ги заблуждаваше.

2

Лана седеше по пижама и с чаша кафе в ръка край малкото бюро в коридора на втория етаж, без да обръща внимание на гледката към северен Лондон. Вместо това тя се взираше в монитора на лаптопа пред себе си. Попълни новия тест във фейсбук — Какво кафе си? — след което се отпусна на стола, обви длани около чашата и зачака резултата. Мониторът беше твърде ярък, а курсорът трептеше в ритъма на пулсиращите й слепоочия. Някой по-търпелив човек би отворил настройките и би регулирал контраста, но Лана просто измъкна щепсела от контакта. Лаптопът премина в икономичен режим и мониторът стана по-тъмен с три нюанса.

Резултатът се появи: Ти си двойно еспресо — твърде гореща и силна за повечето хора. Лана беше доволна. Дъщеря й я наричаше с доста по-неприятни думи — безотговорна, мързелива, мърла. Джейн я кореше заради винените бутилки в кофата за боклук и заради водката край леглото. На нейната възраст Лана вземаше наркотици, водеше безразборен полов живот и беше арестувана поне три пъти за дребни престъпления, така че в сравнение с онова, което бе причинила на собствената си майка, наличието на критична и досадна дъщеря не беше голям проблем. В известен смисъл беше разочарование, но не и проблем.

Лана сподели резултата от теста с приятелите си във фейсбук и последователите си в туитър. Мардж бе публикувала цитат, според който хубавите неща се случвали на добрите хора. Седемнайсет души го бяха харесали. Лана написа лаконичен отговор — Кажи го на онези 39 души, които бяха убити при престрелка в нощен клуб в Истанбул — и натисна Enter. Понякога хората са такива тъпи и видиотени оптимисти.

На вратата се почука. Лана се затътри боса по стълбите, като се чудеше що за човек блъска с месестия си юмрук по парче дърво, вместо да използва отлично работещия звънец. Нескафе с много мляко и две захарчета, реши тя, докато отваряше вратата. Там нямаше никого. Лана провери дали не са оставили бележка или колет на изтривалката, но и там нямаше нищо.

— Глупави хлапета — промърмори тя тихо и тръгна към кухнята, за да си направи ново кафе.

Сипа смляно кафе в кафеварката, напълни я с вода и изплакна чашата си в мивката. В градината един голям кос се мъчеше да извади своята гърчеща се закуска от земята. В един момент червеят сякаш беше напът да се спаси, но после косът премести краката си на няколко пъти в нещо като птичи танц на смъртта и хоп, ето че червеят изскочи. Лана се обърна, за да извади мляко от хладилника — и го видя.

На пътеката в края на коридора до входната врата лежеше малък бял плик. Беше го бутнала до стената, когато бе отишла да отвори. Тя вдигна плика и го обърна. Той проблесна. На лицевата му страна с релефни сребристи букви бе изписано името й.

Телефонът й звънна. Лана го извади от джоба си и погледна екрана.

— Здравей, миличка — каза тя, давайки си сметка, че гласът й е дрезгав от махмурлука.

— Исках да ти честитя рождения ден — каза Джейн.

— Ами давай — отвърна Лана.

Джейн замълча за миг.

— Честит рожден ден, мамо. Какви са плановете ти за днес?

В превод това означаваше Не прекарвай целия ден в кръчмата.

Лана подмина въпроса на дъщеря си.

— Картичката от теб ли е?

Мълчание.

— Пристигна току-що — продължи Лана. — От теб ли е?

— Каква картичка?

— Няма значение. Кога ще се прибереш? Искаш ли да пием чай някъде?

Джейн каза нещо с ръка на устата, след което добави:

— Трябва да затварям, мамо. Ще се видим по-късно. Приятен ден.

Късо кафе с обезмаслено мляко — това беше Джейн. Малко кофеин, малко мазнини; разумно, скучно кафе. Лана вдигна плика, отвори го и извади отвътре бяла картичка. На лицевата й страна пишеше Честит първи рожден ден.

Това някаква шега ли беше? Лана не разбираше.

Отвори картичката. Вътре пишеше:

ТВОЯТ ПОДАРЪК Е ИГРАТА.

ОСМЕЛЯВАШ ЛИ СЕ ДА ИГРАЕШ?

Лана се усмихна. „За каква игра става дума?“ По средата на лъскавата бяла картичка имаше дълга лента от тънка гланцирана хартия, на която бяха изписани интернет адрес и код за достъп. Лана взе телефона си, отвори страницата и последва указанията. Зареди се чисто бяла страница, на която със същите сребристи букви пишеше:

Здравей, Лана, следя те.

Ти си специална.

Но си го знаеш, нали?

Въпросът е…

Лана премести скролера надолу.

Готова ли си да го докажеш?

Отдолу имаше голям червен бутон, на който бе изписана думата ИГРАЙ. После се появи друго изречение. То се движеше по екрана от дясно наляво, отново и отново.

Предизвиквам те.

Като всички играчи преди и след нея Лана натисна бутона. Не изпитваше страх. Не се замисли за последиците или за загадъчната картичка. Просто искаше да знае какво ще последва.

3

Серафин седеше в малката стая без прозорци в полицейското управление и се чудеше дали отговорите й звучат убедително и нормално. Нямаше представа как нормален човек би говорил за нещо подобно. Разчиташе на полицейските филми, на книгите и на собственото си въображение.

— Серафин, разкажи ни отново как се озовахте във физкултурния салон тази сутрин?

Полицай Карълайн Уоткинс задаваше този въпрос за трети път. Тя имаше висок момичешки глас. Тъмната й коса беше прибрана в стегнат нисък кок. Гримът й беше тежък, но безупречен и всеки път, когато повтореше някой въпрос, лявото й око трепваше.

Серафин сви рамене.

— Просто ни беше скучно — отвърна тя за трети път.

— Каза, че домакинът Дарън Шоу е последвал теб и Клаудия Фриймън?

Серафин кимна.

Уоткинс наклони глава към диктофона.

— Да — каза Серафин.

— А моливът?

— Беше в джоба ми.

Уоткинс я погледна в очите.

— О, да — каза тя. — От часа по рисуване.

За миг на устните й трепна усмивка.

— Не — отвърна Серафин. — ТД. Технология на дизайна.

— Разбира се. Грешката е моя.

Полицай Уоткинс се престори, че поправя записките си.

— И така, господин Шоу се доближил до Клаудия във физкултурния салон. Каза, че била в беда. Какво имаш предвид?

Уоткинс присви очи.

Серафин повтори отговора си дума по дума:

— Той сложи ръка на тила й и плъзна длан по гърба й.

— И си сигурна, че не е било по взаимно съгласие?

За миг Серафин се замисли какво ли е казала онази малка кучка Клаудия. Бяха приятелки, но Серафин знаеше, че Клаудия се дразни от популярността й. Докъде ли би стигнала, за да й отмъсти?

— Сигурна ли си, че е действал против волята на Клаудия? — попита Уоткинс.

— Тя е на петнайсет — отвърна Серафин, обидена от намека, че не знае значението на израза „по взаимно съгласие“.

Уоткинс се изчерви.

Майката на Серафин седеше, без да се обажда, както я бяха инструктирали — тя беше такава покорна глупачка — но сега се намеси.

— Какво намеквате? — попита тя и разтвори ръце. — Ние сме добро семейство. Дъщеря ми никога не би наранила когото и да било. Този мъж я е изплашил и тя просто се е защитила.

— Така ли е, Серафин? Беше ли уплашена? — попита Уоткинс.

— Да.

— Той пусна Клаудия и нападна теб?

— Да.

— И казваш, че си го ударила с молива, като си се надявала да го одраскаш?

— Да.

Серафин продължи да отговаря едносрично.

Уоткинс я погледна в очите.

Не ми вярва, помисли си Серафин. Тя сведе поглед, преви рамене, потъна в стола и започна да чопли кожичките около ноктите си. Аз съм 14-годишно момиче и съм уплашена. Не исках да нараня никого. Просто се опитвах да помогна на приятелката си, а сега ме разпитват.

За миг тя се притесни, че не се справя. Може би имаше проблем със стойката или изражението й. Полицаите са обучени да хващат измамниците.

В този момент обаче Уоткинс събра записките си.

— Добре, стига засега. Ще направим почивка, а полицай Филикс ще ти покаже бюфета.

Уоткинс погледна майката на Серафин.

— Добре е да хапне нещо, за да се успокои.

След това отново се обърна към Серафин и й се усмихна топло.

— А после пак ще поговорим.

Серафин кимна. Аз съм ранимо, уплашено момиче. Аз съм ранимо, уплашено момиче. Установи, че се чувства по-добре, като си повтаря тези думи наум.

Уоткинс стана и се отдалечи. Серафин си отдъхна. Щеше да се справи с лекота.

4

Втората стрелка на големия часовник в кабинета на психоложката се придвижи към деветката. Доктор Огъста Блум седеше с изправен гръб на стола си и я гледаше; всяко преместване на стрелката намаляваше тревогите й и всичко, което би могло да й попречи да съсредоточи вниманието си върху друг човек в продължение на цял час. Знаеше, че този сеанс ще бъде тежък. Беше прочела бележките и знаеше какво да очаква. Травмирана жертва, призована да защити действията си, които бяха първични, но не и умишлени.

Тик.

Так.

Четиринайсет. На тази възраст човек все още не се е простил с детството си. Невинността отлита лека-полека: първо Дядо Коледа и Феята на зъбките; после осъзнаването на факта, че родителите имат недостатъци; че хората могат да бъдат себични; и накрая — че светът може да бъде безкрайно жесток. Детството трябва да се отдалечава бавно, така че съзнанието да може да се приспособи. Когато бъде брутално изтръгнато за миг, след него остават сенките на отрицание, гняв и отчаяние.

Блум не беше в състояние да върне времето назад и да отстрани травмата. Можеше обаче да се опита да внесе светлина в детското съзнание и да намали болката.

Серафин спря на вратата на малкия кабинет и прецени доктор Блум. Жената беше седнала на стол с висока облегалка и дървени подложки за ръцете. Имаше къса коса с цвят на овесена каша и беше облечена в черен панталон и зелен пуловер с V-образно деколте; облеклото й изглеждаше спретнато и елегантно. Краката й бяха обути в равни черни обувки; майката на Серафин би ги описала като практични. Ходилата на психоложката едва докосваха пода.

Тя е ниска като мен, помисли си Серафин. Това може да ми бъде от полза.

— Здравей, Серафин — каза доктор Блум. — Влез. Седни.

Ръцете й, отпуснати в скута, държаха малък черен тефтер. Тя изчака Серафин да седне, след което продължи:

— Как се чувстваш днес?

Серафин примигна няколко пъти и каза:

— Добре.

Този отговор беше безопасен.

— Добре — повтори доктор Блум. — Знаеш ли защо майка ти ме помоли да говоря с теб?

— Заради домакина.

Доктор Блум кимна.

— Знаеш ли, че съм психолог?

Серафин отговори утвърдително; доктор Блум продължи:

— Занимавам се с младежи, обвинени в извършване на престъпления.

— Значи работите за полицията?

— Понякога. Предимно работя с адвокати и техните клиенти, както и с малолетни престъпници, на които им предстои съдебен процес. Майка ти обаче ме помоли да поговоря с теб, защото се притеснява как ти се е отразило случилото се. Затова съм тук — за да ти помогна да осмислиш станалото. Ти ще определиш темпото. Ето ти чаша вода и носни кърпички. Ако искаш да направим пауза, просто кажи.

Серафин погледна кутията с кърпички. Очаква се да ги използвам, помисли си тя.

— Как да ви наричам?

— Доктор Блум. Разбрах, че си много добра ученичка и учителите ти те смятат за изключително способна. Обичаш ли училището?

Серафин сви рамене.

— Майка ти каза, че си отлична спортистка. Сподели, че си в отбора по нетбол[2] и си представлявала областта на състезания по бадминтон. Така ли е?

Серафин отново сви рамене.

— Освен това си изиграла главната роля в миналогодишната училищна постановка. Наистина си пълна отличничка.

Серафин се размърда на стола. Трябваше да се овладее. Държеше се като някоя от глупавите си приятелки. Погледна доктор Блум, която седеше с изправен гръб, прибрани крака и ръце в скута. Серафин се поизправи на стола.

— Добра съм по естествени науки и математика.

Доктор Блум кимна.

— Освен това обичам да спортувам.

Тя премести дясното си ходило точно под дясното коляно.

— Ти си единствено дете. Близка ли си с родителите си?

— Много.

— Това е добре.

Доктор Блум се усмихна, сякаш този отговор искрено я зарадва.

— Би ли ми обяснила какво имаш предвид под „много“?

Серафин премести лявото си ходило до дясното.

— Харесвам също технология на дизайна, защото господин Ричардс е добър учител.

И подостря моливите си много добре.

— Разбирам.

— Вие лекарка ли сте? — попита Серафин и отпусна ръце върху бедрата си.

— Но, но имам докторска степен по психология. Знаеш ли какво значи това?

Серафин кимна.

— Къде сте учили? Не знам дали да ходя в университет. Струва ми се загуба на време; бих могла просто да работя и да печеля пари. Как мислите?

— С кого си по-близка, с майка си или с баща си?

С никого, помисли си Серафин.

— И с двамата — отвърна тя. — Поравно.

— Те подкрепиха ли те след нападението?

Подкрепяха се един друг. Сякаш те бяха тъпите жертви. Серафин прикри раздразнението си с усмивка.

— Държаха се прекрасно.

— Прекрасно?

Серафин видя как кафявите очи на доктор Блум се впериха в нейните.

— Ти си голяма късметлийка, Серафин.

Нещо в тона й подсказа на Серафин, че мисли тъкмо обратното.

— Можеш ли да ми разкажеш със свои думи какво стана във физкултурния салон?

Серафин пое дълбоко дъх. Очакваше този въпрос.

— Двете с Клаудия влязохме в салона, а домакинът тръгна след нас. Оказа се, че е спял с Клаудия от месеци. Не че тя го е искала. Той я е насилвал. И така, домакинът ни видял да влизаме в салона и решил да го направи и с двете ни. Клаудия понечи да го спре, но той тръгна към мен и се опита да ме опипа. Притисна ме в един ъгъл и аз не знаех какво да сторя. Затова…

Серафин замълча: трябваше да подреди мислите си.

— Имах молив в джоба си и го ударих с него. Мислех, че ще го одраскам, ще го нараня и така ще можем да се измъкнем. Само че моливът се заби във врата му и рукна кръв. Тя беше навсякъде, домакинът се подхлъзна, падна и повече не се изправи. Това е всичко.

Доктор Блум отвори тефтера си и записа три-четири думи.

— Благодаря ти. Много ми помагаш. А когато домакинът те притисна в ъгъла — психоложката продължаваше да си води бележки, — преди да използваш молива… Какво си помисли?

— Че не искам този изрод да ме изнасили.

Доктор Блум вдигна поглед.

— И как се чувстваше?

— Уплашена до смърт.

Доктор Блум кимна.

— Вярвам ти. Какво виждаше в този момент?

— Какво съм виждала?

— Възприемаше ли всичко, което се случваше в салона, или беше съсредоточена върху един определен детайл?

Серафин си спомни как бе вперила поглед в пулсиращата артерия на шията на Дарън Гадняра.

— Не мисля. Не си спомням.

— Извика ли? Изпищя ли?

— Не.

— А Клаудия?

Серафин поклати глава.

— Защо не?

— Нямаше смисъл. Той беше заключил вратите.

— Значи не сте можели да избягате, нито е имало кой да ви се притече на помощ?

Серафин кимна.

— Той те притисна в ъгъла и даде да се разбере какво смята да прави.

— Да.

— А ти беше уплашена до смърт.

— Да.

Серафин стаи усмивката си. Разговорът вървеше добре.

Доктор Блум обаче замълча и пое дълбоко дъх.

— Какво имаш предвид под „уплашена“? Можеш ли да опишеш чувствата си?

— Ами…

Доктор Блум мълчеше.

— Колко сеанса ще имаме? — попита Серафин.

— Колкото е необходимо.

— Какъв е обичайният брой?

Психоложката се усмихна.

— Мислиш ли, че този случай е обичаен, Серафин?

По дяволите. Наистина трябва да внимавам какво казвам.

— Извинете. Не. Просто мислех, че се провеждат определен брой сеанси.

— Ще мога да ти отговоря, след като се срещнем още няколко пъти.

Доктор Блум затвори тефтера си.

— Може да е от полза и за двете ни, ако си водиш дневник и записваш мислите си във връзка със случилото се и с нашите сеанси. Записвай, ако си спомниш нещо. Отбелязвай как се чувстваш и приспособяваш.

Доктор Блум взе от бюрото зад себе си един тефтер, досущ като собствения си, и го подаде на Серафин.

— Може да използваш това.

Серафин се наведе напред, взе тефтера, сложи го в скута си и обви длани около него. Очакваше доктор Блум да реагира на това толкова очевидно подражание. Хората често повдигаха вежди или се усмихваха за миг. Психоложката обаче изобщо не се впечатли. Тя разпитваше Серафин за дома и училището й и момичето направи всичко възможно, за да я заблуди и обърка.

Един час по-късно Серафин си тръгна, доволна от способността си да манипулира психоложката. По средата на коридора обаче си спомни за носните кърпички. Трябваше да ги използвам. Следващия път нямаше да допусне такава глупава грешка.

5

Когато наближи метростанция „Ейнджъл“, Блум бръкна в джоба на палтото си, за да извади картата си за градския транспорт. После видя тълпата, която се стичаше към входа на метрото, и реши да измине пеш двата километра до площад „Ръсел“. Срещите с нови пациенти винаги бяха тежки, а свежият въздух щеше да й помогне да помисли върху сеанса.

Тя зави надясно по улица „Чадуел“. Възнамеряваше да мине покрай площад „Мидълтън“ и по тихите странични улички, когато телефонът й звънна.

— Здравей, Шийла.[3]

Маркъс Джеймисън нямаше австралийски корени, но всеки ден я поздравяваше с тези думи, изречени с подобаващо автентично произношение.

— Здравей, Брус — отвърна Блум, без дори да се опита да прикрие характерния си йоркшърски акцент.

— К’во става? — попита Джеймисън, преминавайки на уелски.

Блум се зачуди дали човек с толкова богат опит в тайните служби не трябва да има по-изострено чувство за политическа коректност. Тя предположи обаче, че слабостта му към акцентите е това, което е черният хумор за патолога — средство за справяне с трудностите. А може би се задълбочаваше твърде много. Може би Джеймисън просто обичаше акценти.

— Идвам — отвърна тя. — До десетина минути ще съм при теб.

— Как мина с новата?

— Не съм сигурна.

— Сложен случай?

— По-скоро сложна личност. Но може би съм несправедлива. Извинявай. Не трябваше да го казвам.

— Знаеш ли, Огъста, не е лошо да се осланяш на вътрешното си чувство. Не можеш да живееш във вакуума на безпристрастността. Понякога интуицията просто ти подсказва кое е правилно.

— Да, да. Може и така да е, но стремежът към обективност никога не е излишен. Сега имам нужда от време за размисъл. Ще се видим след малко.

— Всъщност… Обаждам се, защото се нуждая от услуга.

Блум притисна телефона към ухото си, за да заглуши шума от уличното движение. Това беше нещо ново. През петте години, откакто работеха заедно в малкия си консултативен център, Джеймисън никога не беше молил за услуга. Той беше от онези независими хора, които винаги вършат всичко сами. Тъкмо затова на Блум й харесваше да работи с него. След сеансите с малолетни престъпници не можеше да се занимава с капризен бизнес партньор.

— Слушам — отвърна тя.

— В офиса има едно момиче, с което бих искал да се срещнеш. Тя се нуждае от помощта ни. Майка й е изчезнала при неизяснени обстоятелства.

— Ще ни плати ли за помощта?

Блум зави по улица „Марджъри“.

— Не. Затова казах, че те моля за услуга. Виж, ще ти обясня, като дойдеш. Просто исках да те уведомя предварително, за да не се изненадаш.

Тя разбра, че Джеймисън лъже. Не се беше обадил, за да предотврати изненадата, а за да й пусне мухата, тъй като знаеше, че загадките я привличат неудържимо. Майка й е изчезнала при неизяснени обстоятелства. Винаги имаше някаква загадка. Понякога ги наемаха семейства, за да открият близките им, които полицията не бе успяла да издири. Друг път ги ангажираха от Кралската прокуратура; адвокати се допитваха до тях във връзка с особено тежки престъпления.

Бяха се запознали на една конференция. Огъста бе говорила за първичните мотиви зад престъпните деяния. Джеймисън бе отишъл при нея и се бе пошегувал, че никой не би могъл да разплита загадки по-добре от бивш шпионин и криминален психолог. Шест месеца по-късно започнаха да правят точно това.

Бяха добър екип. Бяха различни. Огъста предполагаше, че Джеймисън е бил царят на гимназията — харесван, забавен, председател на ученическия съвет и капитан на отбора по ръгби. И макар да беше най-разхвърляният човек, когото Блум познаваше, той притежаваше увереност и излъчваше непоклатимо, тихо достолепие. Тя, от своя страна, беше подредена до педантизъм.

Офисът им се помещаваше в мазе под наем на площад „Ръсел“ под лъскава фирма за връзки с обществеността. Беше малък, тъмен и подобаващо дискретен.

Когато пристигна, Блум завари Джеймисън на бюрото му. Тъмната му коса беше сравнително дълга и къдриците падаха над очите му. Беше облечен в дънки и риза и както винаги, не носеше вратовръзка. До него седеше тийнейджърка с избелели тесни дънки, скъсани умишлено на места. Момичето имаше дълга кестенява коса, вързана на ниска опашка, и бе облечено в скромен сив пуловер.

— Джейн — каза Джеймисън, — това е Огъста.

Блум остави чантата си на пода и седна зад бюрото си.

— Джейн често отсяда у сестра ми Клеър, когато майка й е по работа в чужбина — обясни Джеймисън. — Лана е в армията. Познавам дъщеря й от ей такава. През годините много пъти сме си организирали барбекюта и киновечери, нали? Тя е моята неофициална трета племенница.

Момичето му се усмихна топло.

— Ще разкажеш ли на Огъста това, което каза на мен, Джейн?

Очите на момичето бяха подути и зачервени, но гласът му беше силен.

— Настояваха, че е заминала по свое желание и не могат да направят нищо. Макар да им казах, че нещо не е наред.

— Говори за полицията — поясни Джеймисън.

— За майка ти ли става дума? — попита Блум.

Джейн кимна.

— Казаха, че ще се върне, когато пожелае. Само че тя не е добре.

Джейн погледна Джеймисън, а после Блум.

— Служила е в Афганистан и оттогава страда от посттравматично стресово разстройство. Много пъти се е случвало да изчезне за една нощ, но на другия ден винаги се е прибирала.

— Откога я няма? — попита Джеймисън.

— На колко си години? — попита Блум едновременно с него.

— Шестнайсет — отвърна Джейн.

— А къде е баща ти? — попита Блум.

— Нямам баща.

Блум погледна Джеймисън.

— Откога я няма? — повтори въпроса си той.

— Повече от седмица. Взела е всичките ни пари, не ми е оставила никакви средства за храна или за наема и никой не я е виждал. Разпитах всичките ни познати.

— Не се ли е обаждала? Не е ли пращала имейли? Не е ли била активна онлайн? — попита Джеймисън.

Джейн поклати глава.

— Никой не може да ми помогне — промълви тя, без да сваля поглед от него. — Клеър обаче ме посъветва да се обърна към теб.

Джеймисън кимна. Блум се почувства неловко. Той никога преди не беше молил за услуга и тя разбираше, че случаят е важен, но много добре знаеше колко е опасно да се ровиш в живота на роднините и приятелите си.

— Каза, че майка ти е в армията? — попита Блум.

Джейн кимна.

— Тогава те ще ти помогнат… рано или късно.

Блум знаеше, че военната машина няма да се задейства, докато не дойде време Лана да се върне на работа.

— Но ако майка ти има навик да изчезва без предупреждение, може би и този път е станало така.

— Но аз дори не съм ви казала най-странното.

Джейн сложи чантата си в скута и започна да рови в нея.

Блум погледна Джеймисън и повдигна вежди.

Момичето й подаде куп хартиени листове.

— Има и още. Попитах онлайн дали някой друг е изчезнал при подобни обстоятелства, и четирима души ми писаха.

— Стотици хора изчезват всяка седмица — каза Блум меко.

Джейн размахваше листовете, докато Блум протегна ръка и ги взе, а после ги подреди върху бюрото си. На всеки лист бяха отпечатани имейли.

— Има една бременна жена от Лийдс, чийто годеник излязъл от пътя с колата си, а после просто слязъл и тръгнал нанякъде. Оттогава годеницата му нито го е виждала, нито се е чувала с него. Някакъв мъж от Бристол пък писа, че жена му.

— Каква е връзката? — обърна се Блум към Джеймисън.

Джейн се намръщи.

— Огъста пита защо смяташ, че това не са просто отделни хора, изчезнали по различни причини — вметна Джеймисън.

— Всички са изчезнали на рождения си ден — каза Джейн, сякаш това обясняваше всичко.

— Добре — отвърна Блум провлечено. Искаше да прозвучи любезно.

— Покажи й картичката — каза Джеймисън. Погледът му излъчваше тиха увереност. Знаеше, че картичката е най-важната улика.

Джейн подаде бял плик.

— Всички са получили такъв, преди да изчезнат. Вижте… — посочи тя, когато Блум обърна плика и прочете надписа, изписан с малки сребристи букви. — Това е името на майка ми. А текстът на всички картички е един и същ.

— „Честит първи рожден ден.“

Блум отвори картичката.

— „Твоят подарък е играта. Осмеляваш ли се да играеш?“

Тя обърна картичката, но на гърба не пишеше нищо.

— Имало ли е друга пратка?

Джейн поклати глава.

— И всички са получили същата картичка?

Блум отново хвърли поглед към купчината имейли.

— Мъжът от Лийдс я оставил в колата си. Годеницата му ми писа, че полицаите я намерили на седалката до шофьора.

— Не е ли странно? — обади се Джеймисън.

— И ти занесе тази картичка в полицията? — попита Блум.

Джейн кимна.

— Според тях картичките доказват, че тези хора са избрали да изчезнат, а възрастните имат право на това.

— Може би думата „игра“ ги е накарала да не гледат сериозно на случая — каза Блум.

— Виждали ли сме нещо подобно преди? — попита Джеймисън.

Блум не сметна за необходимо да отговаря на въпроса. Джеймисън знаеше всички подробности по всички случаи, по които някога бяха работили. Под разрошената му коса се криеше изключителен мозък, който като никой друг умееше да вижда различните гледни точки и да се справя със заплетените ситуации. Блум дори не бе помисляла да работи с друг партньор.

— А защо „Честит първи рожден ден“? — попита Джеймисън.

Блум върна картичката на Лана в плика.

— Мисля, че ако знаехме отговора на този въпрос, всичко щеше да ни се изясни.

— И така, какво мислиш? — попита Джеймисън, след като изпрати Джейн до „Коста“ за кафе с мляко. — Лана винаги е била особнячка. Нали разбираш, малко е странна, никога не е била съвсем в час. Клеър се тревожеше за Джейн. Войната наистина травмира Лана, а детето плати цената. Като всички деца.

Джеймисън говореше сериозно. Блум забеляза как премина от проблема на едно тъжно малко момиче към въпроса за защитата на всички уязвими деца на военни, но не каза нищо.

— Знам какво ще кажеш. Много сме заети. Не можем да си позволим да работим без заплащане. Тук обаче става дума за приятелка. Знаеш защо исках да работим заедно… за да поправяме злото или за да вършим добро, или… такива неща. А ако не мога да го направя за приятелите и семейството си, какъв е смисълът?

Блум въздъхна. Искаше да обмисли ситуацията, да я погледне от всички страни, да прецени рисковете. Работата им често бе свързана с навлизане в личния живот на хората и изследване на скритите им възгледи, поведение и мотивация. Как би се отразило това на отношенията между Джеймисън и Клеър, от една страна, и Лана, от друга?

— Какво ще правим с останалите задачи, докато помагаме на твоята приятелка? — попита Блум.

— Ще се справим.

— Какво ще кажат клиентите ни, ако не си спазим сроковете?

— Ще ги спазим. Ще успеем.

— Наистина ли мислиш, че е добра идея да се ровиш в живота на приятелката си?

— Лана не е приятелката ми. Освен това ще помогнем на едно уязвимо момиче да открие майка си.

— Безотговорна майка, която като нищо може да изчезне отново.

Джеймисън отпусна ръце в скута си и за миг впери поглед в Блум.

— Случаят обаче те заинтригува, нали? Видях го по лицето ти. Петима души изчезват, след като са получили еднакви предизвикателства. Не става дума за някаква безотговорна майка, която е решила да прави каквото й скимне. Случаят е по-сериозен.

Джеймисън нямаше да приеме отказ. И беше прав: Блум бе заинтригувана.

— Говори с другите семейства — каза тя. — Провери дали просто не казват на Джейн онова, което иска да чуе. Аз ще говоря с нея.

— И ще й кажеш, че ще й помогнем?

— Не.

— Огъста…

— Не, Маркъс. Още не. Не и преди да разберем дали ще можем да й помогнем. Работата ни не е да даваме празни обещания.

6

За кои се мислят тези, по дяволите? Да я размотават така. Нея! По-добре да внимават. Идиоти. Малоумни идиоти.

Серафин вървеше по студения, покрит с плочки под на тоалетната в полицейското управление. Да, беше го намушкала във врата с молив. Да, беше пробила артерията му. Но този човек беше противен боклук. Така му се падаше.

Сега обаче тази гадна полицайка искаше да знае дали Серафин бе насочила оръжието си.

— Знаеш ли къде се намира сънната артерия?

Серафин имитираше високия и писклив момичешки глас на полицай Уоткинс.

— В сънната артерия ли се целеше?… Да не би да се опитваше да убиеш господин Шоу?

После изрепетира отговора си с бавен и напевен глас:

— Да. Знам къде се намира сънната артерия. Учихме го по биология.

Опитваха се да я хванат в крачка. Да не мислят, че е глупава? Сякаш би им казала истината. Тъпи, малоумни идиоти.

Серафин процеди няколко сълзи от ъгълчетата на очите си. Впери поглед в отражението си и упражни репликите си:

— Не, нямах намерение да го убивам. Не, разбира се, че нямах намерение да го убивам.

Тя си спомни как гласът на Клаудия изтъня, когато Дарън Гадняра се изправи пред тях, и се опита да постигне същия ефект при думата убивам.

— Не, нямах намерение да го убивам.

Отлично, помисли си Серафин и тръгна към стаята за разпити, преди да е забравила какво трябва да каже.

7

— Ало? — каза Блум, като държеше телефона до бузата си и изключи кухненското радио.

Джеймисън се впусна в детайли, без да прибягва до обичайните любезности.

— Три от другите четири изчезвания следват същия модел. Говорих със семействата и с местни полицаи. Всички са получили същата картичка с текст „Осмеляваш ли се да играеш?“ на рождения си ден. И трите рождени дни са били през последните три месеца. Първа е била Фей Греъм, майка на две деца, която навършила четиресет и две на пети януари, после Грейсън Тейлър, студент по политология, който на десети февруари станал на двайсет, и накрая Стюарт Роуз-Бътлър, бъдещият баща, който оставил колата си край пътя. Той навършил двайсет и девет на двайсет и четвърти февруари.

— А рожденият ден на Лана е бил преди малко повече от седмица.

— Да. На девети март.

— Какво е фамилното й име?

— Рейд, с „й“ и „д“.

Блум записа името до рождената дата на Лана.

— А петият човек?

— Явно е подвеждаща информация. Момиче на име Сара Джеймс се свързало с Джейн по фейсбук и писало, че майка му също е изчезнала, но няма други подробности освен тези, които Джейн е разкрила.

— Какво е написала Джейн в съобщението си?

— Попитала дали някой знае за човек, който е получил бяла картичка за рожден ден с текст „Осмеляваш ли се да играеш?“ и след това е изчезнал.

— Чудесно — каза Блум, дръпна един стол и седна.

— Знам. Само че тя е малка, а връстниците й постъпват точно така — публикуват всичките си мисли в социалните медии. Затова се зачудих дали тази Сара не е измислена. И наистина, имейлът е изпратен от офис сграда в Суиндън. Проверих — никой във фирмата не познава Сара Джеймс.

— Някой налива масло в огъня? Или използва случая, за да флиртува?

— Нещо такова. Ще продължа да търся, но засега имаме четири реални изчезвания. Може да сме закъснели за Фей и Грейсън — те са изчезнали преди месец-два, Лана и Стюарт са в неизвестност едва от няколко седмици.

— И това не е малко време. А полицаите, с които си разговарял, правят ли нещо по въпроса?

— Не. Nada[4].

— Проявяват ли интерес към потенциалните жертви?

— Казаха да ги държим в течение.

— Разбира се, че така ще кажат.

— Виж, знам, че се тревожиш за другите ни задачи, но прегледах графика и за другата седмица нямаме належащи крайни срокове. Следващото ни дело е след две седмици. Говорих с адвокатите и детективите, които работят по нашите случаи; не е изникнало нищо спешно.

— Имам сеанси с малолетни престъпници.

— Във вторник сутрин и петък следобед, нали?

Блум промърмори утвърдително. Работата с младежите беше важна за нея и Джеймисън знаеше това.

— Можем да се справим. Една седмица. Това е всичко, което искам. Да разгледаме случая. Ще покрия всички разходи.

— Няма нужда да го правиш. Имаме достатъчно пари в сметката.

— Значи си съгласна? Да уговоря ли среща с годеницата на Стюарт? Тя е финансов директор на летището „Лийдс Брадфорд“, от твоя район е. Освен това е бременна в трийсет и осмата седмица.

Блум се усмихна. Джеймисън знаеше как да подходи към нея.

— Добре. Да. Освен това бих искала да се срещнем отново с Джейн и да поговорим по-подробно.

— Смятай го за изпълнено — каза Джеймисън и затвори.

Блум отново включи „Радио 4“. Искаше да чуе предаването с Иън Ранкин[5], посветено на смъртта на Колин Декстър, автора на романите за инспектор Морс. Като малка Огъста обичаше да гледа „Инспектор Морс“ с баща си. Двамата се надпреварваха да гадаят кой е престъпникът, а после баща й влизаше в ролята на адвокат и посочваше пропуските в случая. Тя дължеше на него интереса си към престъпните умове.

Блум затопли супата с броколи и синьо сирене, която беше приготвила в неделя, и отряза няколко филии черен селски хляб. После се настани край кухненската маса точно когато зазвуча музикалната тема на „Инспектор Морс“, написана от композитора Барингтън Фелонг. Началните тактове я изпълниха с носталгия; прииска й се отново да седне на стария диван и да прекара още една вечер с баща си.

8

Зимната градина на Клеър беше пълна с разхвърляни плюшени играчки и недовършени пъзели. Блум гледаше двете момиченца, които се гонеха около кухненския остров и пискаха весело. Клеър се опитваше да ги усмири. Тя имаше луксозна кафе машина и приготвяше кафе с пенливо мляко, докато разказваше на Джеймисън за новата работа на мъжа си. Блум слушаше разговора им с възхита. Като единствено дете на двама интелектуалци тя не бе израснала в атмосфера на шеги и закачки, така че кикотът и размяната на саркастични забележки й бяха едновременно интересни и чужди.

— Извинявай, Огъста. Ще отведа тези палавници в парка, за да можете да поговорите на спокойствие — каза Клеър. — Деца, млъкнете за малко. Заболя ме главата от вас.

Момичетата млъкнаха, но продължиха да тичат из кухнята.

— В последно време Джейн не е добре — обърна се Клеър към брат си. Момичето го нямаше. Клеър я повика, когато Блум и Джеймисън дойдоха, но това беше преди повече от 15 минути.

Джеймисън сложи капучиното си на мястото срещу Блум, а пред нея постави чаша чай.

— Какво имаш предвид?

Клеър погледна към горния етаж и сниши глас.

— Ляга си късно, спи до късно, не се храни.

— На нейните години и ти беше същата.

Джеймисън отпи от кафето си и облиза белия млечен мустак.

— Да, защото ти беше дете мечта — каза Клеър на брат си и се усмихна на Блум. — Какво мислите, че се случва? Лана в беда ли е, или просто си е била камшика?

Клеър се обърна.

— Момичета!

— Извинявай, мамо — изчуруликаха дъщерите й в един глас.

— Странен случай, сестричке.

Джеймисън пиеше кафето си на едри глътки и чашата му вече беше наполовина празна.

— Другите хора, които са получили такива картички, са в неизвестност от няколко седмици, а първата жена — от два месеца.

— Как мислите? — попита Блум. — Дали Лана би се захванала с тази игра?

Клеър заговори тихо:

— Напоследък не й беше лесно. След мисията в Афганистан състоянието й е тежко. Не знам какво е станало там, но тя го понася трудно.

— Мислиш, че може би е искала да избяга? — попита Блум.

— Не би изоставила Джейн. Тя е добра майка.

Джеймисън цъкна с език.

— Какво говориш, Клеър? Непрекъснато се оплакваш, че е ужасна майка.

Клеър наклони глава, повдигна вежди към коридора и процеди през зъби:

— Не и когато има вероятност някой да ме чуе.

Джеймисън сниши глас:

— Добре, само че не ни помагаш, като си мълчиш. Трябва да знаем какво става с Лана.

— Добре.

Клеър се обърна към Блум и заговори тихо:

— Лана е невероятно забавна, но и ужасно безотговорна. Не може да се разчита на нея да си плаща сметките или да пазарува и това не се дължи на посттравматичното стресово разстройство. Такава е, откакто я познавам.

— А откога я познаваш? — попита Блум.

— От десетина години. Двете с Джейн се нанесоха в квартала малко след нас с Дан. Живеят на № 17. Сградата е разделена на апартаменти.

Клеър погледна към коридора.

— Това младо момиче се е нагърбило с огромен товар. Предвид проблемите с алкохола и постоянните отсъствия на майка й е цяло чудо, че самата Джейн не е излязла от релси.

— Добре че сте вие със Сю — каза Джеймисън.

Клеър се усмихна.

— Сю живее отсреща — обясни тя на Блум. — През годините двете се редувахме да се грижим за Джейн, но в последно време ние с Дан сме по-ангажирани с момичето. Сю и Марк се развеждат.

— Напоследък случвало ли се е нещо, което да те наведе на мисълта, че на Лана й е по-тежко от обикновено?

Клеър се намръщи и поклати глава.

— Честно казано, всъщност мислех, че състоянието й се подобрява.

Блум знаеше, че хората, страдащи от депресия, често изглеждат най-добре в седмиците и дните, преди да се самоубият.

— Разкажи на Огъста за мъжете — обърна се Джеймисън към сестра си.

Джейн се появи на вратата.

— Здравей, поспаланке — каза Клеър. — Искаш ли чай?

Джейн кимна. Беше направила усилие да се облече, но само дотам. Косата й падаше небрежно около лицето, а клинът и фланелката с дълъг ръкав напомняха пижама.

— Как си, малката? — обърна се Джеймисън към нея. Тя отвърна с едва забележима усмивка.

— Маркъс ще ти разкаже останалото — каза Клеър и избута децата си в коридора. Те си облякоха палтата, обуха си обувките и тръгнаха към парка.

Джеймисън се обърна към Джейн.

— Искаме да ни разкажеш колкото може повече за майка си. Трябва да бъдеш напълно откровена. Длъжни сме да знаем всичко, разбираш ли?

Гласът му беше по-мек от обикновено. Личеше, че е много загрижен за това младо момиче.

Джейн раздвижи ходилата си и кимна.

— Откъде да започна?

Гласът й все още беше дрезгав от съня.

— Просто ни разкажи за майка си — каза Джеймисън.

Джейн погледна към градината.

— Мама е малко луда, понякога напълно откача, но…

Джеймисън мълчеше.

Момичето погледна събеседниците си.

— Тя дава най-доброто от себе си. Баща ми я зарязал без пукната пара. На двайсет и една останала сама, безработна, с двегодишно дете.

Повечето 16-годишни мислеха 21-годишните за старци. Блум предположи, че тези думи са на Лана, а не на Джейн.

Джейн продължи:

— Кандидатствала за канцеларска работа в армията, но се справила отлично на тестовете, харесали я и станала военна.

Момичето сви рамене.

— Отсъстваше често и аз отсядах у Клеър и Сю. Радвах се, когато се връщаше, но тя винаги беше преуморена и искаше само да спи. Или да излезе и да се забавлява.

— Не звучи добре — каза Джеймисън.

Джейн впери поглед в чая си.

— Опитвам се да се грижа за нея и за дома ни.

— Разбира се — усмихна се Джеймисън. — Баща ти някога свързвал ли се е с теб или с майка ти?

Ако полицията се заемеше с изчезването на Лана, това щеше да бъде един от основните въпроси.

Джейн поклати глава.

— Мама направи така, че той да не може да ни открие. Бил наркоман. Крадял пари от нея. Веднъж, когато съм била бебе, ме оставила с него, а щом се прибрала, на лицето ми имало синина. Тя се зарекла никога повече да не му позволява да ме нарани.

— Той ли ви е напуснал, или тя го е изгонила? — попита Блум.

Джейн се намръщи, после кимна. Блум извади химикалката си и записа в тефтера си: Бащата сам ли си е тръгнал, или е бил изгонен?

— А как се чувстваше майка ти, преди да изчезне? Беше в дълъг отпуск, нали така? — попита Джеймисън.

— Да, защото посттравматичното стресово разстройство се задълбочи.

— Тя лекуваше ли се? — попита Блум.

Джейн поклати глава.

— Не мисля.

— Но са я пуснали в продължителен отпуск? — каза Джеймисън.

Блум записа: Отпуск без лечение?

— Как се чувстваше тя? — попита отново Джеймисън.

— Беше добре. Прекаляваше с алкохола и прекарваше целия ден пред компютъра, но беше в добро настроение. На рождения си ден искаше да пием чай някъде. Би било хубаво, но…

Джейн звучеше като родител. Блум се запита кога ли самото момиче ще изчезне. Децата, грижещи се за родители алкохолици или наркомани, често бягаха при първа възможност и никога не се обръщаха назад.

— Да се е карала с някого? — попита тя.

— Не повече от обикновено. Познаваш мама — обърна се Джейн към Джеймисън. Той повдигна вежди и се ухили — знак, че познава тази черта от характера на Лана от първа ръка. Джейн също се засмя. Двамата се разбираха от половин дума. После тя се обърна към Блум.

— Майка ми никога не е избягвала конфликтите.

— Никога — потвърди Джеймисън и Блум се запита колко ли пъти Лана се е карала с Клеър — и съответно с Джеймисън — през годините.

Блум продължи:

— Някой от тези конфликти бил ли е причина майка ти да се притеснява или дори да се страхува?

Джейн поклати глава.

— Не мисля, че майка ми някога се е страхувала от каквото и да било. Ако се тревожех за нещо, тя просто ми казваше да спра да се държа като глупачка. „Какво толкова може да се случи?“

Много неща, помисли си Блум. Понякога хората, които не изпитват страх, са най-страшни.

9

Уважаема доктор Блум,

Тази сутрин полицай Уоткинс дойде да ни съобщи, че Дарън Шоу не е мъртъв. Състоянието му е тежко, но стабилно. Според нея това много ще ми помогне. После обаче се обадиха от училище, за да кажат, че съм изключена и не мога да участвам в никоя от предстоящите екскурзии. Обясних на майка ми колко е важно училището за мен и колко обичам часовете по изобразително изкуство. Тя ще се обади на директора, за да го убеди да ме върне в училище. Клаудия се върна, не виждам защо аз да не мога. Ще наваксам пропуснатите занятия. Мисля, че бих могла цял срок да не влизам в клас и пак да си взема изпитите.

Не съм сигурна дали полицията и училището наистина разбират смисъла на правосъдието. Всичко стана по вина на домакина. Не съм го карала да идва след нас във физкултурния салон и да се държи като пълен извратеняк. Защо тогава наказват мен и горките ми родители, които не са направили абсолютно нищо нередно?

Може да потърся информация за съдебните грешки. Ще Ви пиша какво съм намерила — може да Ви е от полза в работата.

Серафин

10

Джеймисън сложи две чаши чай на масата пред Блум. Тъкмо минаваха покрай Питърбъро; след около час щяха да пристигнат в Лийдс, за да се срещнат с Либи Гудман, годеницата на Стюарт Роуз-Бътлър.

Блум махна капака на една от червените термочаши.

— А — възкликна Джеймисън и завъртя чашата й. — Мисля, че това е моята.

Блум погледна чашата. От едната й страна беше написано Нещо се разгорещих.

Тя завъртя втората чаша.

— И на двете пише едно и също.

Джеймисън се намръщи.

— Разочарован съм.

Блум поклати глава пренебрежително. Отпи малка глътка и погледна през прозореца към пейзажа на Кеймбриджшър.

— Какво друго знаем за Лана? — попита тя.

Джеймисън изсипа три малки капсули мляко в чая си.

— Както вече казах, познавам тази жена съвсем бегло. Прекарал съм много време с Джейн — неделни обеди и какво ли още не, защото постоянно е у Клеър — но с Лана съм се срещал само няколко пъти. Според Клеър обаче…

Той поклати глава.

— Доколкото разбирам, създава само проблеми. Клеър видяла с очите си как Лана прелъстила съпруга на Сю. Все едно да сваля Дан. Надали би го направила, тъй като Клеър е доста темпераментна, но Сю е мила, деликатна жена.

— Затова ли се развеждат Сю и съпругът й?

— Да. При това Марк не е първият женен мъж, с когото Лана е имала връзка. Клеър смята, че на Лана й доставя удоволствие да доказва, че може да има всеки мъж, когото пожелае. Тя никога не се задържа при любовниците си. Преследвала Марк с месеци, преспала с него и го зарязала.

— Никога ли не е флиртувала с теб?

— Защо да го прави? Аз не съм женен. С мен не може да се докаже.

Блум се замисли. Лана беше състезателна личност, това бе ясно, иначе нямаше да изпитва тръпка от съблазняването на чужди мъже. Само че много хора обичат да флиртуват, а малцина биха зарязали всичко, за да играят някаква странна игра.

— Каква е мотивацията на Лана? Защо й е да играе тази игра? Ако това е причината тези хора да изчезнат, трябва да разберем защо.

— Може би не е имала избор.

Джеймисън отвори пакет бисквити и предложи една на Блум.

Тя поклати глава.

— Добро предположение. Дали са избрали да участват, защото им е харесало, или…

— Може би са били заставени? Изнудени?

— Или са били отвлечени? Картичката за рождения ден може да е просто примамка. Може би няма никаква игра.

— Някой психопат се прави на интересен?

Блум отбеляза някои неща в тефтера си.

— Ако доброволно са приели предизвикателството да играят някаква игра, за какво става дума? Всички участници трябва да са подчертано състезателни личности, много импулсивни. Джейн каза, че майка й не е играела компютърни игри, но е възможно да греши. Тази игра може да е насочена към феновете.

— Искаш да кажеш, че може да са поискали достъп до играта?

— Или да са посетили определен сайт. Чувал ли си за руската игра „Син кит“?

Лицето на Джеймисън помръкна.

— Нали не мислиш, че е нещо подобно? Някой открива нещастни деца и ги принуждава да се самоубият?

— Надявам се, че не. Но посттравматичното стресово разстройство на Лана може да я подтикне да участва в нещо такова. Нека се опитаме да разберем дали и Стюарт е бил уязвим, дали е страдал от депресия. Дали и друг път е изчезвал или е прекъсвал контакт с близките си. Дали е импулсивен или чувствителен. И дали има нещо, което би го направило податлив на принуда.

— А може би тези хора са застанали на пътя на погрешния човек?

— Трябва да открием връзката помежду им.

Телефонът на Блум звънна и тя излезе от вагона, за да говори.

Пет минути по-късно се върна на мястото си.

— Беше полицаят, който разследвал пътния инцидент на Стюарт Роуз-Бътлър.

— Как го откри?

— Имам връзки — усмихна се Блум. — Каза, че първоначално го сметнали за изоставяне. Няколко дни по-късно обаче разговаряли с партньорката му Либи, с работодателите му от супермаркет АСДА в Пъдси — Стюарт подреждал стоката по рафтовете — както и с неколцина приятели. Изглежда често сменял работните места. Родителите му починали рано, а Либи и приятелите му го познавали едва от няколко години. Полицаят каза, че окачествили случая като изчезване и го предали на отдел „Криминални разследвания“, но били убедени, че е избягал от предстоящото бащинство.

— Мъж за пример. А играта?

— Това е интересно. Един от свидетелите казал, че е видял шофьора на другата кола, участвала в сблъсъка, да подава картичка на Стюарт.

— Наистина ли? Някой е видял кой прави тези неща?

— Може би, но другите двама свидетели нямат спомен за подобно нещо. Когато полицаите дошли, другата кола била заминала и те не я проследили.

— Добра работа на полицията. — Джеймисън допи остатъка от чая си.

Либи Гудман живееше в симпатична малка къща в Хорсфърт, в покрайнините на Лийдс. Пред къщата имаше хубава градинка, пълна с нарциси. Блум почука на дървената врата. Отвори им жена в напреднала бременност със ситни тъмни къдрици.

— Либи Гудман? Аз съм доктор Блум. Говорихме по телефона. А това е Маркъс Джеймисън.

— Да. Здравейте. Влезте.

Либи ги въведе в дневната, като поддържаше корема си с една ръка. Блум и Джеймисън седнаха на двата стола, а канапето остана за домакинята. Беше добре да седи между двамата и да гледа към единия, докато другият наблюдава реакциите й.

— Благодаря ви, че се съгласихте да се срещнем, Либи — каза Джеймисън, по-чаровен от всякога. Той обясни откъде познава Джейн и Лана и защо двамата с Блум се интересуват от изчезването на Стюарт. После помоли Либи да им разкаже за деня, когато Стюарт изчезнал.

Закусили заедно, тя му дала подаръка за рождения ден, после го изпратила до вратата, след което разчистила и се приготвила за работа. Била ядосана, защото Стюарт забравил да й пожелае успех с голямата презентация, която й предстояла същия ден. Полицаите пристигнали около половин час по-късно; тя тъкмо се била изкъпала. Когато ги видяла да излизат от колата и да си слагат фуражките, разбрала, че новините са лоши. Била убедена, че Стюарт е мъртъв, затова, когато изложили фактите, почувствала облекчение.

— Но оттогава не знаете нищо за него — каза Джеймисън.

Либи погледна към Блум, после поклати глава.

— Оставих куп съобщения, но той просто е изчезнал. Никой нищо не е чул.

— Това необичайно ли е? — попита Джеймисън.

— Много.

Блум прочисти гърлото си.

— Извинявайте, че питам, Либи, но наред ли беше всичко помежду ви?

— Да.

— А Стюарт добре ли беше? Забелязали ли сте нещо различно или необичайно в поведението му?

— Не би ме изоставил, ако за това питате. Казах го на полицията, казвам го и на вас. Беше добре.

— Имаше ли нещо необичайно в поведението му през последните няколко седмици? — повтори Джеймисън.

Либи въздъхна и поклати глава.

— Не. Нищо необичайно. Абсолютно нищо.

Джеймисън кимна и продължи:

— Той тревожеше ли се за нещо конкретно? Имаше ли проблеми с някого?

— Не.

— Преди случвало ли се е да изчезне, без да ви каже?

Либи поклати глава.

— От колко време сте заедно?

— Почти две години. Тъкмо бях станала финансов директор на летището. Честно казано, по онова време бях много самотна. На околните не им хареса, че ме повишиха толкова бързо. Стюарт работеше в кафенето и беше единственият човек, който ме гледаше в очите и ми се усмихваше. Беше очарователен. После го освободиха от работа и аз бях съкрушена.

Либи погледна към Блум.

— Три дни по-късно обаче на излизане от работа го видях да стои край колата ми с цветя в ръка. Оттогава сме заедно.

— Харесва ми подходът му — усмихна се мило Джеймисън. — Как бихте описали Стюарт, Либи? Какъв човек е той?

— Той е… съвършен. Имам предвид за мен. Не искам да кажа, че е идеалният мъж. Съвсем не.

Тя се усмихна. Това беше първата искрена усмивка, която виждаха у Либи, и тази усмивка я превърна от невзрачна жена в истинска красавица.

— Аз съм малко обсебваща, а Стюарт е в другата крайност. Допълваме се. Той ме разсмива. Напомня ми, че гледам твърде сериозно на живота. Извършва нискоквалифициран труд, защото все още не е решил с какво иска да се занимава, но би могъл да прави всичко. Умен е и е страшно самоуверен.

— Казахте, че са освободили Стюарт от кафенето на летището? — попита Блум.

Либи погледна встрани.

— Това беше недоразумение.

— Нима?

— Набедиха го за нещо, което не беше извършил. Изясних случая, но той не искаше да се върне заради начина, по който се отнесоха с него. Не го виня.

— За какво недоразумение става дума?

— Наистина не искам да говоря за това. Няма връзка с изчезването му.

Блум и Джеймисън размениха погледи, които казваха: по-късно.

— Значи Стюарт е екстроверт — каза Джеймисън. — Много спокоен, чаровен, умен и уверен?

— Мислите, че преувеличавам положителните му качества, нали? Сигурно е така.

Либи галеше корема си.

— Но се надявам, че това мъниче ще прилича на баща си, а не на невротичната си майка.

— Стюарт радваше ли се, че ще става баща? — попита Джеймисън.

Либи отпусна ръце върху корема си.

— Да — преглътна тя. — Мисля, че при мъжете е различно. Осъзнават, че са бащи, едва когато бебето се роди. Но той се радваше.

— Възможно ли е да е отседнал у стари приятели? — предположи Джеймисън.

— Той не поддържа контакт със старите си познати. Не е като мен. Аз познавам двете си най-добри приятелки от детската градина. И по това се различаваме. Обаче се обадих на всички, за които можах да се сетя. Както казах, обсебваща съм.

— В това няма нищо лошо, нали, доктор Блум?

Вместо да погледне към колежката си, за да провери реакцията й, Джеймисън умишлено се съсредоточи върху тефтера си.

— Казахте, че Стюарт се е радвал, че ще става баща — вметна Блум. — А не, че се радва.

За няколко секунди Либи вдигна брадичка към тавана. Когато отново погледна към Блум, в ъгълчетата на очите й имаше сълзи.

— Не съм глупава, доктор Блум. Мина почти месец, откакто е изчезнал. След третия ден полицията приема, че става дума за произшествие.

Джеймисън я прекъсна.

— Това важи, когато става дума за отвличане, и най-вече за уязвими хора и деца.

— Той не е взел пари, нито дрехи, нито паспорта или шофьорската си книжка. Всичко е тук. Не е говорил по телефона, не е използвал социалните медии, не е изпратил нито една пощенска картичка. Мъртъв е. Знаете го и аз го знам. Аз съм самотна майка. Честно казано, дори не знам защо водим този разговор. Твърде късно е. Къде бяхте преди три седмици?

Либи се изправи и Блум помисли, че ще ги помоли да си вървят, но тя не го стори. Просто отиде до прозореца и погледна навън.

— Значи не вярвате на историята с играта? — попита Джеймисън.

Либи го погледна.

— Казали сте на Джейн Рейд, че Стюарт е получил същата картичка като майка й. Картичка за рожден ден, която го предизвиква да участва в игра.

— Не съм виждала тази картичка. Полицаите ми казаха за нея. Предполагам, че е просто реклама на някаква глупава компютърна игра. Стюарт много обичаше да играе.

— Бил е геймър?

— Колкото по-големи са оръжията, толкова по-добре. Може би все пак е хубаво, че няма да влияе на детето.

— Само още един въпрос, Либи, и ще ви оставим на мира — каза Блум. — Стюарт страдал ли е от депресия?

Либи се намръщи.

— Не. Защо питате? Защо всички смятат, че си е тръгнал, защото е бил нещастен? Не беше нещастен. Бяхме си много добре.

— Повярва ли й? — попита Джеймисън, когато двамата с Блум се качиха в таксито. — Когато каза, че са били щастливи?

— А ти?

Джеймисън прокара ръка през косата си.

— Не знам. Иска ми се да й вярвам. Стана ми симпатична. Би било хубаво да са щастливи, но…

— Мислиш, че украсява нещата?

— Знам, че мразиш шестото ми чувство, Огъста, но нещо не беше наред.

Блум помоли шофьора да ги откара до жп гарата.

— Отхвърлям шестото чувство само когато не е напълно обяснено или анализирано, Маркъс. Ако интуицията ти говори, вероятно има защо. Да разгледаме въпроса по-подробно.

Отвъд Пенинските планини Стюарт Роуз-Бътлър влезе в „Принсипал“ — неотдавна ремонтирания петзвезден манчестърски хотел, предпочитан от бизнесмени и заможни посетители. В средата на лобито той спря с ръце в джобовете на панталона до статуята на кон в реален размер. Ръкавът на ризата с марка „Тед Бейкър“ покриваше новата му татуировка, а часовникът „Брайтлинг“, който Либи му бе подарила за рождения ден, едва се подаваше под маншета. Татуировката покриваше ръката му до лакътя — голям разтапящ се циферблат, който му донесе победа в първия кръг и го изстреля до второ ниво. Стюарт беше в най-добрата си форма.

Гледаше стълбите и чакаше. Не беше от търпеливите, но знаеше, че една погрешна стъпка би прекъснала победната му серия.

Двайсет минути по-късно в лобито слезе тъмнокоса жена, облечена в костюм. Беше слаба, по-скоро кльощава, отколкото атлетична, и по-скоро стресирана, отколкото тренирана. Гримът й беше тежък, но безупречен, а елегантният черен костюм изглеждаше скъп. Жената не носеше пръстени. Стюарт се досети, че тази заможна четиресет и няколко годишна дама много отдавна не се е забавлявала в спалнята.

Докато жената вървеше към рецепцията, дясната й обувка се подхлъзна на полирания под и тя залитна настрани, след което бързо се изправи. Огледа се — дали някой е забелязал непохватното й движение? — и погледът й спря върху мъжа, който стоеше напълно неподвижен с ръце в джобовете.

Стюарт се усмихна. С подходящата усмивка можеше да спре дъха на всяка жена. Просто не трябваше да допуска грешки.

11

— Здравей, Серафин. Как си?

Доктор Блум седеше, както преди: ръце, сключени в скута, изправен гръб и долепени ходила и колене.

Серафин седна срещу нея и зае същата поза: изправен гръб, събрани крака, тефтер в скута. В малката скромно обзаведена стая имаше само два стола, масичка с кана за вода, две чаши и кутия с носни кърпички, както и нисък шкаф с две дълбоки чекмеджета.

— Започнах да си водя дневник — каза Серафин и подаде тефтера.

Блум поклати глава.

— Не искам да го чета, Серафин. Може да ми разкажеш какво си писала вътре, но дневникът е за твоите лични размисли. Не бива да го чете никой освен теб.

— Защо?

— За да можеш да бъдеш напълно честна със себе си. Ако знаем, че друг ще чете написаното от нас, ние сме склонни да променяме съдържанието. За да има полза от този дневник, трябва да пишеш истината.

Серафин отново постави тефтера в скута си. Това променяше нещата. Тя смяташе да използва дневника, за да покаже на доктор Блум колко е нормална. Но ако тази жена никога нямаше да го прочете… Серафин не виждаше смисъл в това.

— Мислила ли си за случая с Дарън Шоу? Или за разговорите с полицаите?

Серафин сви рамене. Тя беше сигурна, че полицаите са убедени, че е действала при самозащита. Нямаше смисъл да повтаря разказа си.

— Предполагам си разбрала, че господин Шоу се възстановява? Какво почувства, когато чу новината?

— Облекчение, естествено.

Серафин знаеше, че се очаква да изпитва облекчение.

— Не исках да го нараня — добави тя.

Доктор Блум мълчеше и се взираше в нея с празен поглед, който момичето не знаеше как да тълкува.

— Освен това полицаите казаха, че е в мой интерес домакинът да се възстанови.

— Разбира се. Без смъртен случай предумишленото убийство се превръща в опит за убийство, а непредумишленото — в тежка телесна повреда.

— Но аз просто се защитавах. Той е извратен и ни нападна.

— А ти просто се защити.

— Не ми ли вярвате?

— Мисля, че си действала хладнокръвно в много напрегната ситуация. Освен това ми направи впечатление, че описа инцидента доста делово, без драми и емоции. Виждам също, че много се дразниш, когато някой подметне, че господин Шоу е жертва.

— Защото аз бях жертвата. Аз.

Серафин се размърда на стола и погледна през малкия прозорец.

— Той извади късмет, че не го нараних сериозно.

— Интересно изказване.

Понякога ставаше така. Хората се хващаха за отделни думи или изречения. Тя не разбираше защо.

— Чух, че учителката, която ви се притекла на помощ във физкултурния салон, те описала като изненадващо спокойна — каза доктор Блум. — Полицаите подозират, че това се дължи на шока.

Серафин замълча, тъй като психоложката не й бе задала въпрос, на който да отговори.

— Най-интересен обаче е разказът на Клаудия за случилото се. Знаеш ли какво е казала приятелката ти?

— Откъде знаете всичко това? Казахте, че не работите за полицията.

— Така е, Серафин. Работя за теб и семейството ти. Майка ти ми разказа.

Разбира се, глупавата й майка е издрънкала всичко на психоложката; на какво ли не е готова, за да получи внимание. Серафин пое дълбоко дъх, за да потисне яростта си. Не биваше да й дава воля тук.

— Знаеш ли, че Клаудия оспорва твърденията ти? — попита доктор Блум. — Тя казва, че си нападнала господин Шоу, преди той да е показал какъвто и да било интерес към теб.

Серафин се усмихна. Вече беше водила този разговор с полицай Уоткинс.

— Мисля, че Клаудия страда от онова нещо, което хората изпитват към насилниците. Тя не иска да приеме, че е желаел и мен.

— За стокхолмския синдром ли говориш?

— Той ли се проявява при жертвите на отвличане?

Доктор Блум кимна.

— Отвлечените се привързват към похитителите. Значи казваш, че твърденията на Клаудия не отговарят на истината?

— Да.

— Тя си спомня също така, че си се обърнала към господин Шоу с думите „Защо не си избереш някоя от твоя калибър?“. И това ли не е вярно?

— Напротив — отвърна Серафин. — Казах го.

— Защо?

Серафин сви рамене.

— Така се казва. Такава е думата.

— Да не би да си искала да кажеш, че си от неговия калибър?

На лицето на Серафин се разля най-милата усмивка. Беше я упражнявала пред огледалото.

— Не, разбира се. Аз съм момиче.

— Не мисля, че си имала предвид физическия калибър.

Блум напълни двете чаши с вода.

— Често ли мислиш за случилото се? — попита тя.

— Понякога.

— В какъв смисъл?

Серафин поклати глава неразбиращо.

— Разкажи ми за какво мислиш, когато си припомняш станалото. Това не е подвеждащ въпрос, Серафин. Просто се опитвам да разбера какво те е впечатлило най-много.

Кръвта. Гъстата, червена, блестяща кръв. Имаше толкова много кръв…

Спомням си как лежеше на пода.

— След като го прободе?

Серафин кимна.

— Той се гърчеше върху полирания дървен под. Ръката му стискаше шията. Мисля, че се опитваше да спре кървенето.

— Нещо друго?

— После ръката му се отпусна на пода и той застина. Виждах откъде изтича кръвта — беше отстрани на шията — но не виждах самата рана.

— Искаше ли да видиш раната?

Защо да не искам да видя раната?

— Исках да видя дали е малка, или е придружена от разкъсвания.

— Защо държеше да знаеш това?

Серафин се намръщи. Тя се надяваше Блум да разбере, че е по-интелигентна от повечето хора. Но психоложката явно не схващаше.

— Защото е интересно.

Доктор Блум кимна. Сега разбираше.

— И колко често мислиш за станалото?

През цялото време. Това е най-възхитителното нещо, което някога ми се е случвало.

— От време на време.

— В онзи момент мина ли ти през ум да му помогнеш?

— Той не заслужаваше помощ.

— Защо?

— Защото е извратен. Насилник.

На Серафин й се стори, че на устните на доктор Блум се изписа едва забележима усмивка.

12

Очният център на Хари Греъм се намираше в стилно партерно помещение в район Клифтън в Бристол. С гълъбовосивите рамки на прозорците и надписите с изящни бели букви, мястото приличаше повече на фотографско студио, отколкото на болнично заведение.

Блум и Джеймисън пристигнаха малко след пет следобед, когато тъмнокосата рецепционистка с червени очила FCUK разтребваше бюрото си. Отвътре центърът беше също толкова стилен и минималистичен, колкото и отвън. Очилата бяха изложени като бижута във витрини по стените и пред бюрото на рецепционистката. Тя се обади на шефа си, който излезе от офиса си в задната част на клиниката.

Хари Греъм беше висок, строен мъж със светли коси и мек югозападен акцент.

— Елате — каза той, като погледна часовника си. — Няма да се бавим много, нали? Трябва да взема децата от училище.

Когато Греъм въведе Блум и Джеймисън в просторния офис в задната част на сградата, телефонът на бюрото му звънна. Той вдигна извинително показалец, проведе кратък разговор за доставка на контактни лещи и побърза да затвори телефона.

— Извинете ме — каза Греъм. — Тази седмица имаме проблеми с доставките. Това е третото забавяне за последните три дни. Не знам как си управляват бизнеса тези хора.

Лекарят поклати глава и въздъхна.

— Случвало ли ви се е да имате лоша седмица?

— Често — усмихна се Блум. — Ще се опитаме да не ви отнемаме много време. Надявахме се да ни предоставите допълнителна информация за съпругата си Фей. Научихме за още няколко души, изчезнали при подобни обстоятелства, и разговаряме със семействата им, за да разберем дали между тези хора има връзка, която би могла да ни помогне да узнаем какво е станало с тях.

— Казахте, че сте частни детективи.

— Нещо такова — отвърна Джеймисън. — Помагаме, защото познавам едно от пострадалите семейства.

— Какво мислите, че се е случило с тези хора? — попита Хари.

— Честно ли? — попита Блум. — Не знаем. Не мислим, че играта, спомената в картичките, е маркетингов трик; никоя компания за игри или технологии не е поела отговорност. Затова се опитваме да открием връзка между изчезналите хора. Надяваме се това да внесе яснота по случая.

Хари кимна.

— Вижте. Това, което ще кажа, ще прозвучи ужасно, но ще бъда напълно честен с вас. Изпитах облекчение, когато Фей изчезна. Не сме щастливи. Нещата между нас не вървяха от години. Отдавна трябваше да се разделим, но децата все още са твърде малки, затова решихме да не се развеждаме.

— Мислите ли, че сама си е тръгнала? — попита Джеймисън.

— Да. Затова и не побързах да уведомя полицията. Обявих я за изчезнала една седмица след като си тръгна, но очаквах, че ще се върне, когато се почувства готова.

Хари потърка дясното си око.

— От дълго време се чувстваше нещастна. Опитвах се да й помагам с децата и да говоря с нея, но…

Той замълча, отпусна ръка и погледна събеседниците си.

— Не мисля, че майчинството й харесваше. Не ме разбирайте погрешно, тя обичаше децата, но ежедневните задачи и отговорността я… не знам как да го кажа.

— Изнервяха? — предположи Джеймисън.

— По-лошо. Тя. — Хари погледна към тавана. — Ще го кажа направо. Ставаше ужасна. Не беше приятно да си край нея. Постоянно беше ядосана и избухлива, всичко и всички я дразнеха — особено аз. Непрекъснато повтаряше, че животът й би бил много по-хубав без мен и… ами… сигурно ме мислите за най-ужасния съпруг. Знам, че децата тъгуват за майка си, но мисля, че липсата й се отразява добре на всички ни.

— Значи майчинството е променило Фей? — попита Блум.

Хари кимна.

— Преди да се роди Фред, Фей обичаше да пътува и да пробва нови неща, което е необичайно за счетоводителка. Беше невероятно забавна, постоянно я канеха по партита.

Той се усмихна, опитвайки се да прикрие ниската си самооценка.

— Преди тя беше напълно различна. Ужасното е, че дори не съм сигурен, че искаше семейство. Знам, че аз исках, но не си спомням дали и тя го желаеше.

— Смятате, че е родила две деца, за да ви направи щастлив? — попита Джеймисън. Блум винаги се удивяваше на способността му да задава такива прями и лични въпроси, без да звучи грубо или натрапчиво. Вероятно се дължеше на тона му.

Хари замълча за миг.

— Много се надявам да не е така. Надявам се причината да не е в мен.

На челото му се появи дълбока бръчка.

— Все още ли мислите, че сама си е тръгнала? — попита Блум.

— В неизвестност е от три месеца. Не е ли странно толкова време да не видиш децата си и да не се поинтересуваш как са?

Фей Греъм беше бясна. Новият играч, тъпанар с инициали СРБ, беше влязъл в Играта едва преди три седмици, а вече беше на второ ниво. На нея й бяха нужни почти два месеца, за да стигне до това ниво, а от ежеседмичната статистика разбираше, че е била най-бързо напредващият участник, преди този гаден малък самозванец да й отнеме короната.

Беше се отпуснала. През януари бе съсредоточена и обсебена. Непрекъснато проверяваше сайта, анализираше статистическите данни и постовете на другите играчи и разглеждаше подробно постиженията им.

За всяко ново предизвикателство всеки участник получаваше съперник. Победителят се изправяше срещу играч от по-горно ниво. Победеният слизаше едно ниво по-надолу и получаваше по-слаб противник. Оцеляваха най-добрите. Играта не спираше. Щом някой се справеше с дадено предизвикателство, веднага го очакваше следващото, заедно с опасността съперникът да изпълни задачата по-добре или по-бързо. Нямаше време за нищо друго. Беше вълнуващо и обсебващо. Фей не се бе чувствала толкова жива от години.

Грешката й беше, че избра глупавия си съпруг като мишена за най-новото предизвикателство.

Избери някого, когото познаваш, и го съсипи.

Доставяше й удоволствие да отменя поръчките му, да се обажда на клиентите му и да им съобщава, че го разследват за злоупотреби, да разпространява слухове за него в професионалните форуми. Съжаляваше, че не го е направила преди години. Като си помислеше за всички дни, през които бе скучала с децата у дома, вместо да се забавлява…

Този път обаче бе прекалила със забавленията. Толкова много мразеше мъжа си, че изгуби контрол върху играта.

Сега изоставаше. За всичко бе виновен Хари. Беше я съсипал много преди тя да съсипе него. Беше съсипал тялото й, като я убеди да има деца, а след това бе съсипал кариерата й, като я насърчи да си остане вкъщи. Тя искаше да има богат и преуспял съпруг, но той беше скучен, нямаше амбиции и на всичко отгоре беше ужасно досаден.

Трябваше да се погрижи Хари никога повече да не може да я съсипе.

13

Блум и Джеймисън седяха в офиса си и очакваха Джеф Тейлър да се обади, за да им разкаже за изчезването на сина си Грейсън.

Докато чакаха, Блум резюмира случая на айпада си. Тя състави електронна схема с всичко, което бяха научили до момента. Имаха виртуална схема за всеки казус и в хода на разследването добавяха нова информация и хипотези. Това беше безценен инструмент за съпоставяне на фактите и споделяне на важна информация.

— Буквално нямат нищо общо — каза Джеймисън, като надничаше над рамото на Блум. — Жертвите са на различна възраст и имат различни професии. Имаме 35-годишна военна с посттравматично стресово разстройство, 42-годишна счетоводителка на свободна практика с две деца, 29-годишен служител в магазин и 20-годишен студент по политология, които са изчезнали в различни части на страната. Двете жени имат деца, двамата мъже — не, но Стюарт скоро ще става баща, а не знаем със сигурност дали и Грейсън няма дете. И все пак този аспект ми изглежда незначителен. Жените имат професии, а мъжете — не.

— Групата е разнородна, но няма представители на етническите малцинства и всички са от Англия — каза Блум.

— Тогава защо тези четирима души?

— И защо на рождените си дни? Дотук това е най-сериозната връзка.

Джеймисън стисна устни.

— Проверих къде са родени — селищата са пръснати из цялата страна. Ще проверя отново активността им в социалните медии, както и хобитата им. Започнах проверка на предишните им работни места. Очаквам обаждане от един стар приятел.

Блум знаеше, че когато Джеймисън каже „стар приятел“, има предвид човек с неограничен достъп до класифицирана информация. Човек, който би могъл да научи почти всичко за по-голямата част от живота ни, ако пожелае.

Служебният телефон звънна.

— Това трябва да е Джеф Тейлър — каза Блум.

Джеймисън вдигна, включи високоговорителя и се представи. Тъкмо започна да описва обстоятелствата по случая, когато дисплеят на мобилния му телефон, оставен на масата, светна. Блум видя, че номерът е скрит, и направи знак на партньора си да вдигне. Навярно беше „старият приятел“. Джеймисън излезе в коридора, а Блум продължи разговора по служебния телефон.

— Можете ли да ни разкажете за изчезването на Грейсън? — попита тя.

Господин Тейлър обясни, че синът му изчезнал, след като се запознал с някакво момиче в нощно заведение. Надявал се, че Грейсън е с нея в квартирата й. Приятелите на сина му обаче издирили момичето и то казало, че за последно го е видяло пред някакъв клуб в края на вечерта.

— Полицаите проверили ли са записите от видеокамерите?

На Блум й беше по-лесно да преценява отговорите на хората по телефона. Липсата на визуални стимули й помагаше да забелязва лъжите: измамата е по-очевидна в начина, по който човек говори — колебанията, липсата на подробности, несъответствията — отколкото в потропването с крак или в беглия поглед наляво.

— Да, но само на тази улица. Казаха, че всичко друго би било разхищение на ресурси. Видели Грейсън да си тръгва от клуба, но не и накъде е поел след това. Не ми позволиха да видя записите. Казаха ми, цитирам: „Няма нищо интересно за гледане“.

Блум въздъхна… Нищо интересно за гледане. Безчувствието на някои полицаи я вбесяваше. Разбираше, че трудно се впечатляват, но тези камери бяха записали последните минути на Грейсън, преди да изчезне. А ако се бе случило най-лошото, те щяха да са последният шанс на Джеф да види сина си.

— Значи сте сигурен, че си е тръгнал сам?

— Така ми казаха — отвърна Джеф.

— Разкажете ми за Грейсън, Джеф. Изчезналите са четирима и се опитваме да разберем дали имат нещо общо помежду си.

— Какво искате да знаете?

— Какъв човек е той?

— Много интелигентно момче. Гледа сериозно на живота. Имах малко проблеми с него, когато беше по-малък, непосредствено след като изгуби майка си, но се справихме и той се превърна в чудесен млад мъж.

— Какви проблеми сте имали?

— Обичайните, каквито се очакват от тийнейджър, който потиска болката си. Ядосваше се, чупеше предмети — но кой не би го правил при тези обстоятелства?

— Разбира се — отвърна Блум. — Той учи политология, нали?

— Точно така. Във втори курс е, справя се доста добре. Много се пали по темата за световния ред. Мисля, че в това отношение прилича на мен. Тези неща го интересуват, разбирате ли? Само че той вижда аспекти, които на мен ми убягват. Мисли критично и прозира тъмната страна в мотивацията на хората.

Блум виждаше как Джеймисън крачи напред-назад в коридора пред кабинета. Размахваше дясната си ръка нагоре-надолу и тя разбра, че е изнервен.

— Грейсън добре ли се чувстваше в университета? — попита по телефона.

— О, да. Определено. Състудентите му много го харесват. Приятелите му са чудесни момчета. Много ми помогнаха при издирването на онова момиче. Синът ми не е имал никаква причина да бяга, абсолютно никаква. Всичко е заради проклетото предизвикателство.

Джеймисън се върна в кабинета. Лицето му беше зачервено; той даде знак на Блум да приключи разговора.

— Много ни помогнахте, Джеф. Със сигурност ще трябва пак да си поговорим, но засега е достатъчно.

Блум записа някои последни подробности, сбогува се и затвори телефона.

— Казвай — обърна се тя към Джеймисън. — Какво е станало?

— Оказва се, че Лана Рейд не е служила нито в армията, нито в каквато и да било друга военна структура. Всъщност никога не е била действащ военен. Дори не е кандидатствала за цивилна длъжност. Искам да кажа… Какво става, по дяволите? Сестра ми познава тази жена от близо десет години и се грижи за детето й, когато Лана е на мисия в чужбина.

Джеймисън продължаваше да крачи напред-назад.

— И преди да си попитала — не, не участва в операция на тайните служби. Проверих.

— Разбирам — каза Блум.

— Нещо не се връзва. Виждал съм я в униформа. Беше в деня, когато тръгна на последната си мисия. Бях у Клеър, когато остави Джейн. Беше в пълно снаряжение, а в колата имаше войнишка раница. Видях я.

— Раницата беше на видно място в купето, а не в багажника? — попита Блум.

Дали Лана не е разигравала театър? Но ако не е била в армията, къде е ходела? Какво е правела?

— Това променя всичко. Лана изчезва периодично. Освен това има някаква голяма тайна. Това я прави удобна мишена за изнудване.

Блум взе телефона си, намери сайта на Шефилдския университет, отиде на раздел „Контакти“ и набра номера на катедрата на Грейсън.

— Катедра „Политология“, разговаряте с Маргарет — каза мек женски глас.

— Добър ден. Казвам се доктор Огъста Блум. Член съм на екипа, който разследва изчезването на един от вашите студенти, Грейсън Тейлър. Той е второкурсник в специалност „Политология“. Може ли да ми предоставите данни за контакт с личния му наставник?

— Не съм сигурна, че…

Блум я прекъсна, като подбираше думите си внимателно.

— Екипът ми оказва специализирана помощ на полицейски управления в цялата страна, включително в Южен Йоркшър.

Това беше самата истина. Блум замълча.

— Добре — каза жената. — Нека само да.

Блум записа името и телефонния номер.

— Благодаря ви за помощта, Маргарет. Оценявам я.

Тя затвори телефона, набра номера на наставника и включи високоговорителя.

— Ало? — каза мъжки глас.

— Търся личния наставник на Грейсън Тейлър — каза Блум. — Вие ли сте?

— Да — отвърна мъжът. — С какво мога да ви помогна?

Блум се представи и обясни за какво става дума.

Наставникът на Грейсън отговаряше учтиво с „мхм“ и „аха“.

— Вижте — каза той накрая, — не съм сигурен, че Грейсън се е чувствал фантастично в университета. В първи курс имаше три невзети изпита. Трябваше да се яви на тях, когато изчезна. От октомври насам не е посещавал нито лекции, нито консултации. Говорих с него за това точно преди Коледа, но…

— Кажете — подкани го Блум. — Тази информация е много важна.

— Каза, че ако настоявам да посещава занятията, ще подаде официално оплакване до заместник-ректора.

— За какво? — попита Блум.

Наставникът замълча за миг.

— Заради моята компетентност. Грейсън твърдеше, че съм некомпетентен.

Джеймисън поклати глава.

— Прекрасно — промърмори той.

Блум благодари на наставника за отделеното време и затвори.

— Както си и мислех — каза тя. — Какво излиза? Двама от изчезналите са лъгали. Лана за това къде е ходила и какво е правила през всички тези години, а Грейсън — за успехите си в университета. Съпругът на Фей Греъм каза, че била нещастна. Може би общото между тези хора е, че са искали да избягат.

— Либи вероятно лъже, че Стюарт е бил щастлив.

— Възможно е. Но не мисля, че Джеф ме излъга. Той вярва, че синът му се справя отлично, защото Грейсън е твърдял това. Нали не мислиш, че Джейн лъже? Тя няма как да знае, че майка й се е преструвала, че работи в армията.

— Не, за бога — каза Джеймисън.

— Не останах с впечатлението Фей Греъм да е казвала на съпруга си, че мрази майчинството. Това са негови предположения, основаващи се на нейното поведение.

— Значи семействата не знаят какво става? — попита Джеймисън.

Блум се усмихна на колегата си и когато той кимна, тя каза:

— Семействата никога не са наясно. Знаеш ли с кого бих искала да говоря? — добави тя. — С човека, уволнил Стюарт Роуз-Бътлър от летището „Лийдс Брадфорд“ преди две години.

Джеймисън кимна.

— Да, Либи не пожела да говори за това. Ще се заема.

— Виж дали можем да говорим с този човек утре сутрин. Сега трябва да проведа сеанс в Излингтън.

Блум погледна часовника си и започна да си събира нещата.

— Ако можеш, организирай видео разговор. Бих искала да видя изражението на този човек, когато го попитаме за уволнението на Стюарт. Предполагам, че така ще разберем какво мисли за него.

— Виждам, че вече имаш теория — каза Джеймисън.

14

Серафин седеше в кабинета на психоложката и слушаше как доктор Блум и майка й разговарят от другата страна на вратата. Майка й беше влязла в обичайната си роля:

— За всичко съм виновна аз, аз, аз.

Серафин я чу да казва:

— Какво й става? Защо не реагира на случващото се? Крие ли нещо? Не искам да расте с проблеми.

Серафин се усмихна. Проблеми.

— Пени, бъдете сигурна, че правя всичко по силите си, за да помогна на Серафин.

Доктор Блум звучеше авторитетно. Серафин си каза, че трябва да упражнява тази интонация.

— Но какво казва тя? За какво мисли? Дума не обелва пред мен — каза майка й.

— Боя се, че не мога да разкривам какво се говори по време на сеансите. Серафин трябва да знае, че може да ми се довери.

— Но аз съм й майка, трябва да ми кажете.

Жената говореше емоционално. Серафин знаеше, че скоро ще се разплаче.

— Ако трябва наистина да помогна на дъщеря ви — а вие несъмнено искате това — тя трябва да знае, че може да ми каже всичко и че аз няма да кажа на никого.

Серафин подозираше, че доктор Блум знае, че тя слуша, и води този разговор заради нея.

Блум продължи:

— Серафин често ли разговаря с вас?

Майката не отговори.

— Значи сдържаността й е нещо нормално? Това би трябвало да ви успокои. Бих се притеснила много повече, ако дъщеря ви се държеше необичайно.

Няколко минути по-късно доктор Блум отвори вратата и влезе в кабинета. Тя седна на стола с облегнат гръб, кръстосани крака и отворен тефтер в скута.

Серафин седеше така, както и на предните сеанси — с изправен гръб, прибрани ходила и колене и ръце в скута. Не знаеше какво означава новата стойка на психоложката, затова все още не беше сигурна дали да я копира.

— Добро утро, доктор Блум — усмихна се мило Серафин. — Как сте?

— Добре, благодаря. А ти?

— Днес излязоха резултатите от онзи смешен изпит по математика. Имам 6+.

— Поздравления. Сигурно си доволна.

Серафин наистина беше доволна; направо ликуваше.

— Как върви разследването? — попита доктор Блум.

— Никак. Все още чакат Гадняра да дойде в съзнание и да им разкаже своята версия.

Серафин прочете въпроса в повдигнатите вежди на доктор Блум.

— Наричаме домакина Дарън Гадняра… защото е гадняр.

— Дарън Гадняра. Кой го измисли?

— Ние.

— Ти и приятелките ти?

Серафин кимна.

— Разкажи ми за тях.

— Те са… нормални.

— В добрия или в лошия смисъл?

Може ли да си нормален в добрия смисъл?

— Просто нормални.

— Мили?

— Да.

Защо не?

— Клаудия сред тях ли е?

Киселячка.

— Да.

— Близка ли си с Клаудия?

— Движим заедно в училище.

— А извън училище?

— От време на време. Предпочитам да се занимавам с моите неща. Клаудия и Руби непрекъснато искат да правят пижамени партита и да се гримират. Това е скучно.

— Ти какво обичаш да правиш?

— Да се забавлявам.

— Как?

Серафин сви рамене.

— Да правя разни работи. Да пробвам нови неща. Да уча.

— Би ли се сравнила с приятелките си? Каква оценка би си поставила по скалата от 1 до 10, като 10 е най-високата стойност?

Десетка.

— Може би 7 или 8.

— А на приятелките си?

— Тройка.

Като изключим киселячката, която получава минус три.

— Защо се оценяваш с осмица?

— Ами определено съм по-умна… имам много по-високи оценки… и мисля, че съм по-хубава. Например нямам нужда от грим. Освен това те мрънкат, плачат и се кикотят за глупости. През повечето време говорят празни приказки.

— Но не и ти?

Серафин поклати глава.

— Не виждам смисъл да го правя.

— Чувстваш ли се различна, Серафин?

— Различна?

— От приятелките и семейството си. Понякога имаш ли чувството, че разбираш света по-добре от околните?

Серафин се почувства неудобно за първи път от началото на сеанса. Дали не беше допуснала грешка? Може би другите хора не смятаха, че превъзхождат приятелите си? Може би трябваше да оцени и приятелките си със седмица или осмица. Не каза нищо.

— Докторската ми теза беше посветена на младите хора, тийнейджъри като теб, които в много отношения се отличават от другите. Това „отличаване“ има два аспекта: от една страна, те имат изключителни способности и качества, но от друга, стоят встрани, като еволюционен клон, който се е развивал по свои правила.

Серафин отдавна подозираше, че превъзхожда приятелките си. Знаеше например че е лесно да накараш някого да направи каквото пожелаеш, ако подходиш правилно. Съучениците й обаче като че ли не си даваха сметка за това. Може би защото не бяха умни като нея.

Светлокафявите очи на доктор Блум гледаха втренчено, сякаш четяха мислите в главата й.

— Често ли се случва да не изразяваш емоции, Серафин?

Момичето не беше сигурно дали въпросът не съдържа уловка, затова не отговори.

Блум сключи ръце като за молитва.

— Опитът ми сочи, че това е много силна черта на характера. Тя е необходима, примерно, на авиодиспечерите, които трябва да запазват спокойствие в критични ситуации. Мислиш ли, че това се отнася за теб?

На Серафин й допадна идеята да запазва спокойствие в кризисни моменти.

— Мисля, че да.

— Като изключим инцидента с господин Шоу, кога за последно нещо те разстрои истински?

Серафин не можа да даде пример.

— Не знам. По принцип не плача. От училище се опитаха да ми забранят да отида на пленер. Това ме ядоса, но майка ми говори с тях и оправи нещата.

— Значи ще ходиш?

— Не. Не искат да ме пуснат, защото все още не ходя на училище. Но отмениха пленера.

Веждите на доктор Блум се повдигнаха леко, след което отново се спуснаха.

— И никой няма да ходи?

Серафин кимна.

— Майка ми говори с тях и няма да има пленер.

Ако тя не можеше да отиде, защо съучениците й да ходят? Тя рисуваше много по-добре от тях.

— Каза, че по принцип не плачеш. Какво имаше предвид?

— Когато кучето ни умря, мама плака цяла седмица. Тя обича да драматизира.

— Ти разстрои ли се, когато кучето ви умря?

Серафин се замисли.

— То си беше поживяло добре.

— Не ти ли липсваше?

— Не ми липсваха разходките в дъжда или храненето всяка вечер. Макар че джобните ми намаляха, след като тези задължения отпаднаха. Това ме изнерви.

Блум кимна и се усмихна за първи път.

— Серафин, мисля, че притежаваш някои от качествата на отличаващите се тийнейджъри. Ако нямаш нищо против, през следващите няколко сеанса бих искала да проверя дали това е така. Ще те помоля да помислиш по въпроса и да ми отговориш при следващата ни среща.

Когато си тръгна от кабинета, Серафин се чувстваше малко по-висока. Знаех си, че съм специална, помисли си тя, когато напусна сградата и излезе на слънчевия площад. Знаех си. Започваше да харесва психоложката. Доктор Огъста Блум беше може би първият човек, който заслужаваше уважението й.

15

В метрото беше тихо. Блум сложи чантата си на съседната седалка и разкърши рамене. Джеймисън беше прав, като настояваше да разследват изчезването на Лана. Определено се случваше нещо странно.

Допълнителната работа обаче я изтощаваше. Блум можеше спокойно да седи в стая, пълна с хора, без да обели дума, но мислите непрестанно се блъскаха в главата й. Това беше проклятието на интроверта — да разсъждава, да обмисля и да преценява всеки аспект на всяка ситуация. Допълнителният случай просто увеличаваше шума в съзнанието й.

Блум извади айпада си, отвори нов документ и започна да описва Лана. Първо отбеляза ключовите й характеристики в лявата колона.

Емоционално нестабилна, вероятно страда от посттравматично стресово разстройство/депресия. Импулсивна. Излиза, не се прибира по цяла нощ, прекалява с алкохола. Екстровертна. Обича социалните медии, купоните и кръчмите.

Блум си каза, че последните две говорят за алкохолизъм. В дясната колона изреди нещата, които знаеше за живота на Лана.

Наела е малка къща в Уембли, така че със сигурност има или е имала някакви приходи. Отсъства за дълги периоди от време, до шест месеца, но не служи в армията. Има едно непълнолетно дете, 16-годишната Джейн, и е самотна майка, откакто бащата на Джейн ги е напуснал или може би е бил изхвърлен.

Блум спря и прочете отново последното изречение. Нещо не се връзваше. Джейн им разказа как Лана била изоставена и принудена да се справя сама, а само няколко минути по-късно описа майка си като героиня, която изритала бащата насилник. И в двата случая Лана бе представена в добра светлина. Това не беше нещо необичайно — всички обичаме да сме главни герои в собствените си истории. Лана обаче бе известна със своето непостоянство и импулсивност. Дали е била в състояние успешно да съгради живота си отново или да избяга от тормозещия я съпруг?

Блум нямаше отговор, но знаеше, че не бива да пренебрегва въпроса. Често забелязваше съществени пропуски и връзки много преди да може да обясни защо са от значение. Важното беше да записва тези интуитивни усещания, както ги наричаше Джеймисън, и да ги анализира безпощадно.

Когато влакът спря на нейната метростанция, тя записа още една задача в тефтера си.

Да открия бащата на Джейн.

16

Градчетата и селата в провинцията имаха паркове, пълни с майки с колички и пешеходци с кучета. На площад „Ръсел“ обаче животът течеше доста по-интензивно. Дори жената, която практикуваше йога на моравата, сменяше позите с главоломна бързина. Извън зеления оазис на площада шумът от превозните средства, които идваха и си отиваха, тръгваха и спираха, осигуряваше постоянен перкусионен съпровод. На самия площад непрекъснатият поток от хора, които влизаха и излизаха от четирите ъгъла и се разминаваха с другите минувачи, докато преглеждаха съобщенията си или говореха безспир по телефона, туптеше в ритъма на трафика. Тук се случваха важните неща. Може би не буквално, а в съзнанието и във виртуалната реалност на мимолетните посетители на площада.

Тя се огледа. Само две групи хора оставаха на площада за по-дълго: служителите, чиято задача беше да поддържат чистотата и да сервират напитки в кафенето в североизточния ъгъл, и зяпачите. Последните седяха на няколкото масички пред кафенето, пиеха кафе с мляко или чай и размишляваха или просто гледаха тълпата.

Тя беше от зяпачите. Седеше на стола до оградата, който беше най-отдалечен от вратата на кафенето. Това беше любимият й стол, отчасти заради уханието на високия 180 сантиметра плет от птиче грозде, което й напомняше за лятото, но най-вече защото оттук най-добре се виждаха площадът и всички минувачи. Едно от любимите й занимания беше да наблюдава нормалните хора. Не е ли странно, че хората, надарени с емпатия, рядко се вглеждаха един в друг? Тя ги гледаше през цялото време. Така се учеше да се приспособява.

Днес обаче не просто наблюдаваше, а търсеше. Седеше на ръба на стола с ръце, сключени върху коленете.

Край нея минаваха черни палта, сини палта, червени, лилави и жълти палта, дъга от нормални хора, които вършеха нормални неща. Тя въртеше шия наляво-надясно и се притесняваше, че може да пропусне онова, което търсеше. После обаче я видя. Невзрачна фигура, от светлокестенявата коса до практичните обувки. Това беше жената, която я бе научила да се крие.

17

Блум прекоси площад „Ръсел“ с наведена глава и твърда походка. На изхода забави крачка и се огледа за коли. Беше стигнала до средата на улицата, когато забеляза пред офиса си млада жена, облечена във вталено яке от синя кожа, тесни дънки и кецове „Кънвърс“.

— Доктор Блум! — извика жената. — Ще коментирате ли случая с Джейми Болтън?

Младата жена протегна айфона си с включен диктофон.

— Не.

Блум се опита да я подмине, но журналистката й препречи пътя. Присъдата по случая „Болтън“ бе произнесена същата сутрин. Адвокатът на обвиняемия лично бе позвънил на Блум, за да й благодари за приноса й като вещо лице.

— Според семейството вие сте виновна за освобождаването на човек, посегнал на дете. Как ще коментирате това?

— Джейми Болтън беше оправдан — каза Блум.

Журналистката изправи рамене и продължи с нова сила:

— Заради вашите показания.

Блум въздъхна едва забележимо.

— Без коментар.

Тя мина покрай жената, за да влезе в офиса си.

— Така ли ще кажете и при следващото нападение над дете?

Блум се обърна и погледна жената в очите. Не беше на повече от двайсет и пет.

— Бяхте ли в съда? — попита Блум.

Безизразното лице на журналистката подсказваше, че не е била.

— Направихте ли си труда да проучите случая и да прочетете решението на съда, преди да дойдете тук, за да ме нападате? Интересувате ли се изобщо от истината, или просто търсите евтин скандал?

— Защо защитихте човек, посегнал на дете, доктор Блум?

— Трябва да се запитате какъв журналист искате да бъдете. Може би е по-лесно да си намерите работа в жълтите вестници, но нима не искате да постигнете повече? Ако умеете да пишете и да разследвате, използвайте таланта си за нещо хубаво, за бога. Не правете това, което е най-лесно, а това, което има значение.

— Защо защитихте човек, посегнал на дете, доктор Блум?

Блум поклати глава, след което се обърна и влезе в сградата. Джеймисън провеждаше видео разговор с един от управителите на летище „Лийдс Брадфорд“. Тя бързо съблече якето си и седна до него.

— Джери, това е доктор Блум — каза Джеймисън. — Джери Мур отговаря за всички кафенета и павилиони на летище „Лийдс Брадфорд“.

Мъжът на екрана беше на трийсет и няколко години. Имаше тясно лице и ужасна брада. Косата му беше тъмна и гладка, но брадата — груба и рошава.

— Добро утро — каза той. Гласът му беше малко по-висок, отколкото бе очаквала.

— Джери каза, че добре си спомня Стюарт Роуз-Бътлър и че всички били потресени, когато разбрали, че живее с Либи — обясни Джеймисън.

— Да, научихме по Коледа. Беше истински шок. Тя е чудесен човек.

— Как бихте описали Стюарт? — попита Блум.

Джери се облегна на стола си.

— Мога спокойно да кажа, че не го харесвах. Аз не бях управител, когато Стюарт започна работа тук. Бяхме колеги, така че го познавам добре. Подмазваше се здраво на всички шефове, а нас, останалите, тормозеше.

Блум си припомни снимката на Стюарт, която бе видяла над камината у Либи. Беше добре сложен, симпатичен мъж. Такива като него често се отнасяха пренебрежително към хора като Джери Мур.

— В какъв смисъл ви тормозеше?

— Нищо директно. Само че непрекъснато унижаваше околните, приписваше си заслуги, самоизтъкваше се — знаете за какъв тип човек говоря. Предполагам, че се е дразнел, задето е обикновен работник. Вбеси се, когато ме повишиха. Леле. — Джери разтвори широко очи и поклати глава. — Това го изкара от кожата му.

— А как изгуби работата си? — попита Джеймисън.

— Беше въпрос на време. Той не вършеше почти нищо. Прехвърляше задачите си на колегите. Аз знаех това и го следях. Той обаче сам се закопа. Открадна парите от една от кутиите за дарения, които бяхме оставили при касите. Каза, че ги взел назаем, за да си купи обяд, но служителите в кафенето получават безплатен обяд. Беше ясно, че лъже.

— И вие го уволнихте?

— Да. Кражбата е сериозно нарушение и той трябваше да си отиде.

След разговора с Джери Мур се свързаха с шефа на Фей Греъм в счетоводна къща „Фишър и Райт“ в Бристол. И този разговор беше ползотворен.

— Фей беше феноменална счетоводителка — каза Джон Фишър, един от управителите на фирмата. Носеше снежнобяла риза, сива вратовръзка с голям възел и сако. — Мислехме, че сме ударили джакпота с нея, но ако трябва да съм напълно честен, тя се оказа ужасен човек.

Фишър сподели, че през годините както колегите, така и клиентите се оплаквали от безумните изисквания и пренебрежителното отношение на Фей. Един клиент отказал да работи с нея, след като станало ясно, че е завишила прекомерно таксата за поддръжка на сметката му. Не крадяла, но поръчвала скъпи обеди и предпочитала да се вози с такси вместо с обществен транспорт.

— Не съм бил свидетел, но секретарката ми Лиса казваше, че Фей умеела да всява страх. Хората в офиса се бояли от нея. Отдъхнахме си, когато напусна, за да създаде семейство. Мисля, че така беше по-добре за нея. Непрекъснато обясняваше колко е щастлива у дома.

Блум забеляза как Джеймисън повдигна вежди и се опита да остане безизразна.

— Тези хора определено имат проблеми — каза тя след края на видео разговора. — Лана е била безотговорна майка и е отсъствала често. Хари нарече жена си „ужасна“, а шефът й призна, че са имали проблеми с нея. Наставникът на Грейсън каза, че е заплашвал да подаде оплакване от него заради некомпетентност. А началникът на Стюарт го описа като човек, който манипулирал и тормозел околните.

Джеймисън потрепери театрално.

— Така се получава, когато погледнеш хората отблизо.

— Е, да, предполагам, че ако се вгледам в теб… — усмихна се Блум.

— Това обяснява защо се държиш като затворена книга. Никой не може да те анализира, нали?

— Нямам представа за какво говориш.

— Не, разбира се, госпожо Пазя-ревниво-личния-си-живот.

Блум го погледна гневно. Джеймисън се изкикоти и вдигна ръце.

— Трябваше да те проуча, преди да започнем да работим заедно. Исках да знам дали си надеждна. Не ме гледай така. Сигурно и ти си направила същото.

— Не, разбира се.

Джеймисън се върна на бюрото си и отвори един от жълтите сайтове.

— Всички пишат за теб и Джейми Болтън.

Той изчака Блум да погледне към монитора му, след което пусна записа.

— Бащата на момичето е дал интервю след процеса.

Червендалест мъж в зле ушит костюм говореше пред камерата.

— Психоложката им каза, че е нормално 25-годишен мъж да сваля 10-годишната ми дъщеря, и те й повярваха. Това е отвратително. Накъде отиваме, щом думите на такива маниаци са по-важни от фактите?

Блум въздъхна.

— Това обяснява защо онази журналистка ме причакваше.

— Къде? Тук?

Тя кимна.

— Сякаш никой от тези хора не е бил в съда и не е чул нищо от казаното. Джейми Болтън има умственото развитие на 10-годишен, а мозъчното му увреждане означава, че не изпитва сексуално влечение — факти, потвърдени от невролог.

Блум посочи монитора на Джеймисън.

— А милата дъщеричка на този мъж предложила да играят на покер със събличане, защото била свидетел как родителите й го правели „непрекъснато“.

При последната дума Блум направи знак за кавички, тъй като цитираше предполагаемата жертва.

— Хей, не е нужно да защитаваш показанията си пред мен — каза Джеймисън. — Аз съм на твоя страна.

Телефонът му звънна и той побърза да вдигне.

— Како става, сестричке? — каза Джеймисън, а след като чу съобщението на отсрещната страна, добави: — По дяволите.

С телефон в ръка, той отвори сайта на „Би Би Си Нюз“. На екрана се появи снимка на Хари Греъм. Заглавието гласеше:

ОФТАЛМОЛОГ ОТ БРИСТОЛ НАМУШКАН ДО СМЪРТ В ДОМА СИ

18

Главен комисар Стив Баркър взе ръката на Блум в дланите си: крепко, твърдо ръкостискане, чиято цел бе да внуши доверие и едновременно с това да напомни за ранга на човека отсреща.

— Е, Блум, как си? Винаги съм се надявал някой ден да дойдеш в нашия район.

Две години по-рано Баркър бе посетил един от курсовете на Блум в полицейския колеж. Тя водеше модул по психология на престъпленията за бъдещи началници.

— Много съм добре, Стив, и чух, че трябва да те поздравя.

Той неотдавна бе станал заместник-директор на полицията в Ейвън и Съмърсет.

Баркър се наведе към нея и сниши глас:

— Благодаря ти. Никой не беше по-изненадан от мен.

Опитваше се да скромничи, но в очите му се четеше вълнение.

— Ще встъпя в длъжност след няколко месеца. Заместник-директорът Уилкс ще се пенсионира в края на май.

Баркър въведе Блум зад регистратурата на полицейското управление, отвори вратата със замах и й направи знак да го последва.

Блум също сниши глас:

— Аз пък изобщо не съм изненадана, Стив. Винаги съм знаела, че ще успееш.

— Ласкаеш ме. Ела сега да те запозная с Карли. Случилото се е ужасно. Просто ужасно.

Инспектор Карли Мадърс от Отдела за защита на децата седеше на голям тапициран стол, вперила поглед в телефона си. През вътрешния прозорец зад нея Блум видя, че стандартното квадратно помещение в съседство е обзаведено с удобни столове и боядисано в меки жълти и зелени тонове. До едната стена имаше етажерка от „Икеа“, пълна с книги и играчки, а на прозореца бяха окачени яркозелени завеси. Половината мокет на пода бе покрит от голям кръгъл килим в същия цвят. На един от столовете седеше жена в цивилно облекло, а на килима бяха седнали момченце на около осем-девет години и по-малко момиченце и строяха кули от „Лего“.

— Карли, запознай се с доктор Блум.

Инспектор Мадърс скочи от мястото си и с плавно движение пусна телефона в джоба на сакото си.

— Добро утро, сър — поздрави тя началника си, след което се обърна към Блум.

— Доктор Блум, инспектор Мадърс.

Мадърс протегна ръка. Беше висока, а косата й бе подстригана на строго каре до брадичката. Облечена беше в елегантна риза и костюм с панталон, втален, но не прекалено. Блум разпозна този стил. Самата тя го бе възприела преди години, когато се стремеше да спечели уважението на колегите си в полицията, повечето от които бяха мъже.

Ръкува се с Мадърс.

— Благодаря ви, че ме допуснахте в кабинета си.

— Главният комисар каза, че би било глупаво да не го направим.

Блум забеляза зле прикритото раздразнение, което се изписа върху лицето на жената. Не я винеше. Инспектор Мадърс беше висококвалифициран служител и несъмнено бе много компетентна, а няма нищо по-дразнещо от това шефът да ти казва как да си вършиш работата или, не дай боже, да намекне, че може би имаш нужда от помощ.

— Ще се постарая да не се меся в разследването ви, инспекторе. Тук съм, защото се опитваме да открием Фей, съпругата на Хари Греъм.

— Да, чух, че госпожа Греъм е обявена за изчезнала. Мислите ли, че е свързано с инцидента?

— Нямам представа.

Инспектор Мадърс кимна бавно.

— Чух за някаква игра. За какво става дума? Да не е нещо от типа на „Синият кит“?

— „Синият кит“? Какво е това? — попита главен комисар Баркър.

— Руска интернет игра, довела до над сто самоубийства — отвърна Мадърс. Блум не се учуди, че от Отдела за защита на детето знаят за „Синият кит“.

— Мили боже — каза главен комисар Баркър.

— Светът е пълен с болни мозъци.

Инспектор Мадърс разкърши рамене.

— Карат децата да изпълняват задачи, които ги държат будни и ги лишават от сън, а когато хлапетата се хванат на въдицата, им казват да се самоубият.

Блум също се включи:

— Това е ужасно и се надяваме, че нашият случай не е такъв, но смъртта на Хари Греъм…

— Тук не става въпрос за самоубийство — каза главен комисар Баркър.

— Не, сър — отвърна инспектор Мадърс. — Хари Греъм има множество прободни рани. Няма как да са негово дело. Освен това намерихме ножа на втория етаж, в стаята на сина му. Господин Греъм беше на първия етаж.

Инспектор Мадърс проследи погледа на началника си към двете деца, които строяха кули от „Лего“ в съседната стая.

— Ето защо сме сигурни, че е замесен трети човек.

— Този изверг качил ли се е на горния етаж, за да търси децата? — попита главен комисар Баркър.

Инспектор Мадърс сви рамене.

— Трябва да разберем.

Стив разкопча сакото си и пъхна ръце в джобовете си.

— За какво става дума тук, Блум? За луд, който убива семействата на хора, провалили се в някаква игра?

Блум поклати глава. Не можеше да отговори на този въпрос.

— Децата казаха ли нещо?

Инспектор Мадърс погледна през прозореца и поклати глава.

— Главният комисар ме помоли да ви изчакам.

— Да вървим тогава.

Блум отново се ръкува с Баркър и последва Мадърс в съседната стая.

— Хей, Фред — каза инспектор Мадърс. — Страхотна кула.

Тя седна на ръба на стола, на който допреди малко седеше колежката й (която междувременно бе излязла), и включи видеото с дистанционно.

— Искате ли да си поговорим, докато строите?

Топлотата на гласа и приветливото й изражение веднага подсказаха на Блум, че си разбира от работата.

— Това е доктор Блум.

— Здравей, Фред. Здравей, Джулия. Аз съм Огъста.

Блум седна.

Момчето имаше тъмна коса и по-смугла кожа в сравнение със светлокосата си сестра. Носеше дънки и червена тениска със самолет на гърдите. Джулия беше облечена в розов клин и лилава рокля на еднорози.

— Ти се казваш Август — изкикоти се Джулия възторжено.

— Точно така. А ти се казваш Юли — каза Блум.

Момиченцето се намръщи.

— Огъста идва от август, а Джулия — от юли.

Джулия грейна.

— Да, юли!

— Рожденият й ден е през юли.

Фред гледаше Огъста с широко отворени очи.

— Може би затова майка ви и баща ви са избрали това име.

Фред погледна към сестра си, а после отново към Блум.

— Кога е твоят рожден ден?

Блум се усмихна.

— Можеш ли да познаеш?

— През август — казаха двете деца в един глас.

Инспектор Мадърс смигна на Блум, след което започна внимателно да разпитва децата за подробности. Първо ги попита какво са закусвали вчера и кой е бил с тях.

— Зърнена закуска. С нас беше само татко — каза Фред.

После тя заговори за обяда, когато баща им бил нападнат, докато приготвял сандвичи със сирене и ябълки. Блум седеше, слушаше, гледаше и се надяваше децата да не млъкнат изведнъж.

— Фред, къде бяхте двамата с Джулия, докато баща ви приготвяше обяда? — попита Мадърс.

Момчето замълча, държейки жълто правоъгълно блокче над кулата си.

— Помагахме.

То сложи жълтото блокче върху кулата и го натисна.

— Двамата с Джулия бяхте в кухнята?

Момчето кимна. Джулия продължи мълчаливо да строи своята кула.

— Можеш ли да ми кажеш какво стана после?

Мадърс се наведе напред и челото й почти докосна главата на Фред.

Момчето продължаваше да строи.

— Мама и татко се скараха.

Мадърс и Блум се спогледаха, после Мадърс каза:

— Майка ти беше ли там?

Фред кимна.

Блум се наведе напред. Значи Фей е била жива вчера, три месеца след изчезването си. Това беше добра новина, макар и малко неочаквана.

— Имаше ли други хора освен майка ти и баща ти? Фред поклати глава и се изправи, за да сложи още две блокчета върху кулата си.

— Само аз и Джулия.

Сърцето на Блум биеше учестено. Може би новината не беше толкова добра. Психоложката имаше лошо предчувствие.

Гласът на Мадърс стана още по-мек.

— Как разбра, че се карат, Фред?

Момчето клекна край кутията с играчки и избра две блокчета. Блум забеляза, че и двете са червени. Джулия продължаваше да строи хаотична кула само от оранжеви блокчета.

— Фред, как разбра, че се карат?

Момчето се изправи, като гледаше кулата си.

— Всичко е наред, Фред. Знам, че ти е трудно да говориш. Ти си много смел.

Фред енергично поклати глава.

— Не бързай, миличък.

Фред отново поклати глава.

Мадърс погледна Блум, сякаш я питаше Да направим ли почивка?

Блум тъкмо се канеше да кимне в знак на съгласие, когато Фред заговори. Думите се лееха една през друга, така че речта му се следеше трудно.

— Не съм смел. Татко извика да бягаме. Взех Джулия. Не знаех къде да отида. Хукнах. Държах Джулия за ръка. Тя падна, а аз я издърпах към горния етаж. Скрих се зад леглото. Джулия се скри зад мен. Тогава дойде мама.

Момчето за първи път погледна Карли.

— Тогава дойде мама.

— Всичко е наред, Фред. При нас си в безопасност. Всичко е наред — каза Мадърс.

Фред отново погледна кулата си.

— Тогава дойде мама… — повтори Мадърс меко.

За около минута Фред потъна в болезнено мълчание. Накрая прошепна:

— Беше ме страх.

— От какво, Фред?

Очите на детето се напълниха със сълзи.

— Мама нарани татко.

О, не. Нима убийството беше финалното предизвикателство в някаква извратена игра? Кой би измислил подобно нещо? Кой би се съгласил да играе? Ако беше така, двамата с Джеймисън нямаше да се справят. Те разследваха престъпленията, след като бяха извършени, но не ги предотвратяваха.

Мадърс преглътна и сложи длан върху ръката на момчето.

— Видя ли как майка ти нарани баща ти?

Момчето кимна.

— Беше ме страх.

Мадърс погледна към Блум, но задържа дланта си върху ръката на детето и го погали с палец.

— Разплаках се — каза Фред.

— Няма проблем. Много хора плачат, когато се страхуват, миличък. Ти си много смел.

Фред погледна сестра си. Джулия продължаваше да играе с блокчетата, без да обръща никакво внимание на разговора, който се водеше на по-малко от метър от нея.

— Не съм смел — каза отново Фред.

— Самият факт, че ми разказваш за станалото, означава, че си много смел, Фред. Много смел.

Фред започна да плаче и да хлипа с очи, вперени в сестра му.

— Може ли да задам един въпрос? — обърна се Блум към Мадърс, след което погледна Фред. — Фред, защо смяташ, че не си бил смел?

Момчето я погледна.

— Взел си сестра си и си я скрил зад себе си. Нима това не е проява на смелост?

Фред поклати глава.

— Защо не?

— Защото…

Той отново погледна Джулия.

— Защото се разплаках.

Гласът му потрепери, а дъхът му секна.

— Засега това е достатъчно — каза Мадърс. Думите й очевидно бяха отправени към Блум.

Блум не й обърна внимание. Тя гледаше момчето, което от своя страна гледаше сестра си.

— Какво направи Джулия?

Фред погледна Блум с широко отворени очи.

— Размаха Тигър пред мама — отвърна той.

— Тигър?

Фред кимна.

Блум взе една малка плюшена играчка — тигър с рокля.

— Покажи ми какво направи Джулия.

Момчето взе тигъра и го задържа между себе си и Блум.

— Грррррр — каза той и разклати играчката.

— И ти смяташ, че това е проява на смелост от страна на Джулия?

— Да — каза Фред, като погледна към земята. — Защото… мама спря.

Сърцето на Блум се сви.

— Какво спря да прави майка ти, Фред?

Момчето вдигна поглед.

— Да ни гони.

— Мислиш, че майка ти ви е преследвала? — попита Мадърс.

Блум продължи да задава въпроси.

— И когато Джулия размаха Тигър пред майка ви, тя спря да ви гони?

— Да.

Блум погледна към Джулия, която строеше своята оранжева кула в края на зеления килим. Беше дребна за възрастта си, имаше ангелско лице и плитки с цвят на мед. Блум неволно си спомни за нежната Серафин Уокър, която бе отблъснала мъжа, поискал да я изнасили. Отново погледна към Фред.

— Какво направи майка ти тогава?

Фред погледна към Джулия.

— Каза „Браво, бе!“.

Инспектор Мадърс погледна Блум намръщено. Блум обаче имаше ужасното усещане, че знае какво е имала предвид Фей. Трябваше просто да уточни една последна подробност.

— Фред?

Тя изчака момчето да я погледне в очите.

— Когато майка ти каза това… на двама ви ли говореше, или само на Джулия?

— Само на Джулия — отвърна Фред без колебание.

— Какво мислите? — попита инспектор Мадърс, докато стояха в малкия бокс и чакаха водата в каната да заври. — Малко вероятно е дете да измисли такава мрачна история, нали? По всичко личи, че Фей Греъм е намушкала съпруга си пред децата.

Блум напълни чашата си с гореща вода.

— Тази жена трябва да е луда. Това не може да бъде игра — продължи Мадърс.

Или просто не й е пукало, помисли си Блум, но реши да запази тази хипотеза за себе си. Не искаше да изразява мнение, без да е сигурна. Първо трябваше да говори с Джеймисън и да разгледа случая от всички страни, защото, ако беше права, тази игра щеше да се окаже много по-страшна от очакваното.

— Играта започнала с предизвикателство — каза тя. Трябваше да обясни на Мадърс за какво става дума. — В картичката пишело „Осмеляваш ли се да играеш?“, така че може да става дума за поредица от предизвикателства, завършваща с убийство. Ако всяко следващо предизвикателство е и по-сериозно, играчът може да изгуби представа за реалността на действията си.

— Не можеш да накараш някого да извърши убийство, като просто му поставиш поредица от предизвикателства. Хората не са толкова глупави.

— Зависи от човека.

— Значи ако създателите на „Синият кит“ привличат деца, склонни към самоубийство, тази игра привлича хора, които искат да убиват?

Инспектор Мадърс изправи рамене и продължи да развива теорията си.

— Ако някой не знае как или няма смелостта да пречука половинката си, се включва в играта.

— В хода на разследването ще установите, че семейство Греъм са имали проблеми — каза Блум.

— Но кой би убил пред децата си?

Мадърс се облегна на кухненския плот.

— Това не ми е ясно.

— Ако играта ти е нужна, за да те мотивира за убийство, значи си имал задръжки. В такъв случай обаче няма да извършиш престъплението така безскрупулно, пред очите на децата си.

— Именно. Значи, както вече казах, трябва да е била луда, пияна или дрогирана.

Блум отпи от горещата вода.

— Или е възнамерявала да убие и децата.

Знаеше, че и Мадърс си е помислила същото. Тя имаше опит в разследванията и разпитите и нямаше как да не е забелязала страха на Фред.

— Предполагам знаете, че зад всички престъпления стоят пет ключови мотивации. Принуда: трябвало е да го направи, за да оцелее. Нужда: направила го е, за да получи нещо в замяна, например пари или дрога. Навик. Емоция — не мисля обаче, че това е престъпление от страст. Особености на характера — всичко от лудост до изпитване на удоволствие от престъплението.

— Дали е луда? — завърши Мадърс. — А ако е била дрогирана? Ако някой й е дал някакъв халюциноген?

— Все пак трябва да има задействащ мотив. Да кажем, че е взела нещо. Защо се е прибрала у дома, след като е отсъствала близо три месеца?

Инспектор Мадърс кимна.

— Вижте, всичко това са просто хипотези. Ще разгледам случая от всички страни. Казвам само, че човешките същества са мотивирани животни. За постъпките ни обикновено си има причина. Ако установим най-вероятната мотивация за действията на Фей Греъм, може би ще успеем да спрем тази игра.

— Ако станалото е свързано с играта.

— Именно — каза Огъста и добави наум: О, определено е свързано с играта.

19

— Какво става?

Джеймисън бе преполовил сандвича с шунка и сирене, а на бюрото му го очакваше половин литър плодов сироп.

— Откри ли бащата на Джейн? — попита Блум. По целия път към Лондон тя беше търсила пропуски в теорията си, но без успех. Макар все още да не я бе изказала гласно, знаеше, че е вярна.

— Не. Джейн не знае дори фамилното му име. Все едно да търсим игла в купа сено.

За Джеймисън въпросът беше приключен.

Блум въздъхна, съблече палтото си и седна. Джеймисън не каза нищо. Знаеше как да я накара да говори.

Блум пое дълбоко дъх.

— Фей Греъм се прибрала, за да убие съпруга и децата си. Нямам доказателство за децата, но съм сигурна, че това е било намерението й. Намушкала баща им и ги подгонила с нож. Спряла едва след като дъщеря й размахала плюшен тигър пред лицето й и изръмжала.

— Разбира се, това би спряло психопат — каза Джеймисън.

Блум не отговори.

Джеймисън я погледна с широко отворени очи.

— Шегуваш се. Нима мислиш, че Фей страда от психопатия?

— Четирима души са изчезнали. Нямат нищо общо помежду си, но явно играят една и съща игра. Но защо? Кой би направил подобно нещо? Със сигурност не безумно влюбеният годеник и бъдещ баща, нито любящата майка на две малки деца. Студентът може да е достатъчно глупав, но другите? Нужно е специално стечение на обстоятелствата. Или определен тип характер.

— Не. Няма начин. Нали не предполагаш, че всички са…

— Стюарт е бил идеален партньор. Грейсън — преуспяващ син. Лана — смела самотна майка, макар и с някои недостатъци. Фей — способна счетоводителка. Ако се разровим малко обаче, ще видим, че всичко това е само фасада. Стюарт е тормозел колегите си, Грейсън е бил слаб студент, Лана — лъжкиня, а Фей е имала доста неприятен характер.

— И по какво тези хора се различават от нас? Ти си доказан психолог, но личният ти живот е катастрофа. Аз съм приятен събеседник, но с провалена кариера. Хората са едновременно добри и лоши. Ти самата постоянно го повтаряш. Фей може наистина да е възнамерявала да избие цялото си семейство и това може да означава, че е психично болна, но не значи, че и останалите са такива.

— Лана ли имаш предвид?

— Да. Точно нея имам предвид.

Блум отпусна длани върху бюрото пред себе си и заговори меко:

— Предвид това, което знаеш за Лана, би ли казал, че проявява известна безотговорност?

— Знаеш, че бих, но…

— А склонност да живее на гърба на другите? Например да разчита на дъщеря си да се грижи за дома, а на приятелите си — да отглеждат детето й?

— Добре де.

— Би ли я описал като импулсивна жена, която лесно се отегчава?

Джеймисън се намръщи.

— Понякога. Клеър вероятно би я описала така.

— А какво ще кажеш за неспособността й да поема отговорност за действията си или за непрестанните лъжи?

Джеймисън не отговори.

— Ти и Клеър долавяли ли сте у Лана съжаление или чувство за вина заради начина, по който се отнася с Джейн?

— Това е лудост, Огъста. Стига. Наистина преувеличаваш.

— Правило ли ти е впечатление дали Лана Рейд притежава повърхностен чар или необичайно високо самочувствие, или слаба емоционалност, или…

— Знам, знам. Липса на емпатия. Разбирам. Тя отговаря на много от симптомите.

Блум изчака, за да даде време на идеята да узрее в главата на партньора й. После каза:

— Честит първи рожден ден.

Джеймисън се облегна на стола си.

— Всъщност е очевидно — каза тя.

Джеймисън понечи да поклати глава, но спря, намръщи се и я погледна в очите.

— Картичките за едногодишни обикновено съдържат две изречения. „Честит първи рожден ден“ и…

— Ти си един[6] — допълни Джеймисън.

— Ти си един — каза Блум. — Един от какво? Един от нас? Един от тях? Мисля, че тези хора са подбрани с някаква цел. Един процент от населението има психопатни наклонности. Ако съм права, в играта участват и други хора.

Джеймисън мина покрай метростанцията на площад „Ръсел“ и влезе в кръчмата „Маркиз Корнуолис“. Имаше нужда от питие. Хипотезата на Блум беше потресаваща. Тя нямаше слабост към ексцентричните теории и рядко приемаше идея, без да я обмисли добре. Последното й предположение обаче звучеше странно първосигнално. Като нещо, което той би отхвърлил като шега. Като нещо, над което би се надсмял. Куп психопати играят игра? Заедно? И защо? С каква цел? Джеймисън си спомни за терористичните заговори, по които беше работил в тайните служби, и потрепери. Онези хора бяха нормални, но радикализацията ги караше да вършат лудости. На какво би бил способен човек без съвест?

Въпреки тъмния дървен под, викторианските камини и стабилните дървени маси „Корнуолис“ беше светъл и просторен бар. Местата край прозорците бяха заети от големи групи елегантно облечени клиенти. Джеймисън видя Стеф на бара. Той вдигна ръка и помаха. Стеф работеше в офиса на Британския лекарски съюз, който се намираше наблизо, и често прекарваше тук делничните вечери. Беше дребна и весела, имаше къдрава рижа коса и мръснишки смях. Джеймисън беше имал няколко забежки с нея — нищо сериозно, просто забавление по негов вкус. След като в продължение на повече от десет години бе крил професията си от всички жени, с които бе излизал, той беше станал поддръжник на случайните и неангажиращи връзки. Сега се надяваше Стеф да разведри деня му.

— К'о ста’а? — каза Стеф с ужасен уелски акцент.

Джеймисън се усмихна. Харесваше му, че се старае.

— Ще пиеш ли нещо? — попита той. — Имах ужасен ден.

— Звучи страхотно. Брой ме.

Стеф вдигна два пръста към бармана.

— „Перони“[7], моля.

Тя се обърна към Джеймисън.

— Искаш ли да говорим?

— Не.

— Добре.

Бирите пристигнаха и двамата се чукнаха с бутилките. Джеймисън надигна шишето към устните си, но спря. Някаква жена се приближи, мина зад Стеф и сложи ръка на рамото й.

— Ще тръгвам, Стеф — каза тя. — Благодаря за поканата.

Джеймисън искаше да погледне към жената, но не му се щеше околните да видят, че я гледа.

Стеф се завъртя на бар стола.

— Сигурна ли си? Ние едва започваме. По-късно ще си вземем нещо за хапване.

Стеф погледна към Джеймисън.

— Съгласен ли си, Маркъс?

Преди Джеймисън да успее да отговори, жената каза:

— Много си мила. Може би следващия път.

Той не можеше да спре да се взира в сините й очи. На устните й се изписа едва забележима усмивка.

— Приятно ми е — каза тя. Тези думи очевидно бяха предназначени за него.

Джеймисън проследи с поглед русата жена, а Стеф започна да разказва за някакъв актьор, когото видяла във влака.

— Коя е тази жена? — прекъсна я той.

— Лекарка, която работи в Лекарския съюз. Сара някоя си. Не си спомням фамилното й име. Мила е. Малко е скучна, но иначе е доста приятна.

Джеймисън продължи да пие бирата си и да си бъбри със Стеф, но вече не се надяваше тя да го покани в дома си. Сексапилната усмивка и думите „Приятно ми е“ го бяха смутили. Каза си, че би било хубаво отново да срещне доктор Сара Някоя-си. Наистина много хубаво.

20

Главен комисар Стив Баркър се обади в 7:30, когато Блум тъкмо завършваше сутрешното си бягане. Предишната вечер тя му беше изпратила в имейл резюме на информацията, получена до момента, и очакваше обаждането му.

— След смъртта на Хари Греъм реших да сформирам оперативна група — каза той. — Прегледах информацията, която си ми изпратила за тази игра, и мога да осигуря допълнителни ресурси за проследяването на другите играчи. Не искам повече смъртни случаи.

Блум застана до мивката, напълни чаша с вода и отпи голяма глътка.

— Благодаря, Стив — каза тя. — Вашата дирекция ли ще води разследването?

— Като начало да. Говорих с колегите в столичната дирекция и ако успеем да ги убедим, че въпросът е от национално значение, може да поискат да поемат стратегическото ръководство, но засега ще работите с мен.

— Чудесно. Ако искаш, с Маркъс можем да дойдем днес за брифинг и да решим какво ще правим по-нататък.

— В имейла пишеш, че имате работна хипотеза.

Блум бе споменала, че имат теория, но не бе уточнила, че става дума за психопати.

— Така е, но предпочитам да го обсъдим лично. Въпросът е деликатен и доста спорен.

— Добре. Очаквам да чуя мнението ти, Блум. Да организирам ли брифинг тази сутрин?

Три часа по-късно Блум и Джеймисън пристигнаха в дирекцията на полицията на Ейвън и Съмърсет в Портисхед. По пътя Блум беше взела Джеймисън от дома му в Уембли. Той беше предложил да шофира, но тя не искаше да я взема от дома й. През петте години, откакто работеха заедно, Джеймисън не й беше ходил на гости нито веднъж. Блум знаеше, че това го побърква.

Инспектор Карли Мадърс ги посрещна на регистратурата. Блум представи Джеймисън и тримата се отправиха към една от заседателните зали. Главен комисар Баркър ги очакваше заедно с шестима полицаи в цивилно облекло. На стената в дъното на залата висеше бяла дъска, на която бяха окачени снимките на Фей и Хари Греъм, Лана Рейд, Грейсън Тейлър и Стюарт Роуз-Бътлър. Под фотографията, на която Фей и Хари се усмихваха, бяха поставени две ужасяващи снимки на окървавеното тяло на Хари. Под тях Фред и Джулия се усмихваха от училищна снимка, а невинните им лица не подозираха какви ужаси им предстои да изживеят.

— Как са Фред и Джулия? — обърна се Блум към Мадърс.

— Социалните служби са ги настанили в приемно семейство. Майката на Фей починала преди години, а баща й е в старчески дом. Родителите на Хари живеят в Испания. Пристигат със самолет този следобед и вероятно ще вземат децата със себе си.

— Добро утро — каза Баркър, опитвайки се да привлече вниманието им. — Добре дошли, доктор Блум. А това трябва да е господин Джеймисън.

Двамата с Джеймисън се ръкуваха.

— Много се радвам, че работите с нас по случая.

Разбира се, сега случаят принадлежеше на полицията. Когато нещата станеха интересни, полицаите винаги проявяваха чувство за собственост.

Бейкър продължи:

— Позволете ми да ви представя екипа. Познавате инспектор Мадърс. А това е сержант Фил Грийн.

Баркър посочи висок, слаб мъж със сив костюм, който имаше същия цвят като късата му коса. Сержант Грийн кимна за поздрав.

— Това е полицай Крейг Лоугън, нашият технически гений. Знае всичко за киберпрестъпленията. До неотдавна беше на стаж в Националната криминална агенция, отдел „Киберпрестъпления“.

— Добро утро — каза полицай Лоугън, най-младият човек в залата. Беше малко над 25-годишен, а грапавата му кожа подсказваше, че като юноша е страдал от тежко акне.

Баркър посочи други двама полицаи, мъж и жена, които седяха на бюрата зад него.

— И накрая — полицай Радж Ахтар и полицай Кей Уилис, двама от най-опитните ни криминалисти.

Двамата по-възрастни полицаи се усмихнаха на Джеймисън и Блум.

— Както вече ви казах, доктор Блум води един от най-интересните курсове в Националния център за обучение. Става дума за курс по психология на мотивираните престъпления. Завърших го преди три години, беше възхитително и провокативно преживяване. Освен това тя е вещо лице към Кралската прокуратура, а заедно с господин Джеймисън предлагат специализирана помощ при разследвания. Така ли е?

Той погледна към Блум.

— Абсолютно. Благодаря ти, Стив.

Когато сътрудничеше на полицията, Блум умишлено наричаше старшите служители по малко име. Цивилните не бяха длъжни да се обръщат към полицаите по чин. Това напомняше на екипа, че Блум и Джеймисън не са част от обичайната йерархия.

— Не можах да открия много информация за вас, господин Джеймисън — каза Баркър.

Джеймисън се усмихна.

— Аз съм бивш служител на тайните служби.

Блум усети обичайната вълна от нервност, която изпълни стаята. Полицаите често се отнасяха с особено подозрение към миналото на Джеймисън в службите.

След като личната асистентка на Стив поднесе чай, кафе и бисквити, Блум взе думата:

— Знаем, че Фей Греъм първа е получила една от онези картички за рожден ден. Това е станало на пети януари. Може би сте видели снимката, която изпратих снощи. На лицевата страна на картичката пише „Честит първи рожден ден“, а вътре: „Твоят подарък е играта. Осмеляваш ли се да играеш?“. Няма друга информация, но в долната част на картичката има малка лепенка. На другите три картички също има такива лепенки, затова предполагаме, че там е било залепено нещо.

— Защо „Честит първи рожден ден“? — попита Бейкър, който беше приседнал на ъгъла на едно от бюрата и бе стъпил на стол с единия си крак, обут в безупречно излъскана обувка.

— Ще стигне и до това — каза Джеймисън.

Блум знаеше, че партньорът й се отнася скептично към хипотезата й, затова й беше интересно как ще реагира екипът.

— Фей Греъм изчезнала същия ден и от нея нямало вест до началото на тази седмица, когато се върнала в дома си. От сина й Фред научихме, че намушкала Хари Греъм до смърт.

Това очевидно беше известно на екипа.

— Фей Греъм разговаряла ли е по телефона, докато е била в неизвестност? — попита полицай Кей Уилис.

— Не е говорила със семейството и работодателя си. Ще ни трябва съдебна заповед, за да прегледаме телефонните й разговори — обясни Блум.

— Ще се заема с това — каза Уилис.

— Да проверим разговорите и на останалите — предложи Джеймисън. — Прегледах профилите на четиримата в социалните медии; не са били активни, откакто са в неизвестност, но ни е нужна по-подробна проверка на активността им през последната година. Искам да знам дали са посещавали определени групи или сайтове.

— Аз ще се заема — каза полицай Крейг Лоугън и отбеляза нещо в тефтера си.

— Благодаря — каза Блум. — Грейсън Тейлър, 20-годишен студент по политология в Шефилдския университет, получил същата картичка и изчезнал в нощта на десети февруари, след като отпразнувал рождения си ден. Стюарт Роуз-Бътлър, 29-годишен служител в супермаркет от Лийдс, изчезнал след пътен инцидент сутринта на рождения си ден на двайсет и четвърти февруари.

— Имаме свидетел, който твърди, че е видял шофьора на другата кола да подава бяла картичка на Стюарт, преди да си тръгне — вметна Джеймисън.

Блум продължи.

— Подадохме молба до полицията в Западен Йоркшър да ни изпрати адресите на тримата свидетели на произшествието, но ако можете да ускорите процеса, това ще ни е от полза.

— Ще говоря с тях — каза полицай Радж Ахтар.

Блум кимна.

— И накрая, Лана Рейд е изчезнала на рождения си ден на девети март. Тогава поехме случая. Дъщерята на Лана, Джейн, ни помоли за помощ.

— Познавам Джейн от дете — обясни Джеймисън. — Сестра ми често се грижеше за нея, когато Лана Рейд беше на военна мисия в чужбина. Наскоро обаче установихме, че Лана не работи и никога не е работила за армията на каквато и да било длъжност.

— Какво е правила в такъв случай? — попита Баркър.

— Нямаме представа.

Джеймисън взе химикалка от бюрото, до което седеше, и я подхвърли с дясната си ръка.

— Това си остава загадка.

— Какви са работните ни теории?

Джеймисън погледна към Блум. Очевидно не възнамеряваше да говори в тази част от брифинга.

— Доколкото ни е известно — започна Блум, — между четиримата изчезнали няма ясна връзка. Те са на различна възраст, от различен пол и с различни професии. Някои имат деца, други не. Родени са и живеят на различни места и според показанията на семействата им не се познават. Имаме предположения, че всички са били нещастни, но не разполагаме с данни за сериозни проблеми като дългове, депресия или психически проблеми. Това, което знаем със сигурност, е, че и четиримата са живели в лъжа. Както каза Маркъс, Лана не е работила в армията, Грейсън е бил напът да изгуби студентските си права, не знаем нищо за живота на Стюарт, преди да се събере с годеницата си, а Фей казала на работодателите си, че е щастлива у дома, но съпругът й твърдеше, че се държала ужасно.

— Класика — обади се сержант Грийн.

Джеймисън се усмихна.

Блум продължи:

— Зададох си въпроса от какви подбуди биха приели предизвикателство само защото случайна картичка за рожден ден ги е приканила да го сторят. Защо са зарязали досегашния си живот, за да играят тази игра? Мисля, че има три възможности. Първата е изнудване. Някой е узнал тайните им и заплашва да ги изобличи. Фей Греъм може би е решила да предизвика изнудвача, като е убила съпруга си.

— Звучи жестоко, но съм виждала и по-големи лудости — каза инспектор Мадърс. — Трябва да се разровим в миналото им и да видим какви мръсни тайни ще открием.

Блум кимна.

— Втората теория е, че тези хора играя играта, защото очакват нещо в замяна. Да вземем за пример Фей: може да е искала да убие съпруга си, а тази игра я е подготвила физически и психически за това предизвикателство.

— В такъв случай може да пострадат и други невинни хора. А каква е третата теория? — попита главен комисар Баркър.

— Тя е малко по-обезпокояваща — каза Блум.

— Това е твоята спорна теория.

Главен комисар Баркър се огледа, за да се увери, че всички слушат.

— Забелязах, че играчите имат някои общи черти, които ме тревожат.

Блум се изправи, взе маркер от поставката под бялата дъска и докато говореше, нахвърля няколко ключови думи.

— Стюарт, Фей и Грейсън са минавали за общителни и чаровни хора. От друга страна, и четиримата са били изпечени лъжци. Бившият работодател на Стюарт го описа като човек, който манипулирал и тормозел околните. Знаем също, че Лана дълго време е лъгала собствената си дъщеря, както и още няколко души, сред които сестрата на Джеймисън. Когато разговаряхме с Хари Греъм, той сподели, че жена му често била гневна и агресивна. Наставникът на Грейсън пък ни разказа, че студентът заплашвал да му стъжни живота, ако го кара да посещава занятия. Друга обща черта е паразитният начин на живот и неспособността за поемане на отговорност. Лана оставяла други хора да се грижат за дъщеря й, а Стюарт водел щастлив и изключително уютен живот с богатата си годеница, макар че самият той не можел да си намери дори нискоквалифицирана работа. И разбира се, всички тези хора са били достатъчно безотговорни и импулсивни, за да зарежат дома, семейството, работата и досегашния си живот заради някакво предизвикателство… И така, имаме списък с общи черти, които звучат обезпокояващо.

Блум прочете на глас списъка на бялата дъска.

— Чаровни, лъжци, манипулатори, тормозят околните, паразити, безотговорни, импулсивни. Към списъка можем спокойно да добавим и бързо се отегчават и нямат реалистични цели, тъй като забелязахме индикации за това при всеки от четиримата изчезнали.

— Това изглежда като описание на средностатистическа отрепка с криминално досие — каза сержант Грийн.

Блум кимна.

— Може би е така.

Тя взе нов маркер от поставката, този път червен, и изписа втора колона от думи: високо самомнение, слаба емоционалност, отсъствие на чувство за вина, липса на емпатия. Психоложката огледа лицата в залата. Карли Мадърс и сержант Грийн се мръщеха.

— Чували ли сте за антисоциалното личностно разстройство? — попита Блум и посочи втория списък. — Защото ако добавим последните четири качества, ще имаме всичките му симптоми.

— Това не е ли…? — обади се инспектор Мадърс.

— Да — прекъсна я Джеймисън с равен глас и безизразно лице. — Психопатия.

— Смята се, че един на всеки сто души притежава антисоциални личностни качества. Тези хора живеят сред нас и се вписват изумително добре — каза Блум.

— Един на всеки сто? — попита сержант Грийн. Явно той беше скептикът на групата; винаги беше добре да има поне по един такъв.

— Това е цял спектър от характеристики. Вероятно всеки човек притежава част от тях, а при някои дадено качество, например импулсивността, е по-силно изразено. При някои хора обаче всички тези черти са крайно развити. Това е особеност на характера като всяка друга и не означава, че всички тези хора ще станат серийни убийци. Повечето никога няма да извършат престъпление.

— И какво? Просто не правят нищо? — подхвърли цинично сержант Грийн.

— Да, като всички нас.

Блум върна червения маркер на поставката.

— Живеят както могат. Някои знаят, че са различни, и прикриват този факт, други просто вярват, че са нормални, и предполагат, че и останалите хора мислят и се чувстват по същия начин.

— Според мен последните характеристики, записани с червен маркер, са истинските симптоми на психопатията. А вие нямате доказателства за наличието на която и да било от тези черти при четиримата играчи — каза инспектор Карли Мадърс.

Главен комисар Баркър отговори вместо Блум:

— Защото тези качества се забелязват много по-трудно. Те описват как се чувства човекът: отсъствие на чувство за вина, липса на емпатия, високо самомнение.

— Именно — каза Блум. — Не можем да преценим тези неща, без да говорим със самите хора.

Сержант Грийн кимна, но продължи да се мръщи.

— Да приемем, че и четиримата са психопати. Защо им е да играят някаква глупава игра, за бога?

— Хората, които притежават антисоциални качества, имат притъпени емоции. Те рядко се чувстват уплашени, принудени или мотивирани да се впишат в обществото, затова вземат решения на принципа Какво печеля аз от това?. За тях животът е игра. Те са състезателни личности, изпитват чувство за превъзходство спрямо другите хора, а решенията им са напълно егоистични.

— Значи една игра за тях би била по-привлекателна, отколкото за нормален човек? — попита полицай Кей Уилис.

Блум се въздържа от уточнението, че няма такова нещо като „нормален човек“.

— Нещо повече. Ако съм права, тази игра е била създадена специално за тях. Мисля, че някой е избрал хора с тези качества и ги е поканил да играят.

— Как ги е избрал? — попита Баркър.

— Не знам. Затова се нуждая от помощта ви.

Блум погледна към полицай Лоугън.

— Възможно ли е да е станало по интернет? Някой да е проследил решенията и поведението им? Или дори да ги е накарал да попълнят анкета?

— Как, по дяволите, ще направиш това, без хората да заподозрат нещо? — намеси се сержант Грийн.

— Хората постоянно попълват анкети — отвърна полицай Лоугън. — За целите на маркетинга. Говоря за въпросници от рода на „Какво животно си?“, които се въртят в социалните медии. Всички те са предназначени да събират личните ни данни.

— Значи някой би могъл да направи собствен въпросник, за да открива психопати?

Джеймисън започваше да схваща идеята.

— Възможно е. Мога да проследя онлайн активността на четиримата и да проверя дали са попълвали анкети или въпросници — предложи Лоугън.

— Отлично — каза Блум.

— Доколко си убедена в теорията си? — попита главен комисар Баркър. — Колко ресурси трябва да отделим за тази версия в сравнение с другите две?

— Мисля, че би било разумно да работим и по трите версии в името на обективността. Има обаче още една подробност, която според мен накланя везните в полза на третата теория.

Блум бръкна в дамската си чанта и извади картичка, която бе купила на една бензиностанция. На лицевата й страна беше нарисувано зайче, което караше червен влак, а над него пишеше YOU ARE ONE.

— Мисля, че „Честит първи рожден ден“ е игра на думи или може би дори шега. Смятам, че тази фраза съдържа послание; значението й е „Следя те и знам, че си единствен". За един егоцентричен човек с висок състезателен дух и любов към риска чувството, че е избран, би направило предизвикателството още по-неустоимо.

Полицай Кей Уилис се наведе напред.

— Значи твърдите, че някъде там има четирима психопати, които играят някаква извратена игра, но не знаете защо го правят?

Джеймисън се усмихна на Уилис, след което погледна към Блум.

— О, не. Доктор Блум има предвид, че някой избира психопати за участие в игра и че един процент от хората са психопати. Така че играчите вероятно са много повече от четирима. Ако тя е права, разбира се.

В залата се възцари гробна тишина.

21

Откакто момичетата ходеха на училище, кухнята на Клеър изглеждаше много по-подредена, без играчки на пода и пастели на масата.

— Къде е Джейн? — попита Джеймисън.

— Отиде на пазар в града с приятелките си. Не че има пари, горкото момиче. Дадох й 20 лири, но с тях може само да си поръча обяд. Каква е тази тайнственост? Защо беше това Трябва да говоря с теб насаме? — попита Клеър, като снижи гласа си, имитирайки доста сполучливо брат си.

Джеймисън потисна внезапно обзелата го паника. Не му харесваше, че Джейн е сама навън. Фей беше убила съпруга си. Дали Лана бе в състояние да нарани собствената си дъщеря?

— Става дума за най-новата ни теория. Има вероятност Лана да е била поканена да участва в тази игра заради характера си.

— Какво имаш предвид?

— Спомняш ли си нещата, заради които я укоряваше? Че е безотговорна майка, че прекалява с алкохола и не се прибира по цяла нощ. Може би това не е всичко.

— Продължавай.

Клеър отпи шумно от чая си, точно както правеше майка им.

— Това няма да ти хареса, сестричке, но се оказва, че Лана е лъгала с години. Тя никога не е била изпращана в чужбина от армията, защото никога не е служила нито в сухопътните войски, нито във флота, нито в Кралските военновъздушни сили, нито в каквато и да било военна организация.

Клеър застина с чаша пред лицето.

— Какво?

— Тя не работи и никога не е работила за армията или за правителството, нито официално, нито под прикритие. Мой бивш колега от тайните служби провери всички бази данни. Потърси я във всички системи, които работят с лични данни, разпознаване на снимки, биометрични данни като пръстови отпечатъци и ДНК — и нищо.

— Но тя ми изпращаше снимки от Афганистан.

Клеър стана и взе айпада си от кухненския плот.

— Беше на пет мисии. По време на три от тях се грижех за Джейн.

Клеър подаде айпада на брат си. На снимката Лана, облечена в камуфлажен панталон и пясъчножълта тениска, беше клекнала до двама свои колеги; всички държаха цигари и се усмихваха към обектива.

— Можеш ли да ми изпратиш тази снимка?

Клеър взе айпада и натисна дисплея няколко пъти.

— Готово.

— Това, което ще кажа, ще прозвучи странно и не искам да те плаша, но би ли казала, че у Лана има нещо злокобно?

— Злокобно?

— Нали разбираш, нещо мрачно, объркано и нездраво. Такова нещо.

— Тя определено е мрачна и объркана. В известен смисъл е и нездрава — злоупотребява с алкохол и наркотици — но винаги съм мислила, че страда от посттравматично стресово разстройство, защото тя твърдеше така. Казваше, че е видяла ужасни неща и това я е променило.

— Но не е видяла нищо. Някога показвала ли е, че се чувства виновна?

Клеър сви рамене.

— Сигурна съм, че е изпитвала вина.

— Но показвала ли го е?

— Какво намекваш, Маркъс? Стига недомлъвки. Изплюй камъчето.

Джеймисън поклати глава.

— Не мога, сестричке. Не и докато не узнаем повече. Не би било честно спрямо Лана и Джейн. Имам обаче още един въпрос: какво знаеш за миналото на Лана? Къде е живяла, преди да се нанесе тук? Опитах се да открия бащата на Джейн, но не знам дори как се казва.

— Имам името му записано някъде. Преди години Лана ми даде акта за раждане на Джейн. Трябваше да й извадя паспорт.

Джеймисън повдигна вежди въпросително.

— Остана при нас едно лято, а ние планирахме да ходим на почивка. Почакай за минутка. Мисля, че актът за раждане все още е горе.

Клеър стана и излезе от кухнята.

Джеймисън зачака, като се надяваше, че не е издал твърде много информация. Беше възможно Блум да греши. Може би нямаше да се наложи да съобщават на Джейн, че майка й страда от психопатия.

Клеър се върна с продълговат лист розова хартия.

— Ето. Знаех си, че го пазя.

Джеймисън взе акта за раждане; искаше му се да е подреден като сестра си. Майка им беше същата. Той прегледа документа. Срещу думата „баща“ пишеше „Томас Лейк“.

Докато отваряше вратата на колата си, Джеймисън забеляза позната фигура да седи на зида пред къщата до дома на Клеър.

— Клеър каза, че си отишла в града с приятелки.

Джейн го погледна с подути, зачервени очи.

Той седна на зида до нея и сложи ръка на рамото й.

— Какво е станало?

— Чух Клеър да говори с теб по телефона. Искаше да се видиш с нея в мое отсъствие. Мама е мъртва, нали?

— О, Джейн.

Джеймисън я прегърна малко по-силно.

— Боя се, че нямаме вести от майка ти, нито добри, нито лоши.

— Тогава защо искаше да говориш с Клеър насаме?

— Виж, миличка, знаеш, че за Клеър и Дан си част от семейството, както и за мен; каквото и да стане, имаш дом.

— Отговори на въпроса ми. Искам да знам какво става. Тя ми е майка.

Джеймисън пое дълбоко дъх. Джейн имаше право да знае онова, което бяха открили; той обаче щеше да се придържа към фактите.

— Установихме, че майка ти не работи и никога не е работила за армията.

Той замълча, за да даде на Джейн време да осмисли чутото.

След малко тя попита:

— Тогава откъде е вземала пари?

Джейн беше практично момиче. Джеймисън очакваше бурно да отхвърли твърдението му.

— Не знаем — каза той.

Джейн се намръщи.

— Защо й е да лъже?

Въпрос за един милион долара.

— Не знаем.

— А какво знаете?

— Знаем…

Джеймисън се поколеба. Искаше да подбере внимателно думите си.

— Знаем, че Фей Греъм е жива три месеца след като е изчезнала. Значи има голяма вероятност майка ти и другите изчезнали също да са живи.

— Само че някой е убил мъжа й. Видях го по новините. Откъде знаете, че не е убил и Фей?

— Сигурни сме, че Фей все още е жива.

— Откъде знаете? Прибрала ли се е?

— Съжалявам, Джейн. Работим много усърдно с помощта на полицейски екип. Ще направим всичко по силите си, за да намерим майка ти, а междувременно ще се опитам да открия баща ти.

Джейн скочи от зида.

— Не! — каза тя. — Не искам да го правиш! Не искам да ме доближава. Ти каза, че тук винаги ще бъда у дома си. Не го искам в живота си. Искам мама да се върне.

— Добре, добре — вдигна ръце Джеймисън. — Не се безпокой. Трябва да се опитам да го намеря и да му задам някои въпроси във връзка с миналото на майка ти.

Джейн сложи ръце пред устата си и очите й се разшириха.

— Мислите, че е той, нали? Мислите, че я е отвлякъл!

— Не, Джейн. Не мислим така. И през ум не ни е минавало.

Джейн го погледна.

— Не ти вярвам. Лъжеш.

Джеймисън криеше повече, отколкото казваше. Той слезе от зида и постави дланите си върху раменете на Джейн.

— Ти ни помоли за помощ, Джейн, и ние правим всичко по силите си, но трябва да ми се довериш. Ще можеш ли да го направиш?

22

27.03.

Скъпо дневниче,

Онази кучка Клаудия ще съжалява, задето се заяде с мен. Няма да разбере какво съм направила — твърде умна съм, за да го допусна. Но ще й се иска да си беше кротувала.

Мислеше си, че може да обърне нещата в своя полза и да спечели симпатиите на групата. Казала им, че съм особнячка, чудовище или нещо подобно, макар че тъкмо аз я спасих от повторно изнасилване. Не очаквах подобна „благодарност".

Работата е там, че тя трябва да се научи да внимава. Дарън Шоу Гадняра го знае — моливът във врата му предизвикал инсулт, така че в момента той е напълно обездвижен. Сега и Клаудия ще го научи.

Не беше трудно. Просто се обадих на другите момичета. Казах им колко ми е мъчно, че Клаудия лъже. Казах на всяка, че съм се обадила само на нея, защото е най-добрата ми приятелка, а те повярваха, защото ме обичат. После им казах някои от нещата, които съм чула Клаудия да казва на Дарън Гадняра, например колко много го обича и желае. Всичко това, разбира се, са лъжи, но беше достатъчно само да посея зрънцето на съмнението… и бедната малка Клаудия се превърна в чудовище.

Но повярвай ми, аз още не съм приключила с тази предателка.

Серафин се облегна на стола и препрочете написаното. Доктор Блум беше права. Беше освобождаващо да пише за себе си. Можеше да събере всичките си победи в един малък тефтер, а после да ги преживява отново и отново и да им се радва, когато си поиска.

23

Блум седеше по турски в креслото в ъгъла на спалнята си и четеше „И страж да бди на пост“[8], когато телефонът й звънна. Тя нямаше нищо против прекъсването. Дори не беше сигурна дали книгата й харесва. Не беше като „Да убиеш присмехулник“.

— Блум — каза тя вместо поздрав.

— Огъста, обажда се Стив Баркър. Извинявай, че ти звъня толкова късно, но началникът ни се обади и попита защо разследваме случая с изчезналите рожденици.

— Откъде знае за тях?

— Когато полицай Лоугън започнал да търси информация по темата в интернет, на шефа му светнала червена лампичка.

— Значи вече е знаел за случая?

— И да, и не. Оказва се, че и наш колега е изчезнал: главен инспектор от управлението в Мърсисайд. Пропуснал три смени подред и шефът му изпратил двама полицаи да го потърсят в дома му. Намерили една от онези картички.

— Кога?

— Миналата седмица. В сряда. Главният инспектор имал шарено досие. Бил разследван три пъти. Като млад полицай бил замесен в прикриването на инцидента на стадион „Хилзбъро“[9]. Преди 10 години бил обвинен в опит за изнасилване. Обвиненията били повдигнати от свидетелка по един от случаите му; по-късно тя ги оттеглила. Наскоро отново го разследвали. Носели се слухове, че взема подкупи от местна престъпна фамилия, за да си затваря очите.

— Ясно.

Блум отвори таблета си.

— Как се казва?

— Главен инспектор Уорън Биърдсли.

— Началникът ти каза ли нещо друго?

— Че трябва да внимаваме какво говорим. И с кого. Връзките с обществеността са му приоритет.

Баркър замълча за момент, след което каза:

— Имам ужасното усещане, че може да си права за този случай, Огъста.

Докато Блум разговаряше с главен комисар Баркър, Лана Рейд се мъчеше да се настани удобно пред вратата на един магазин и да се завие с откраднато одеяло, което миришеше на вкиснала бира и урина. Беше сгрешила в избора на жертви; това беше проблемът. Банкер и адвокат. Твърде амбициозна задача. Не им допадаше, че пие, тъй като си лягаха рано и на сутринта отиваха на работа; освен това бяха безскрупулни. Адвокатът я изрита преди два часа и отказа да й даде нещата, които бе събрала през последните две седмици. Заяви, че това било компенсация за всичко, което трябвало да изтърпи. Нейната задача бе да го оскубе добре, да му открадне парите и да го манипулира.

Виновно беше пиенето. Трябваше да спре. Можеше да се справи по-добре. Трябваше да напредва в играта с бясна скорост.

Понякога не можеше да се пребори със скучния живот на самотна майка от предградията. Затова заминаваше — само за няколко месеца — и живееше паралелен живот. Намираше някой мъж, привличаше вниманието му, манипулираше го, живееше на негов гръб — наречете го както искате. Умееше да намира богати, самотни мъже, които се влюбваха в нейния сексапил на ранима героиня. Тази роля й харесваше. Не можеше обаче да изостави напълно Джейн. Тя беше нейно дете, нейна отговорност, така че в крайна сметка Лана винаги се завръщаше у дома.

24

На път за работа Джеймисън възнамеряваше да мине по булеварда и покрай сградата на Британския лекарски съюз, но вместо това пое по обичайния маршрут на Блум, излезе от булевард „Юстън“ и мина по тихите странични улички. Избра този маршрут напосоки. На няколко минути от офиса се натъкна на малко кафене на име „Форк“. Сгушено между стени, облицовани с керамични плочки, със светлата си дървена ламперия и големи сводести витрини то напомняше на Джеймисън за кафенетата в континентална Европа. А на опашката пред касата стоеше доктор Сара Някоя-си. Беше облечена в семпла черна рокля и черни обувки с висок ток, които подчертаваха стегнатите й прасци. Русата й коса беше прибрана в стегнат кок.

— Здравейте отново — каза Джеймисън, като застана на опашката.

Жената се обърна.

— О — възкликна тя смутено. — Здравейте.

— Маркъс Джеймисън. Запознахме се онази вечер в бар „Маркиз“. Бяхте там със Стеф Чембърс.

Беше леко разочарован, че жената не го помни.

— Извинете — усмихна се тя. — В последно време се запознах с толкова много нови хора, че вече ми се сливат!

Тя се обърна към касиерката, за да поръча кафе с мляко.

Ох, помисли си Джеймисън.

— Какво да бъде? — попита момичето на касата.

— Голямо кафе с мляко за из път, моля — отвърна той.

— Имаме само един размер — каза момичето със силен източноевропейски акцент и посочи черната дъска зад гърба си.

Сара взе кафето си. Щеше да си тръгне всеки момент. Джеймисън подаде банкнота от пет лири, след което се обърна към нея:

— Кафето хубаво ли е?

Тя го погледна.

— Моля?

— Хубаво ли е кафето? Никога преди не съм идвал тук.

— Да.

Тя отвори вратата.

— Значи може отново да се срещнем тук — каза той.

Тя кимна едва забележимо и излезе.

Джеймисън отпи от кафето си. Сара беше права. Беше много хубаво. Още една причина да започне да идва редовно в това кафене.

— Здравей, Шийла — каза Джеймисън, когато влезе в малкия офис.

— Здравей, Брус — отвърна Блум. — Седни. Имам нещо интересно за теб.

Джеймисън приседна на ръба на бюрото си.

— Имаме нов играч. Главен инспектор от Мърсисайд. Изчезнал миналата седмица, а колегите му намерили картичка в апартамента му.

— Ченге?

— При това лошо. Разследван е за какво ли не от корупция до опит за изнасилване.

Джеймисън подсвирна.

— По високите корпоративни позиции има най-много хора с психопатни наклонности. Ето защо предполагам, че това няма да е последният играч на отговорна длъжно ст.

— Мисля, че самият аз навремето съм работил за неколцина психопати.

Джеймисън включи лаптопа си.

— Научих името на бащата на Джейн. Томас Лейк. Клеър го имаше записано.

— Тя как прие новината?

— За Лана? Не можеше да повярва. Показа ми снимка, която Лана изпратила от Афганистан. Трябва да съм получил имейл от… Да. Според моя човек е обработена с фотошоп. Той е намерил оригинала.

Джеймисън се наведе към екрана.

— Сложила е лицето си на снимката, при това доста умело.

— Изобретателна е. Това не мога да отрека.

— Но къде, по дяволите, е ходила през всички тези години?

— За психопатните личности не е необичайно да живеят двойствен и дори тройствен живот. Може да има и друго семейство. Някои мъже, страдащи от психопатия, имат многобройни бракове и десетки деца, които в някои случаи са пръснати по цял свят. Тези хора много умело прикриват следите си.

— Много обичаш психопатите, нали?

Блум цъкна с език.

— Проявявам здравословен интерес. Това ми е работата. Освен това — продължи тя — е добре да разбираме онези, които може би не са в състояние да ни разберат и да мислят като нас.

Джеймисън обърна гръб на лаптопа си.

— Както казах, обичаш ги. Аз пък изпадам в ужас при мисълта, че безсъвестни хора избиват близките си.

— Не знаем дали това е така. Трудно ми е да повярвам, че Фей е първата, която е започнала играта, и първата, която я е завършила. Трябва да има и други.

— Може би. Само че убийства стават непрекъснато. Полицаите може да не забележат връзката. Трябва да защитим Джейн и другите семейства. Ако не можем да убедим полицията да плати за охраната им, ще се обърна към неколцина стари приятели, които сега работят на частно.

— Мисля, че не си справедлив към органите на реда. Сигурна съм, че ако имаше други смъртни случаи, свързани с този, щяхме да знаем.

— Можем ли да поемем такъв риск? Предполага се, че другите играчи ще постъпят като Фей.

— Добре. Тогава говори с полицията.

— А какво те накара да мислиш, че Фей страда от психопатия? Надали е детето, което размахало плюшения тигър.

— Всъщност беше точно то. При разговорите със семействата на изчезналите забелязах някои общи черти, но нищо особено впечатляващо. Когато обаче Фред описа безстрашието на Джулия, нещо ми хрумна. Запитах се защо смелостта на момичето е спряла Фей. Майката е видяла, че Фреди е уплашен. Може да е разпознала страха, но не мисля, че е била в състояние да го разбере. Но когато Джулия пристъпила напред и изръмжала, Фей се е идентифицирала с нея.

— Видяла е себе си в Джулия?

— Мисля, че повечето шестгодишни инстинктивно биха се досетили, че нещо не е наред. Джулия може да не е видяла убийството на баща си, но майка й е била изцапана с кръв и е държала нож.

— Но момичето не се уплашило.

— Именно.

Джеймисън я погледна ужасен.

— Може ли едно дете да бъде психопат?

Блум въздъхна бавно.

— Според някои хора може. Аз лично смятам, че се раждаме с определени наклонности, които или се засилват, или отслабват вследствие на житейския ни опит. Възможно е обаче някои характеристики да са налице от момента на раждането.

Блум си помисли за Серафин. Момичето неведнъж бе описвало родителите си като „прекрасни“, но думите му винаги бяха звучали твърде пресилено, за да са истина, а и то така и не успя да даде пример за прекрасно държание от страна на майка си и баща си. Истината за живота в семейството на Серафин оставаше неразкрита.

— Значи при определени обстоятелства потенциално психопатните наклонности може да се потиснат?

— Не казвам това. Има доказателства, че мозъкът на възрастния психопат функционира по съвсем различен начин в сравнение с мозъците на другите възрастни, но е невъзможно да се каже дали тези различия са вродени. Някои хора споделят твоите опасения; те твърдят, че психопатите са хищниците на нашия вид, но също така са и най-смелите приключенци; това са хората, които поемат рискове и които са склонни да преплават океана, без да знаят какво има на другия бряг.

— Значи твърдиш, че имат принос към обществото? Че са нужни?

— Тези хора работят като хирурзи, войници, пожарникари, предприемачи. Много от тях имат положителен принос към обществото. Разбира се, някои крадат или убиват, но повечето не го правят. Според мен проблемът е, че играта явно окуражава противообществените постъпки.

— Трябва да спрем да мислим за играта.

— Моля?

— Казваш, че играта окуражава противообществените постъпки. Само че проблемът не е в играта, а в човека, който стои зад нея.

— Така е.

— Защото този човек също е психопат. Това е мнението ти, нали?

Блум погледна Джеймисън. Харесваше й бързата му мисъл; това бе едно от най-привлекателните му качества.

— Така мисля. За да откриваш латентни психопати…

— И да ги караш да извършват злодеяния?

Блум кимна.

— Трябва да си напълно наясно с мотивацията им.

— Но какъв е мотивът? Мислиш ли, че някой ги подготвя за нещо?

— От това се опасявам.

— Боже мой, Блум.

— Да ги изпратиш у дома, за да убият мъжете или жените си, е твърде… банално. Какво печели онзи, който дърпа конците?

— Власт?

— Може би — каза Блум. — Мисля обаче, че има и още нещо. Тази игра е амбициозна и необикновена. Мисля, че става дума за нещо повече от власт.

25

— Доктор Блум е права — каза полицай Крейг Лоугън.

Джеймисън завъртя очи. Блум сви рамене, сякаш искаше да каже „Виновна ли съм, че съм права?“.

Провеждаха конферентен разговор с главен комисар Баркър, полицай Лоугън, инспектор Карли Мадърс и полицай Кей Уилис. Полицай Лоугън бе потърсил в интернет анкети, които биха могли да служат за откриване на психопати, и бе намерил няколко подходящи. Една от тях, наречена „Тест за психопати“, се намираше на сайта на „Сайк Сентръл“[10], а другите, от рода на „Кой филм от 80-те си?“ и „Гений ли си?“, се разпространяваха в различни социални медии.

— Лошата новина е, че открих още четиресет души, които изчезнали, след като получили подобни картич — завърши разказа си полицай Лоугън. — И броят им продължава да расте.

— Четиресет? — В гласа на Баркър прозвуча метална нотка. — Като четири нула?

— Да, сър. Четири нула. Постъпих като Джейн Рейд — попитах дали нечий близък е изчезнал, след като е получил странна картичка за рожден ден. Пуснах запитването от различни профили в различни платформи. Получих потвърждение за поне четиресет изчезнали.

— Надявам се, че не си се представил за полицай? — попита Баркър.

— Не. Използвах фалшива самоличност. Представих се за мъж, който търси сестра си. Не дадох никакви специфични подробности — дизайн на картичката, точен текст или наличие на лепенка — така че успях да отсея фалшивите сигнали.

— Кога е получена първата картичка? — попита Джеймисън.

— Това е странното. Било е преди повече от година.

— Каква е следващата стъпка? — попита Баркър.

— С Крейг ще продължим да следим отговорите — каза инспектор Мадърс. — А дали доктор Блум и господин Джеймисън биха могли да прегледат анкетите?

— Веднага ще го направим — каза Блум. — Някои от тези анкети попълнени ли са от четиримата играчи, за които узнахме най-напред?

— Да — отговори полицай Лоугън. — Ще ви изпратя информация кой какво е попълвал. Накратко, всеки от четиримата е попълнил поне една от тези анкети.

— Влезе ли в тъмната мрежа, Крейг? — попита Джеймисън.

— Да — каза полицай Лоугън. — Не открих препратки към играта с картичките за рожден ден. Ако имаше сайт или форум, досега щях да съм намерил нещо.

— Като стана дума за това — обади се полицай Кей Уилис, — получих информация за телефонните разговори на Фей Греъм. Нищо интересно. Скоро след изчезването си е разгледала 315 мегабайта данни, но след това не е била активна.

— Вероятно играчите изхвърлят собствените си телефони и получават нерегистрирани — предположи полицай Лоугън. — Може да ги използват за достъп до играта.

— Можем ли да разберем за какво са използвани тези 315 мегабайта? — попита Джеймисън.

— Поисках подробности от телефонната компания. Днес или утре ще получим отговор — каза Уилис.

— Добра работа — каза Баркър. — Утре пак ще говорим.

— Значи играта вече си има име — каза Джеймисън след края на разговора. — Играта с картичките за рожден ден. Добро попадение.

— Или не.

— Четиресет играчи.

— И броят им продължава да расте — каза Блум.

Следващите няколко часа прекараха в анализиране на анкетите, открити от полицай Лоугън. Така наречените „тестове за психопати“ бяха твърде очевидни и за анкетираните беше много лесно да манипулират резултата. За целите на играта потенциалните участници е трябвало да отговарят честно, затова не би трябвало да знаят какъв мотив стои зад въпросите. Анкетите в социалните медии бяха по-обещаващи. Сред тях имаше въпросници от рода на „Колко сте убедителни?“, „Петминутен личностен тест“, както и любимата анкета на Блум — „Кой гръцки бог си?“, която съдържаше добре съставени въпроси за определяне на степента на отмъстителност и безскрупулност. Всеки от четиримата играчи, които Блум и Джеймисън разследваха, бе попълнил по няколко подобни теста и бе оповестил резултатите си в интернет. Блум отбеляза тестовете и ги изпрати на полицай Лоугън с молба да открие още такива. За точен профил бяха необходими много въпросници.

26

През последните няколко дни Джеймисън вече се бе сприятелил с латвийската барманка Алина. От доктор Сара Някоя-си обаче нямаше и помен. Той седеше, разлистваше вестник „Метро“ и се надяваше тя да се появи, но трябваше да отиде в офиса и заедно с полицай Ахтар да проведе телефонни разговори със свидетелите на катастрофата на Стюарт. Ако имаха късмет, до края на деня щяха да разполагат с описание на човека, ръководещ играта.

— Благодаря, Алина — каза той и се отправи към изхода.

В края на улицата срещу него се зададе доктор Сара Някоя-си.

— Здравейте — каза тя.

Гласът й беше учтив, но очите й крещяха натрапник.

— Бяхте права за кафето — каза Джеймисън. — Жалко за името.

Той вдигна поглед към табелата на кафенето и се усмихна.

Сара също я погледна и се намръщи.

— Собствениците не са англичани — обясни Джеймисън. — Не си дават сметка, че „Форк“ напомня… сещате се.[11]

— Ясно — каза Сара и отново погледна табелата.

— Както и да е — каза Джеймисън. — Приятен ден.

Той се обърна и се отдалечи колкото може по-бързо.

Телефонните разговори бяха напълно незадоволителни. Първата свидетелка беше убедена, че висок, слаб, мургав мъж, облечен в скъп костюм, излязъл от другата кола и подал бял плик на Стюарт, който седял в повредената си кола. Жената твърдеше, че двамата не казали нищо; високият мъж се върнал в своя бял „Лендроувър Дискавъри“ и отпътувал. Тя подозираше, че става дума за наркотици. Показанията на втория свидетел бяха коренно различни. Той карал служебния микробус и натиснал спирачките, за да не удари колата на Стюарт, която се изпречила на пътя му. Шофьорът си спомни, че светъл мъж със среден ръст слязъл от бял „Лендроувър Дискавъри“ и разменил няколко думи със Стюарт, след което му подал някакво листче, вероятно визитка. Третият свидетел видял сблъсъка и спрял, за да се обади на полицията. Когато слязъл от колата си, белият „Лендроувър“ бил заминал. Мъжът отишъл при Стюарт, за да му каже, че полицията идва. Не видял Стюарт да напуска местопроизшествието.

— Хората никога не виждат едно и също нещо — каза полицай Ахтар. — В най-добрия случай не си противоречат напълно.

— Само че тези си противоречат — каза Джеймисън. Беше разочарован. Единственото, за което свидетелите бяха единодушни, беше това, че колата на Стюарт е била блъсната от бял „Лендроувър“ и че двамата шофьори са напуснали местопроизшествието преди идването на полицията.

— Как ще проследим този човек?

— Никой не е записал регистрационния номер на ленд роувъра. Колегите от Западен Йоркшър проверяват видеокамерите, но аз не бих възлагал големи надежди.

— Преди да си тръгнете — каза Джеймисън, — може ли да ви помоля да потърсите един човек във вашата база данни? Казва се Томас Лейк. Вероятно е между 35- и 45-годишен. Преди петнайсетина години може да е бил арестуван в Лондон за престъпления, извършени под въздействие на алкохол или наркотици.

— Томас Лейк. Ясно.

— Добре е да проверите и в базите данни за домашно насилие или други тежки престъпления. Този човек определено е имал буен нрав.

— Кой е той? Някой от играчите?

— Надявам се, че не. Той е бащата на Джейн Рейд. Проверих избирателните списъци за Лондон. Не присъства в тях, значи трябва да се е преместил.

— Ще видя какво мога да направя.

Докато Джеймисън и полицай Ахтар разговаряха със свидетелите на катастрофата му, Стюарт Роуз-Бътлър седеше в БМВ под наем на паркинг до родилното отделение на болницата „Еърдейл“ в Йоркшър. Той следеше Либи чрез фейсбук и предишния следобед бе видял поздравителните съобщения. Беше му се родил син.

Стюарт възнамеряваше да посети родилното, но по пътя промени решението си. Беше напреднал бързо в играта и животът беше чудесен. Живееше в луксозния апартамент на Хариет Гудуей — жената, която бе избрал в лобито на хотел „Принсипал“ — и постепенно източваше пари от спестовната й сметка. Беше влязъл в малкия й приятелски кръг и гледаше да създава колкото може повече конфликти и хаос. Беше напълно уверен, че ще успее да вкара най-добрата приятелка на Хариет в леглото си.

Освобождаващо бе да живее по свой вкус и най-накрая да използва дарбите си. Би било глупаво да се върне към стария си живот с Либи. Щеше да му се наложи да жертва свободата си и да се откаже от вълнуващите преживявания. В очите на съперниците си пък щеше да изглежда като неудачник. А той не искаше никога повече да бъде неудачник.

Затова Стюарт седеше на паркинга с шапка, нахлупена ниско над челото му, и чакаше. Искаше да зърне сина си само за миг, след което щеше да си тръгне.

27

Ни лук яла, ни лук мирисала. Баба й непрекъснато повтаряше тази пословица, но Серафин я разбираше чак сега.

— Знам какво имате предвид под „различна“ — каза Серафин. — Открих докторската ви дисертация.

Очакваше извинение. Обикновено получаваше такова, когато хванеше някого натясно. Блум обаче просто си седеше и се усмихваше, ни лук яла, ни лук мирисала.

— Казах, че знам какво имате предвид. Знам какво правехте.

— И какво правех, Серафин? — попита доктор Блум. Усмивката не слизаше от лицето й.

— Опитвахте се да ми устроите капан. Мъчехте се да ме преметнете.

Доктор Блум наклони глава леко вляво.

— И защо ми е да го правя?

Беше много спокойна. Защо беше толкова спокойна? Серафин се ядосваше все повече.

— За да можете да кажете на родителите ми, на учителите, а вероятно и на полицията.

— Разбирам — отвърна доктор Блум. — Уверявам те, че няма да направя нищо подобно.

Серафин впери очи в нея, но доктор Блум не реагира. Това също беше необичайно. Хората почти винаги отклоняваха поглед, щом Серафин се втренчеше в тях.

Доктор Блум се наведе напред.

— Какво мислиш, че имам предвид под „различна“?

— Че съм някакво чудовище.

— Защо мислиш така?

— Защото сте изучавали такива хора… луди серийни убийци.

Блум се облегна на стола си и най-сетне се намръщи.

— Не, не съм. Изучавах тийнейджъри и млади възрастни със специфични черти на характера. Те не бяха серийни убийци; никой от тях не е убил човек.

— Защо?

— Интересува ме какво значи да бъдеш човек. Исках да изуча една екстремна част от човечеството; смятам, че това е много поучително.

— Не. Не питам за това. Защо не са убили никого?

— Защото са избрали да не убиват.

— А може би защото никой не ги е ядосал достатъчно.

Блум леко сбърчи устни.

— Или това… да.

— И вие мислите, че съм като тези психопати, само защото съм се защитила?

— Няма абсолютно никакво значение какво мисля аз. Важното е какво мислиш ти или какво знаеш за себе си и за това, което те отличава от другите хора. Спомена, че съм те преметнала, но аз не съм ти казала нищо ново. Ти вече знаеше, че си различна. Много се стараеш да прикриеш този факт и трябва да призная, че за възрастта си показваш впечатляваща степен на самоконтрол.

— Тогава защо съм тук, щом ми казвате само неща, които вече знам? — Дали не издаваше твърде много? — Ако така стоят нещата.

— За да имаш един човек, който е на твоя страна и иска да ти помогне.

— За какво да ми помогне?

Блум впери поглед в нея и каза:

— Да направиш своя избор, Серафин.

28

Главен комисар Стив Баркър бе планирал ежедневни конферентни разговори. Блум го набра и чу мелодията в другия край на линията. Възнамеряваше да се върне бързо от сеанса, за да се включи в разговора заедно с Джеймисън, но нещата се бяха проточили.

Тя си сложи слушалките и докато чакаше, прегледа електронната си поща и отвори един имейл от Кралската прокуратура. Обвиняваха клиента й в нанасяне на тежка телесна повреда. Нямаше доказателства, които да предполагат предумишленост на деянието.

Баркър се обади и Блум затвори електронната си поща.

В отрезвяваща актуализация на информацията си полицай Лоугън разкри, че Играта с картичките за рожден ден има поне 109 участници. Той най-сетне бе успял да проследи сайта на играта в дълбините на тъмната мрежа, но за момента този сайт бе напълно недостъпен. Полицай Кей Уилис все още очакваше от различните телефонни компании информация за използваните данни, но имаше потвърждение, че в първите часове след изчезването си Стюарт, Грейсън и Лана са свалили подобни файлове. Докато Баркър посочваше приоритетите за следващите няколко дни, Блум получи три неприети повиквания от един и същи лондонски номер. Някой много искаше да говори с нея. Тя прослуша съобщението на гласовата поща. Някой си доктор Клод Фалън от Съвета за здравни и социални грижи я молеше спешно да му върне обаждане.

Ръководният орган на професионалните психолози беше пасивен регулатор. Досега оттам никога не се бяха обаждали на Блум, не и откакто бяха поели дейността на Британското психологическо общество. Блум върна обаждането, както я бяха помолили.

— Доктор Клод Фалън.

Мъжът имаше дълбок глас, излъчващ увереност. Блум предположи, че е петдесет и няколко годишен, може би и повече.

— Доктор Блум се обажда. Търсили сте ме.

— А, да, доктор Блум, боя се, че имаме проблем. Получихме много сериозно оплакване относно професионалната ви пригодност.

— Моля?

— Да. Предадохме оплакването на Съдебния отдел за здравни и социални грижи. СОЗСГ.

— Без първо да говорите с мен? За какво става дума?

— Въпросът е много деликатен, затова преценихме, че на този етап трябва бъде разгледан от професионалисти. Бих ви посъветвал да си намерите адвокат.

Шокът у Блум отстъпи място на гнева.

— Кой е подал оплакването? За какво точно става дума?

— Боя се, че не мога да ви дам повече информация по телефона.

— Можете да ме изправите пред съд, но не можете да ми кажете защо? Това е нелепо. Настоявам да ми обясните.

— От СОЗСГ ще се свържат с вас, за да обсъдите делото и да ви предоставят необходимата информация. Това е просто приятелско обаждане.

— Приятелско обаждане?

— Както казах, от СОЗСГ ще се свържат с вас — каза доктор Клод Фалън и затвори.

Нещо не се връзваше. С кого беше работила напоследък? Кой можеше да има проблем с услугите й? Кой бе останал толкова недоволен?

Всички въпроси водеха до един отговор: Дейв Джоунс, мъжът, който бе обвинил асексуалния Джейми Болтън във флирт с 12-годишната му дъщеря Ейми. Само това й липсваше.

29

На Лана не й беше приятно да го признае, но последният й съперник беше класи над нея. ПВ вече бе публикувал доказателства за последния си триумф — снимки на възрастната жена, която беше измамил; на кадрите жената спеше, а на едното й око имаше голямо лилаво петно. Освен това играчът бе публикувал доказателства за парите, дадени му от старицата за услуги, които той обещал да извърши, както и банково извлечение, от което се виждаше, че сума от 42 300 лири е преведена от законната сметка на жената към неговата тайна сметка. Лана дори не си беше набелязала жертва. Тя отново щеше да падне в класацията и да получи съперник от по-ниско ниво, който, подобно на ПВ, щеше да я смачка. Защо не можеше да спре да пие? Бе пропиляла 13 от последните 24 часа в пиене.

Отговорът беше повече от очевиден.

Не можеше да се справи сама. Не можеше сама да устои на алкохола. Нуждаеше се от помощ.

Джеймисън стоеше пред „Форк“ и се опитваше да влезе в играта. Сто и девет потвърдени участници, помисли си той, когато последва линка и инструкциите, изпратени от полицай Лоугън. Той свали браузъра „Тор“, който му бе необходим, за да влиза в криптирани сайтове през телефона си. Сайтът се отвори с ослепително бял екран и три полета, в които трябваше да впише името и презимето си, датата си на раждане и уникалния потребителски код. Единственото друго съдържание бяха три реда сребристи букви в долната част на страницата:

ЧЕСТИТ ПЪРВИ РОЖДЕН ДЕН.

ТВОЯТ ПОДАРЪК Е ИГРАТА.

ОСМЕЛЯВАШ ЛИ СЕ ДА ИГРАЕШ?

ИМАШ ЕДИН ШАНС,

САМО ЕДИН.

ИГРАТА ТРЯБВА ДА ЗАПОЧНЕ ДНЕС.

— Добро утро.

Джеймисън вдигна поглед и видя доктор Сара Някоя-си да стои пред него.

— Доктор Сара Някоя-си.

Смехът й беше нисък и дрезгав. Джеймисън го хареса. Много.

Той сви рамене.

— Така ви представи Стеф.

— Ясно.

— Звучи като име на второстепенна героиня от комикс. Защо говореше такива нелепи неща?

— Изглеждахте вглъбен — каза тя и кимна към телефона му.

— Да. Работа. В момента ми е малко напрегнато. Много меко казано.

— С какво се занимавате?

Това беше първият им истински разговор и броени секунди след началото му той изрече първата си лъжа.

— Изследовател съм.

— В университет?

— На свободна практика.

Сара го погледна. Светлосините й очи бяха пленителни.

— Може ли да ви почерпя едно кафе? — попита тя.

— Не, благодаря — отвърна Джеймисън. — Трябва да… Той вдигна телефона; трябваше да приключи със задачата си.

— Няма проблем. Ще ви взема кафе за из път. Какво предпочитате?

— Обикновено мляко с кафе.

— Ще ви взема обикновено мляко с кафе, Джеймс.

— Джеймисън. Маркъс Джеймисън — протегна ръка.

— Някоя-си. Сара Някоя-си.

Джеймисън се засмя и стисна ръката й; при този първи физически контакт стомахът му се сви. Той се зачуди дали и Сара е усетила същото.

Тя отвори вратата на кафенето и той се провикна след нея:

— Не се тревожи, не те следя. Просто кафето ми харесва.

Тъкмо преди да затвори вратата след себе си, той я чу да казва:

— Жалко.

— Защо се усмихваш? — попита Блум, когато Джеймисън влезе в офиса с картонена чаша и малък хартиен плик.

— Защото денят е хубав, Шийла — отвърна той. — Купих кроасани.

— Видя ли имейла на Лоугън?

— Да.

Джеймисън седна и й подаде кифла с шоколад.

— Не можем да продължим без код за достъп. Сайтът е добре защитен.

— Името не ми харесва — каза Джеймисън, докато дъвчеше кроасан. — „Играта с картичките за рожден ден“ звучи така, все едно е за малки деца. Предлагам да я преименуваме. „Колекционер на психопати“? Може би така ще привлечем повече внимание.

— Защо ни е внимание?

— Нямам предвид широката публика, а полицията.

Джеймисън избърса устата си с хартиена салфетка.

— От полицията в Западен Йоркшър не предоставиха на полицай Ахтар никакви видеозаписи от катастрофата на Стюарт. Очевидно не им е приоритет. Е, може би щяха да ни обърнат повече внимание, ако знаеха, че издирваме стотици психопати.

Блум кимна и отхапа от кроасана си.

— Благодаря за това.

Джеймисън й намигна.

— Какво ти става днес? — попита тя. — Много си… странен.

— Срещам се с една жена.

— А, ясно. Е, щом със социалния ти живот всичко е наред.

Блум почувства безпричинно раздразнение. Все пак Джеймисън имаше право да ходи на срещи. Предвид това, с което се занимаваха обаче, в дадения момент романтиката изглеждаше напълно несъществена.

— Ей, не ми се сърди, защото си самотна. Радвай се, че съм намерил начин да освобождавам напрежението.

— Не съм самотна.

— Но си сама.

— Да, и съм щастлива, благодаря.

— Сигурна ли си?

Джеймисън дояде кроасана си и изхвърли трохите в кошчето за хартия.

— Кога за последно си имала връзка?

Блум се върна към работата си. Нямаше намерение да води този разговор.

— Трябва да ти кажа нещо — каза тя. — Вчера ми се обадиха от Съвета за здравни и социални грижи. Получили оплакване относно професионалната ми пригодност и провеждат разследване. Тази сутрин ми връчиха официалното писмо.

— Леле — възкликна Джеймисън. — Очаквах да ми кажеш, че си лесбийка.

Блум го погледна. Този път беше явно раздразнена.

— Това би ли било проблем?

Джеймисън вдигна ръце и се усмихна извинително.

— Ни най-малко. Някои от любимите ми жени са лесбийки.

— Много смешно, Маркъс.

— Извинявай, мамо.

Той се ухили и отпи от кафето си.

— Притесняваш ли се? За какво се отнася оплакването?

Блум му подаде писмото.

— Дейв Джоунс смята, че съм имала неуместни взаимоотношения с дъщеря му. Твърди, че съм се срещала неофициално с нея извън консултативния център и дори в дома си.

— Леле.

— Не съм.

— Не, разбира се, че не си. Ти си… Блум.

— Няма нужда да се присмиваш.

— Не се присмивам! Просто казвам, че си най-праволинейният и етичен човек, когото познавам. В сравнение с теб дори местният ни свещеник има съмнителен морал.

Блум повдигна вежди.

— Пеех в църковния хор. Не знаеше това, нали? Татко беше много набожен.

Блум не можа да сдържи усмивката си. Джеймисън беше най-доброто средство за разведряване на ужасен ден.

— Няма да намерят доказателства, защото няма такива, но ще има разследване.

Той й върна писмото.

— Ще се справим. Аз също имам един въпрос, който не ми дава мира. Този сайт е много добре защитен, нали? И всички играчи с психопатни наклонности в крайна сметка изчезват. Защо тогава организаторът се занимава с тези картички? Защо не изпраща имейли или есемеси? Или още по-добре — WhatsApp. Проклетото нещо е криптирано изцяло, така че никога не бихме разбрали какво се случва.

— И аз си задавах този въпрос. Организаторът сигурно иска да сме наясно какво прави. Ако не бяха картичките, нямаше да знаем, че изчезванията са свързани, нито колко играчи участват. На получателите е казано да вземат нещо от вътрешната страна на картичката — то е било на мястото на лепенката; предполагам, че става дума за инструкции за сайта и уникален потребителски код. Тогава защо не им е наредено да унищожат картичките? По последни данни знаем за 109 души, които просто са ги оставили така, че да бъдат намерени.

— Оставени са като визитка на организатора.

— С тях той ни казва Вижте колко съм умен. Това е.

— Организаторът се перчи, но в някакъв момент може да оплете конците.

— Надали. Имаме работа с много високо функционален психопат. Повечето хора допускат грешки, когато се поддадат на емоциите и спрат да следват собствените си правила…

— Но психопатите не се поддават на емоциите.

— Или поне не го правят толкова често. Единствената им отправна точка е тяхното его. Те могат да се опиянят от собствената си гениалност и да станат безкритични. Въпросът е как да ги подтикнем към това.

Джеймисън се замисли за миг.

— Да ги накараме да мислят, че печелят. Трябва да вярват, че не разполагаме с доказателства и не знаем нищо, просто защото са прекалено умни. Това е „играта на Романова“.

— Романова?

— В тайните служби така наричахме операциите, изискващи психологическа манипулация. Названието е вдъхновено от Наташа Романова, героиня от комикса „Черната вдовица“. Виждала ли си онази сцена в „Отмъстителите“, в която Наташа е вързана на стол и подложена на разпит, но всъщност тя разпитва похитителите си? По изражението ти разбирам, че не си, но схващаш идеята.

Блум наистина схвана идеята, но преди да разберат кой стои зад играта, тактиките бяха безполезни.

30

В Йоркшър Стюарт Роуз-Бътлър — или Стюарт Лорд, както се представяше напоследък — излезе от жп гарата в Лийдс и тръгна към Парк Скуеър във финансовия район на града.

Улиците наоколо бяха тихи, като се изключат няколкото преминаващи коли; когато Стюарт стигна до парка, той беше пуст. От всички страни се издигаха георгиански сгради с големи прозорци и импозантни входове. В повечето се помещаваха правни фирми и адвокатски кантори. Стюарт отново прочете съобщението.

Много сме впечатлени.

Ще се срещнем на Парк Скуеър в Лийдс утре в 13:30 часа.

Това беше всичко. Нямаше име. Нямаше описание. Стюарт погледна часовника си — 13:28. Той седна на една пейка и зачака.

Точно две минути по-късно висок, слаб, мургав мъж влезе в парка. Стюарт веднага го позна. Когато мъжът се приближи, той стана.

— Добър ден, господине.

Мъжът протегна ръка; ръкостискането му беше болезнено.

— Себастиан Форбс.

Себастиан носеше сако от туид и тъмносиня вратовръзка с игла, инкрустирана с диаманти. Стюарт изпита задоволство, че бе облякъл новия си костюм „Армани“.

— Добър ден — каза той, като се стараеше да звучи колкото може по-изтънчено. Без съмнение Себастиан знаеше историята му, но нещата се бяха променили и Стюарт искаше да са наясно.

— Как да ви наричам?

Едно от предишните предизвикателства на Стюарт беше да промени самоличността си. Той дълго бе размишлявал върху новото си име.

— Стюарт Лорд.

— Бивш Бътлър[12], настоящ Лорд. Много добре. Моля, елате с мен, господин Лорд. Някои хора нямат търпение да се запознаят с вас.

Себастиан Форбс отведе Стюарт до сграда, намираща се през няколко улици. На фасадата нямаше нито табели, нито звънец, само лъскава черна врата. Форбс почука силно само веднъж и зачака. Секунда или две по-късно вратата се отвори автоматично. Двамата мъже влязоха в разкошно преддверие. Покритият с плочи под водеше към широко стълбище. Когато вратата се затвори зад тях, Стюарт чу гласове, идващи от горния етаж.

— Какво е това място? — попита той, докато се изкачваха по стълбите.

— Това място не съществува. Вие никога не сте били тук и ще се запознаете с хора, които никога не сте срещали.

Себастиан Форбс спря на стълбищната площадка и погледна към Стюарт, който беше две стъпала по-надолу.

— Схващате ли какво имам предвид?

— Разбира се. Никога не съм бил тук.

Стюарт имаше опит в престъпния свят; навремето беше забравял много места.

Голямата слънчева зала в предната част на сградата бе обзаведена семпло, но създаваше усещане за лукс. Около дървените маси бяха подредени по две-три кожени кресла, а покрай стената в дъното на залата бе разположен бар от черно стъкло. Зад него стоеше мъж с червена папийонка и бяла риза, който приготвяше напитка в чаша от релефно стъкло. Пред бара трима мъже и две жени спряха да разговарят и погледнаха към Стюарт.

— Позволете ми да ви представя господин Стюарт Лорд — каза Себастиан Форбс и пое чашата от бармана.

Стюарт се ръкува. Всеки от петимата го поздрави с „добре дошъл“, но никой не каза името си.

По-младата от двете жени му подаде чаша студена бира.

— Мисля, че това е любимата ви напитка.

Той пое чашата. Жената продължи:

— Все още не сте един от нас, господин Лорд, но показахте огромен потенциал, а от начина, по който действате, личи, че имате класа.

За миг Стюарт се почувства глупаво. Беше толкова погълнат от новия си живот и от чистото, неподправено удоволствие, което изпитваше от всяко предизвикателство, че не се бе замислял защо бе поканен да участва в играта. Той изпъна тялото си, високо 190 сантиметра, и стегна раменете си. Ама разбира се. Това беше подбор на екип. Предстоеше му последното интервю.

31

Наближаваше полунощ. Блум почука на вратата. Джеймисън отвори с думите:

— Джейн е изчезнала.

— Знам — отвърна Блум и влезе в преддверието на Клеър. — Кога?

— На обяд излязла от училище, за да си купи сандвич, но така и не се върнала. Мислели, че се е прибрала у дома, а глупавите учители не проверили, защото знаели, че преживява тежък момент.

— Сама ли е излязла от училище?

— Явно да. С Дан ще излезем да я търсим по улиците. Клеър се обади на всичките й приятели, но и ние ще направим няколко посещения. Вече се обадихме в болниците.

— Уведомихте ли полицията?

— Клеър им звънна, но те казаха, че са минали само няколко часа, а повечето тийнейджъри се връщат.

— Клеър каза ли им за Лана?

— Да, но тя не знае всичко.

— Добре. Вървете. Аз ще се обадя на Баркър и ще остана с Клеър.

— Благодаря ти.

Блум извади телефона си и позвъни на Стив Баркър. Щеше да го събуди, но случаят беше спешен.

— Ало? — каза той сънено.

— Стив — каза Блум, — Огъста е. Дъщерята на Лана Рейд е в неизвестност от 12 часа.

— Какво?

— Джейн Рейд е изчезнала.

Баркър замълча за миг, след което каза:

— С какво мога да помогна?

— Местната полиция трябва да се отнесе сериозно към случая. Трябва да знаят коя е Лана и на какво е способна. Сега ще се обадя на комисар Бригс от Скотланд Ярд, но ще трябва да й кажа всичко.

Бригс беше бивша курсистка на Блум и един от най-добрите полицаи, които бе срещала.

— Познавам Бригс. Тя е разумно ченге. Кажи й каквото трябва, а за по-сигурно и аз ще говоря с нея утре.

Блум му благодари и позвъни на Грейс Бригс, която, за щастие, беше будна и работеше върху голям инцидент с огнестрелни оръжия. Блум й разказа накратко за какво става дума — за колекционера на психопати, за семейство Греъм, за изчезването на Джейн Рейд — и Бригс обеща да извести всички полицаи, че случаят е от първостепенна важност.

Блум се отправи към кухнята. Клеър обикаляше около кухненския остров.

— Клеър? — каза Блум тихо, тъй като не искаше да я стресне.

— Огъста. Благодаря, че дойде.

— Как няма да дойда. Какво мога да направя за теб? Яла ли си нещо? — попита тя и включи електрическата кана.

Клеър поклати глава.

— Може ли да ти задам няколко въпроса?

— Моля. Питай каквото искаш.

— Кога за последно говори с Джейн?

— Тази сутрин на закуска. Тя винаги ми помага с момичетата.

— И как се държа?

Блум сложи пакетчета чай в две чаши.

— Нормално — просто нормално. Блъскам си главата дали нещо не ми е убягнало, но нищо не ми хрумва. Знам, че през последната седмица беше потисната, но тя е силно момиче.

— Би ли отишла някъде, без да ти каже?

— Джейн е най-зрялото младо момиче, което познавам. Винаги ми казва къде отива и с кого е. Задължително се прибира преди 20:30 часа и което е най-важното, говори с мен. Каза ми, че се притеснява, задето вие с Маркъс търсите баща й. Всичко споделя с мен.

— Каза ли ти защо това я притеснява? — попита Блум.

— Той е пропаднал тип. Тя не иска да има нищо общо с него; вероятно се бои, че ако майка й не се върне, той може да поиска родителските права.

— Възможно ли е да е избягала заради това?

Клеър въздъхна.

— Обсъдихме го и тя изглеждаше спокойна. Уверих я, че никой няма да я принуждава да се вижда с него и че ако се случи най-лошото, ние с Дан ще й осигурим възможността да избира. Мислех, че думите ми са я успокоили.

Клеър отново закрачи из кухнята.

— Не знам какво да правя. Как да й помогна? Ами ако съм казала нещо, което не е трябвало?

— Ще я открием — каза Блум. — Имаш ли представа къде Лана би отвела Джейн, ако случаят е такъв?

Клеър замръзна на място.

— Това ли мислите, че е станало? Онзи ден Маркъс ми зададе куп странни въпроси за Лана — дали мисля, че у нея има нещо злокобно — но не пожела да ми каже защо пита.

— Разбирам — каза Блум.

— Мисля, че трябва да знам цялата история, не си ли съгласна?

— Да поседнем — каза Блум и подаде на Клеър чаша чай. — Обещавам да ти разкажа всичко. Но нека изчакаме Маркъс да се върне.

Седяха мълчаливо с чаши в ръце и от време на време поглеждаха към часовника. Един час по-късно входната врата се отвори и Джеймисън и Дан влязоха в жилището.

Клеър подскочи.

— Намерихте ли я?

Дан поклати глава, а русите му къдрици паднаха върху очите.

— Съжалявам, скъпа. Върнахме се, за да проверим дали има новини.

Клеър отново седна.

— Не. Но Огъста обеща да ми кажете какво става всъщност.

Джеймисън кимна леко. И двамата знаеха, че вече е безсмислено да крият истината.

— Клеър — каза Блум, — смятаме, че хората, избрани да играят тази игра, може би имат психопатни наклонности.

Дан седна на страничната облегалка на креслото, в което седеше жена му. Всички мълчаха, затова Блум продължи:

— Много хора имат такива наклонности и повечето от тях се държат съвсем нормално. Действията и възгледите им може понякога да ни изненадват, но това важи и за много хора, които нямат психопатни наклонности. Основното, което отличава психопатите от останалите хора, е, че нямат съвест и не изпитват истинска емпатия. Емоциите им са по-притъпени. Това ги прави по-рационални, но им пречи да осъзнаят какво влияние имат върху околните.

— Защо му е на някого да ги избира? Кой би тръгнал на лов за психопати? — попита Клеър.

— Не можем да бъдем сигурни. Все още не знаем в какво се състои играта. Предполагам, че тези хора са подбрани по някаква специфична причина, свързана с уникалните им способности.

— Знаем за една участничка, която се е върнала… — каза Джеймисън.

— Сигурен ли си, че е нужно да го разказваш? — прекъсна го Блум. Джеймисън я стрелна с поглед. — Извинявай, продължи — каза тя.

— Фей Греъм, която изчезнала през януари, се върнала у дома миналата седмица.

— Е, това е чудесна новина, нали? — каза Клеър.

— Името ми е познато — каза Дан в същото време.

— Тя намушкала мъжа си до смърт — каза Джеймисън.

— За бога, Маркъс.

Клеър се изправи. За миг Блум помисли, че тя може да хвърли чая си по брат си.

— По дяволите — промълви Клеър и отново седна.

Дан я хвана за ръката.

— Какво прави полицията по случая?

— Помагат, но не е лесно. В края на краищата тези хора са изчезнали по собствено желание и като изключим деянието на Фей, не разполагаме с доказателства за други простъпки.

— Тя е убила съпруга си!

Дан беше бесен.

Блум седна на ръба на стола си.

— Да, и полицията се опитва да я открие.

— Това ли ще направи Лана с Джейн? — попита Клеър.

— Не и ако зависи от мен — отвърна Джеймисън.

— Фей Греъм има две деца, които са живи и здрави, макар че са били у дома по време на нападението — каза Блум. Тя почувства погледа на Джеймисън върху себе си. Той знаеше за нейната теория за оцеляването на децата, както и че умишлено избягва да говори за това.

— Какъв е планът? — попита Дан.

— Трябва да вляза в играта.

Джеймисън се обърна към Блум.

— Трябва да ме вкараш. Трябва да стана един от тях, да бъда избран и да разбера какво се случва, по дяволите.

— Как да го направя? — попита Блум. Сякаш можеше да манипулира игра, намираща се в дълбините на тъмната мрежа.

— Разполагаме с всички въпросници и анкети. Ще попълня колкото може повече, сякаш съм психопат. Ти можеш да ми кажеш какво да пиша.

Блум поклати глава.

— Няма да използват само анкетите. Ще разгледат цялата ти история в интернет, изборите, които си правил, възгледите, които си изразявал. Аз така бих направила.

— Виждаш ли! Знаеш какво биха направили, значи можеш да ме вкараш.

— Ще трябва да фалшифицираме личността ти, миналото ти, да не говорим, че ще трябва да ти измислим рожден ден, който да е скоро.

— Полицай Лоугън ще ни помогне.

— Твърде е рисковано. Нямаме представа какво ще те накарат да правиш.

Клеър се обади:

— Маркъс може да се справи. Правил го е преди и е получил медали за това.

— Какво? — попита Джеймисън изумено.

— Казал си на татко.

— На смъртния му одър — процеди Джеймисън през зъби.

— Е, той имаше малко време да се похвали със заслугите ти, преди да издъхне. Гордееше се с теб. Както и аз.

— Тайните служби неслучайно се наричат така, Клеър.

— Тогава трябваше да си затваряш голямата уста.

— Той умираше.

— А ти трябваше да се изфукаш.

— Не съм се фукал. Обясних му защо отсъствах толкова често и защо бях толкова сдържан. Мисля, че заслужаваше да знае.

Клеър подмина възмущението на брат си и погледна Блум.

— Той може да се справи. Трябва да му помогнеш.

Блум погледна Джеймисън. Идеята беше глупава. В най-добрия случай нищо нямаше да стане. Имаше обаче малка, съвсем малка вероятност планът да успее.

32

Денят, в който Джеймисън претърпя катастрофа, започна много добре.

От полицията се обадиха на Клеър, защото момиче, отговарящо на описанието на Джейн, бе забелязано на гара „Кингс Крос“. Не можеха да кажат дали е била сама, тъй като била заобиколена от пътници, но бяха сигурни, че е прекосила перона на гарата. Проверяваха записите от видеокамерите, за да се уверят, че не се е качила на някой влак.

Джеймисън знаеше, че не може да направи нищо, освен да чака, и реши да покара колело. Кортизолът го правеше нервен и раздразнителен. Ако искаше да мине за истински психопат, трябваше да знае как действат, мислят и чувстват тези хора. Блум му беше препоръчала „Без съвест“ на Робърт Хеър (изследване върху психопатите от човека, разработил метод за откриването им), „Изповед на един социопат“ от М. Е. Томас (автобиографичен разказ за живота на един социопат, написан от американска адвокатка) и „Мъдростта на психопатите“ от оксфордския професор по психология Кевин Дътън. Джеймисън паркира колелото си и свали „Изповед на един социопат“ на телефона си.

Два часа и 50 страници по-късно той се прибра у дома. Нямаше новини за Джейн. Какво, по дяволите, беше търсила на гара „Кингс Крос“? От полицията се бяха опитали да проследят телефона й, но той беше изключен. Джеймисън имаше лошо предчувствие. Джейн не беше от момичетата, които бягат. Тя беше отговорна. Нещо не се връзваше.

Той взе душ и отиде на среща със Сара. Изкушаваше се да я отложи, тъй като не му беше до срещи, но в крайна сметка реши да отиде. Отдавна не бе копнял да види жена така, както копнееше за Сара. Така или иначе щеше да седи у дома и да чака новини — защо вместо това да не поседи с нея? Така може би щеше да се разсее.

В метрото Джеймисън размишляваше върху първите няколко глави от „Изповед на един социопат“. Беше му трудно да си състави мнение. Авторката, която признаваше, че е социопат, имаше ясна мисъл, беше интелигентна и на моменти остроумна. В писанията й обаче имаше нещо наистина плашещо. Тя се отнасяше толкова дистанцирано към света и другите хора, сякаш бяха пешки върху огромна шахматна дъска.

Джеймисън излезе под хапливото мартенско слънце и тръгна към „Форк“. Щяха да се срещнат там и да отидат в близката кръчма. Когато сви зад ъгъла и кафенето изникна пред очите му, той видя Сара да го чака. Беше облечена във вталено бяло палто и черни ботуши до коленете. Дългата й права коса стигаше до средата на гърба. Сара погледна към него и се усмихна. Беше взел правилното решение. Тя щеше да го разведри; след няколко часа щеше да се чувства много по-добре.

Дотам обаче изобщо не се стигна.

Велосипедистът караше бързо, натискайки здраво педалите, и Джеймисън го видя в мига, когато изгуби управление. Колоездачът се качи на бордюра и го удари фронтално с пълна сила. Джеймисън падна на земята и изгуби съзнание.

33

— Комфортно ли ти е? — попита доктор Блум. Гласът й беше по-мек от обичайното.

Серафин са размърда, за да се настани удобно. Седеше в голямо кресло, с ходила на пода, ръце на бедрата и затворени очи. Слушаше гласа на доктор Блум и следваше инструкциите й. Когато започна да се отпуска, тялото й сякаш натежа. Беше будна и напълно съсредоточена, но усещането бе различно. Забеляза тежестта на ръцете върху краката си, а когато се концентрира върху вдишването и издишването, започна да обръща повече внимание на собственото си тяло и по-малко на стаята, в която се намираше.

— Първото нещо, което искам да направиш, Серафин, е да си представиш място, на което се чувстваш сигурна и щастлива. Може да е къща, парк или плаж. Изборът е твой. Важното е да е място, на което можеш да отидеш, когато се нуждаеш от пространство и спокойствие. Искам да си избереш място, реално или измислено, и да го изследваш. Какво виждаш, какво чуваш, какви миризми усещаш?

Серафин избра детската площадка, на която ходеше като малка, защото там никога не се чувстваше различна, само въодушевена и щастлива. Представи си как стои по средата и се върти, за да види голямата червена пързалка влакче, жълтата въртележка, на която обичаше да се вози, и люлките — две за бебета, две за по-големи деца. Спомни си как синджирите на големите люлки можеха да се усучат така, че когато човек се издигне високо над земята, да се върти и люлее, докато те се разплитат.

— Когато се почувстваш щастлива на избраното от теб място, вдигни малкото си пръстче — каза доктор Блум с мек, далечен глас.

Серафин се съсредоточи върху времето в парка. Беше топло и слънчево. Тя усети миризмата на пържени картофи. Спомни си кафенето и сладоледите с разноцветни сосове: червен, жълт, син и дори черен. Наоколо нямаше други хора. Паркът беше само за нея. Повдигна кутрето си.

— Добре — каза доктор Блум. — Сега искам добре да си помислиш какво те прави различна и как това те кара да се чувстваш.

Серафин си представи, че се вози на въртележката.

— Понякога може да ти е трудно да идентифицираш чувствата си, Серафин, но това не означава, че нямаш такива. Просто са притъпени. Затова тук, на мястото, където се чувстваш сигурна, можеш да се упражняваш да подсилваш емоциите си и да видиш какво е да изпитваш тъга, страх или самота.

Серафин си спомни първите няколко седмици в прогимназията, когато осъзна, че всички са се променили. Водеха разговори, които тя не разбираше. Имаше драми, влюбвания и глупави кавги по глупави поводи. Тя си спомни как стоеше долепила гръб до стената в коридора и гледаше как тези смеещи се, пищящи, крещящи създания тичаха покрай нея, а тя не помръдваше. Мислеше, че ще навакса. Когато съзрееше, щеше да бъде също като тях. Годините обаче минаваха, а тя все така стоеше до стената, гледаше и губеше търпение. Не се ядосваше на себе си. Техните драми, влюбвания и кавги бяха безсмислени. Те бяха нелогични, безполезни и съответно безпредметни. Тя не искаше да е като тях. За тях беше по-важно да се види, че печелят даден спор, отколкото наистина да го спечелят.

Серафин си помисли за господин Потс, учителя по история. Той ги тормозеше. За него беше нормално да скъса нечие домашно или да задържи целия клас в обедната почивка, за да накаже едно непослушно момче. Ако някой говореше в часа му, господин Потс го доближаваше в гръб и го стискаше много силно по рамото. Не беше редно да го прави, но никой не смееше да каже нищо. Докато един ден Джейми Паркър и Лукас Кейн решиха да обърнат играта. Те говореха все по-шумно в часовете му, ставаха все по-буйни, не изпълняваха наложените им наказания и не си пишеха домашните. Една сутрин Джейми дори издебна господин Потс в гръб и го стисна силно по рамото. Двете момчета се превърнаха в герои на класа, защото се виждаше, че дават отпор, но в крайна сметка изгубиха битката. Директорът повика родителите им, момчетата бяха наказани за лошото си поведение, а държанието на господин Потс не се промени.

Затова една сутрин, когато той бе отишъл в учителската стая, за да пие кафе както обикновено, Серафин се промъкна в кабинета по история и сложи чифт момичешки гащички в джоба на чантата му. Беше купила бельото специално за целта. После отиде в компютърната зала, създаде анонимен профил в Yahoo и написа следния имейл: Аз съм седмокласничка, ученичка на господин Потс. Той ме задържа след часовете и поиска да сваля гащичките си и да му ги дам. Чувствах, че не е редно, но се страхувах и не знаех какво да направя. Тя изпрати имейла до директора и до съпругата на господин Потс, която беше учителка по физкултура. Това беше краят на господин Потс.

— Твоето състояние има много предимства, Серафин — каза далечният глас на доктор Блум. — Малко вероятно е да изпитваш страх по начина, по който го изпитват другите хора, и да изпаднеш в паника, ако си в опасност. Това качество може да те направи смела и способна, но и безразсъдна и невнимателна по отношение на възможните опасности. Има хора, които ще искат да се възползват от теб, да те манипулират или да те подтикнат към съревнование. Ти обаче не бива да губиш трезвата си преценка. Логиката и интелектът са силните ти страни и трябва да се стремиш да ги използваш разумно.

Серафин едва сдържа смеха си. Знаеше, че никой не може да я манипулира. Другите просто не бяха достатъчно умни.

Доктор Блум продължи:

— Може би си чувала, че хората като теб нямат емоции, но истината е, че можеш да изпитваш щастие и тъга, гордост и гняв. Възможно е да ти е трудно да почувстваш срам или вина за стореното от теб, когато то вреди на околните. Това обаче не означава, че не можеш да разбереш по пътя на разума, че подобни действия са неправилни. Това, че не си в състояние да почувстваш нещо, не значи, че не го знаеш. И тук трябва да направиш своя избор.

Доктор Блум вероятно би казала, че онова, което причини на господин Потс, е неправилно. Но така ли беше? Този човек беше деспот. Той очевидно не харесваше тийнейджърите и не ги разбираше. Дали целта оправдава средствата?

Докато размишляваше за начина, по който се беше отнесла спрямо господин Потс, Серафин изпита много странно чувство. Тя се съсредоточи върху него и се опита да го подсили. Усети топлина и се опита да я назове… може би сигурност? Не, не беше това. Серафин се чувстваше… приета. За първи път в живота си седеше в компанията на друг човек, който отлично знаеше колко е различна, но не я осъждаше и не се боеше от нея. Серафин се усмихна.

34

— Маркъс? Маркъс, чуваш ли ме?

Гласът беше далечен, много далечен, сякаш идваше от дъното на кладенец.

— От четири минути е в безсъзнание — каза същият глас. — Казва се Маркъс.

— Маркъс, аз съм Джон — каза втори глас от дъното на кладенеца. — Чуваш ли ме?

— Един колоездач го блъсна и той си удари главата в бордюра.

Сара. Първият глас беше на Сара.

— Идва в съзнание — каза Джон. — Добре, Маркъс, ще проверя жизнените ти показатели, приятелю. Къде е колоездачът? Ранен ли е?

— Той избяга.

Гласът на Сара трепереше, но вече звучеше малко по-ясно, сякаш се беше навела над него.

Джеймисън почувства ръцете на Джон върху шията си и се опита да каже нещо.

— Слагам ти яка, Маркъс. Това е предпазна мярка, тъй като си се ударил силно — каза Джон.

Джеймисън отвори очи. Силната светлина го дразнеше; почувства пронизваща болка в тила.

— Ей, всичко е наред.

Той видя лицето на Сара, а косите й се спуснаха над него.

Джеймисън отново се опита да каже нещо, но не можа да издаде звук.

Дланта й се обви около ръката му и я стисна здраво.

— Не се безпокой. Ще дойда с теб. Не е идеалната първа среща, но поне ще мога да се направя на важна.

Джеймисън се опита да се усмихне.

35

Свиждането едва беше започнало и нямаше други хора. Нараняванията на Джеймисън не налагаха настаняването му в самостоятелна стая, но тъй като големите стаи бяха пълни, той извади късмет. Блум влезе и го завари да спи по гръб с ръце върху завивките. Лявата му ръка беше лошо контузена, а по лявата половина на лицето му имаше порезни рани и охлузвания. Главата му беше бинтована. Клеър каза, че има затворена фрактура на тила, но за щастие, без вътрешен кръвоизлив. Блум си придърпа стол.

Джеймисън отвори очи и погледна първо към тавана, а после към нея.

— Донесох грозде и оранжада — каза тя.

— Обичам оранжада.

Гласът му беше дрезгав, но това не успя да прикрие сарказма му. Джеймисън се намръщи и потри главата си.

— Можеш ли да помолиш някого да ми даде нещо против главоболие?

Няколко минути по-късно Блум се върна със сестра на име Луси, която провери картона му и му даде допълнителни обезболяващи.

— Какво стана? — попита Блум.

— Някакъв велосипедист изгуби управление и ме блъсна.

— Сигурен ли си, че е било случайно?

— Да, да. Човекът взе завоя твърде бързо, а аз се оказах на неподходящото място в неподходящото време.

Джеймисън направи опит да се засмее.

— Дори мислех да не ходя на тази среща.

— Но Клеър каза, че колоездачът не е спрял.

Джеймисън затвори очи.

— Вероятно се е паникьосал.

— Кога стана толкова великодушен?

— Беше случайно, Огъста. Случват се такива неща.

Блум не настоя, но знаеше, че и двамата мислят за едно и също.

— Какво казаха лекарите?

Той обърна лице към нея и отново отвори очи.

— Искаш да знаеш кога ще ме изпишат, за да мога да се върна на работа?

— Всъщност мислех да ти донеса работата тук.

Джеймисън се усмихна, но в следващия момент лицето му се сви от болка.

— Сериозно, какво казаха?

— Лека травма на главата. Извадил съм късмет.

— Но ти имаш фрактура на черепа.

— Юнак без рана не може. Ще се оправя. В следващите дни ще ме изпишат. Знаеш, че не им достигат легла.

— Не бързай да си тръгваш. И не ставай свадлив и деспотичен. Опитай се да бъдеш търпелив.

— Да, мамо.

Той обърна лице към тавана и отново затвори очи.

Блум забеляза логото на „Форк“ върху двете картонени чаши на масата.

— Да не си пращал Клеър за бутиково кафе? Аз мога да ти нося.

— Клеър най-много да отиде до „Коста“. Тези ги донесе Сара.

— Сара е дамата, с която се виждаш?

Джеймисън я погледна.

— Да, Сара е дамата, с която се виждам. Имаш невероятен стил на изразяване, Огъста.

Блум не обърна внимание на шеговития му тон и потупа ръката му съвсем леко.

— Ще те оставя да си почиваш.

— Как върви случаят? Какво става с Джейн?

Блум се изправи.

— Всичко е под контрол, Маркъс. Ти гледай само да оздравееш.

Пътуването с влак до Бристол траеше час и половина. Блум седеше в тихия вагон на маса за четирима; до нея се беше настанил бизнесмен, който си водеше бележки върху разпечатка на презентация на „Пауър Пойнт“. Блум погледна през прозореца. Нещо не се връзваше. Професионалната репутация беше най-важното нещо в живота й, а Джеймисън много се гордееше с добрата си физическа форма. Двамата бяха нападнати в рамките на 24 часа. Това не можеше да е съвпадение. Инцидентът с Джеймисън и разследването на нейната работа явно бяха подготвени. Психопатите са невероятно находчиви, когато трябва да открият слабостите на противника и да се възползват от тях. Блум неволно си помисли за Серафин.

Два часа по-късно психоложката пристигна в централното полицейско управление в Бристол. Бяха се разбрали да се срещнат тук вместо в Портисхед. Тя се отправи към кабинета на главен комисар Баркър, където се беше събрал екипът.

— Съжалявам за господин Джеймисън — каза Баркър. — Как е той?

Блум метна палтото си на облегалката на единствения свободен стол и извади айпада и записките от чантата си.

— Всъщност е доста зле. Мисли, че ще го изпишат до няколко дни, но аз го видях тази сутрин и не съм толкова сигурна.

Блум седна и огледа екипа.

— Един бърз въпрос, преди да започнем. Някой друг имал ли е неприятни преживявания през последното денонощие?

Членовете на екипа се спогледаха, поклатиха глави и измърмориха по едно тихо „не“.

— Защо питате? — обади се полицай Ахтар.

— Вчера ми се обадиха от професионалната организация. Казаха, че срещу мен е подадено сериозно оплакване.

— Мислите ли, че Джеймисън е бил нападнат? — попита сержант Грийн.

— Възможно е. Човекът, който издирва психопатите, е умен. Бих се изненадала, ако не подозира, че го следим.

— Според теб знае ли, че сме ние? — попита Баркър.

— Не се предоверявам на интуицията си, Стив, но мисля, че всички ние трябва да внимаваме — за всеки случай.

— Може би ще успея да помогна — каза полицай Лоугън. — Оказва се, че наред със 109-те играчи, които все още са активни, има и няколко, които са се прибрали у дома.

— И са нападнали близките си?

Гласът на Баркър беше изпълнен с ужас.

Лоугън поклати глава.

— Не. Един човек се свърза с мен и сподели, че баща му получил една от онези картички, изчезнал за известно време, а след това просто се върнал.

— Какво? Наистина ли? — попита сержант Грийн. — Все едно нищо не се е случило?

— Да — каза Лоугън.

Всички погледнаха Блум.

— Как се връзва това с Фей Греъм? — попита Баркър.

Блум се замисли.

— Трябва да говорим със завърналия се играч. Можете ли да го уредите? — попита тя Лоугън.

Той кимна.

— Не би трябвало да има проблем. Знам кой е човекът.

— Добре — каза Блум. — Трябва да разберем в какво се състои тази игра.

36

Джеймисън се събуди гладен като вълк и реши, че това е добър знак. Главоболието му беше притъпено, така че можеше да не му обръща внимание. Той стана от леглото, сложи си чорапите и синия пуловер, който Клеър му беше донесла, и отиде да закуси в стаята в края на коридора. Изборът не беше голям — зърнени закуски, кисело мляко и препечени филийки, но беше толкова гладен, че не се впечатли. Взе ягодово кисело мляко, три препечени филийки и бурканче с мармалад от касис. После помоли за чаша чай жената зад барплота, чиято лява ръка бе покрита с впечатляващи татуирани рози.

Джеймисън се върна в стаята си и изгледа сутрешните новини, докато се хранеше. Към края на закуската главоболието му отново се усили. Той си сложи слушалките и си пусна аудиокнигата „Мъдростта на психопатите“ от професор Кевин Дътън. В нея се обясняваше колко полезни могат да бъдат психопатните черти на характера — например за хирурзите или сапьорите, които трябва да потиснат емоциите си и да работят спокойно и с премерени движения. Или пък за шпионите или серийните убийци, които омайват жертвите си и прикриват истинските си мотиви. В заключителните си бележки Дътън описваше общото между всички психопати: независимо дали са светци, шпиони или грешници, тези хора не спират да търсят нови екстремни преживявания.

Как живееха тези хора? Самият Джеймисън често се бе излагал на опасности и обичаше екстремните спортове заради опияняващото съчетание от риск и ендорфини, но не беше от онези, които постоянно търсят нови предизвикателства.

За първи път той разглеждаше психопатите като различни, а не като лоши.

— Боже — промълви той в празната стая. Точно за това говореше Блум. Психопатите бяха неизбежни. Ако за хората бе полезно да са безстрашни, авантюристи, спокойни, безчувствени или себични, имаше логика някои личности да съчетават всички тези черти. Това се наричаше еволюция.

— Хайде, поспаланко. Ставай.

Нещо меко, но тежко го удари по лицето. Джеймисън отвори очи и вдигна чистите чорапи от гърдите си.

— Деликатна както винаги — каза той на сестра си, която го гледаше намръщено.

— Какво става, Маркъс?

Джеймисън седна в леглото. Погледна часовника: 12:15.

— Какво имаш предвид, сестричке?

— Джейн е в неизвестност от четири дни.

Джеймисън очакваше Клеър да каже още нещо, но тя замълча.

— Какво искаш да ти кажа?

— Искам да ми кажеш, че правиш нещо, вместо просто да лежиш тук и да слушаш глупавата си музика.

Тя посочи слушалките, които все още бяха в ушите му.

Джеймисън махна слушалките.

— Аз не съм полицай, Клеър. Всъщност лежа в болница с травма на главата.

— О, я се стегни. Добре си.

Джеймисън знаеше, че не бива да се препира с Клеър, когато е ядосана. През годините бе изгубил много безполезни битки. Затова зачака мълчаливо, докато сестра му крачеше из стаята.

— Трябва да я намерим. Не можем просто да седим и да чакаме. Трябва да направим нещо. Аз трябва да направя нещо.

Дълбоки тревожни бръчки прорязаха челото й.

Обаждам се в полицията през час и те всеки път ми казват едно и също. Няма новини, няма новини, няма новини. Мислят ме за луда и непрекъснато ми напомнят, че не са длъжни да ми дават информация, тъй като не съм й роднина. Можеш да си представиш какво им отговорих. Нагли копелета.

Джеймисън се усмихна. Не би искал да има сестра си за противник. Дали гневът беше най-психопатната й черта?

— Защо се усмихваш? Какво ти е толкова смешно, мамка му?

— Говори по-тихо, грубиянке. Тук има деца.

Клеър се намръщи.

— Жената в съседната стая има малък син, който я посещава всеки ден.

— На кого му пука, мам…

Джеймисън замери сестра си с чорапите. После потри главата си; болеше го.

— Огъста каза, че мислят да пуснат съобщение по телевизията за Джейн. Вече са писали в социалните медии и са разлепили плакати на гарите „Кингс Крос“ и „Сейнт Панкрас“, както и около училището. Докато не открием човек, който я е видял обаче, все едно търсим игла в купа сено.

— Ако нещо се случи с нея, никога няма да ти простя.

— На мен? Аз какво съм направил?

— Тя дойде при теб за помощ. Казах й, че ще се справиш.

— Е, значи ти си виновна.

Очите на Клеър се напълниха със сълзи и Джеймисън веднага съжали за думите си.

— Виж — продължи той, — Лана може да е била ужасна майка, но никога не е наранила Джейн и не й е навредила, нали? Да се надяваме, че и сега е така и че двете са някъде заедно.

Отмаляла, Клеър седна до него, захлупи лице в ръцете си и заплака.

37

В югозападния район на Съри, недалеч от Хейзълмиър, Блум и полицай Лоугън се движеха по частния път, принадлежащ на семейство Луелин.

Фрея Луелин се беше свързала с онлайн превъплъщението на полицай Лоугън — Крейг Лоугън, пишейки, че преди осем месеца баща й Клайв изчезнал, след като получил една от онези картички за рождения си ден, но се върнал шест седмици по-късно. Момичето много се радваше, че Крейг ще се отбие да поговори с Клайв. Пишеше, че се надява това да го успокои, и изразяваше увереност, че сестра му скоро ще се прибере.

Ето че пристигнаха.

— Леле — прошепна полицай Лоугън, когато измежду дърветата се показа голяма, внушителна къща. Сводестата входна врата бе обрамчена с бръшлян, който стигаше чак до покрива на сградата.

— Корпоративните адвокати явно печелят добре — каза Лоугън, когато чакълът на алеята захрущя под гумите на автомобила. Полицаят паркира и угаси двигателя.

Жена на двайсет и няколко години отвори входната врата и излезе да ги посрещне. Имаше блестяща, професионално фризирана коса и безупречен грим. Тесните й дънки и раираната тениска бяха семпли, но си личеше, че са скъпи. Ноктите й бяха лакирани в яркорозово.

— Не забравяй какво ти казах — прошепна Блум. — Внимавай какво говориш и ако изпаднеш в затруднение, следвай знаците ми.

— Фрея?

Крейг отиде до младата жена и се ръкува с нея. Беше облечен в дънки и избеляла тениска със снимка на някаква група. Блум предположи, че вероятно е искал да изглежда готин, но всъщност приличаше на пълен загубеняк. Което не беше лошо.

Фрея Луелин се усмихна, разкривайки ослепително белите си зъби.

— Много се радвам да се запознаем, Крейг. А това сигурно е леля ви.

— Алис — каза Блум.

— Не доведох майка си, за да не й давам напразни надежди — каза Лоугън, придържайки се към предварително уговорената история, — но леля Алис поиска да дойде, за да ми окаже морална подкрепа.

— Разбира се. Влезте. Веднага ще ви заведа при татко. Миналата седмица беше в Ню Йорк, но се прибра рано тази сутрин и знам, че ще успее да ви успокои.

Тя ги преведе през внушителното преддверие и по витата стълба, която водеше до галерия, опасваща целия етаж.

— Татко каза, че било жизнеутвърждаващо преживяване. Бягство, което му дало възможност да преразгледа приоритетите си.

— Той би ли искал да разговаря с нас за това? — попита Блум.

Стигнаха до затворена дъбова врата с натруфена брава, изобразяваща дракон с рубини вместо очи.

— Мисля, че от татко е по-добре човек да иска прошка, а не разрешение.

Фрея отвори вратата, въведе Блум и Лоугън в стаята и отиде до голямото бюро в дъното.

— Татко, това са едни мои приятели, които отчаяно искат да говорят с теб.

Блум и Лоугън стояха на вратата. Мъжът, който седеше зад бюрото и гледаше през прозореца, се обърна, когато чу гласа на дъщеря си. Беше едър, с гъста черна коса, широки рамене и кобалтовосини очи. Дъщеря му го целуна по бузата, а той й се усмихна топло, след което се обърна към гостите.

— Това са Крейг и леля му Алис. Сестрата на Крейг изчезнала покрай онази игра, в която ти участваше. Казах им, че си се върнал невредим и не бива да се притесняват, но се надявах, че ако се срещнете и поговорите, това може да ги успокои.

Блум беше изумена от наивността на Фрея. Младата жена очевидно не познаваше истинската същност на баща си и не разбираше играта. Клайв Луелин явно беше истински майстор на преструвките. Той веднага стана от стола си и направи знак на Блум и Лоугън да се приближат.

— Разбира се, разбира се. Влезте. Седнете. Фрея, помоли госпожа Бърнс да направи чай и да донесе от онзи чудесен джинджифилов сладкиш.

Блум и Лоугън седнаха на двата стола срещу голямото бюро. Луелин се ръкува с Лоугън и го потупа енергично по рамото, след което сложи ръце на раменете на Блум в израз на искрена загриженост. Цялостното му поведение казваше Успокойте се, намирате се сред приятели.

— На колко години е сестра ти, Крейг? — попита Луелин, след като зае мястото си от другата страна на бюрото.

— На 23.

Луелин поклати глава и цъкна с език.

— Бедната ви майка сигурно е съсипана.

Той погледна Блум.

— Ти сестра на майка му ли си, Алис?

— Да — каза Блум. Луелин им говореше на „ти“ като стар приятел.

— Не мога да си представя какво бихме правили, ако Фрея реши без предупреждение да си направи един такъв малък излет.

— Малък излет? — повтори Блум.

Луелин се облегна на стола си и се усмихна. Зъбите му блестяха също като тези на дъщеря му.

— Излет, изследователска екскурзия, пътуване с цел себеопознаване. Всеки има нужда понякога да се откъсне от ежедневието, за да презареди батериите и да се съсредоточи върху важните неща, не мислите ли?

— На нашата възраст може би — каза Блум. — Но моята племенница е дете.

Луелин кимна, сякаш бе съгласен с думите й, но после каза:

— Някои от нас дори в ранна възраст имат стари души.

— Знаете ли къде е сестра ми? — попита Лоугън отчаяно; звучеше доста убедително.

— Предполагам, че е там, където иска да бъде.

— Да не искате да кажете, че е изчезнала по собствено желание? — попита Блум. — И никой не я е принудил?

Луелин сложи ръце на тила си.

— Нека ви разкажа нещо. Както може би се досещате, аз съм богат човек, защото съм много добър адвокат. Ако искате да продадете бизнеса си за милиони, аз съм вашият човек. Ако искате да се преборите с жадните за власт големи компании, които се опитват да погълнат фирмата ви, аз съм вашият човек. Ако искате да погълнете дребните предприемачи, които ви крадат клиентите, аз съм вашият човек. Срещу мен никой не е спечелил, няма и да спечели. Но каква полза имам аз от всичко това?

На Блум й идваше да разпери ръце и да каже: „Голяма къща, частно образование за разглезената ви дъщеря, ослепителна съпруга и гараж, пълен с бързи коли“.

— Разни неблагодарни нещастници се оплакват. Исках повече, Луелин. Трябва да намалиш хонорара си, Луелин. При положение че те нямат нито ум, нито кураж да се справят сами. Разбирате ли?

— Какво общо има това със сестра ми?

Луелин погледна Лоугън за миг и каза:

— Нищо.

Тишината бе нарушена от жена на средна възраст в униформа на домашна помощница, допълнена от бяла престилка и ослепително бяло боне, която влезе в стаята. Тя буташе сребриста количка, върху която бяха подредени порцеланов чайник, чаши и три чинии с огромни парчета сладкиш. Прислужницата — вероятно г-жа Бърнс — напълни трите чаши с чай и ги постави пред Луелин, Лоугън и Блум, после сложи чиниите до чашите и подреди каничка с мляко и захарница в средата на бюрото. Блум и Лоугън й благодариха, но не и Луелин. Жената излезе, без да каже дума.

— Защо й е на племенницата ми да изчезва заради някаква игра, без да каже на семейството си къде отива и дали е добре? — попита Блум. — Съжалявам, но не виждам смисъл в това.

— Дали е игра, или просто алтернативна действителност? — каза Луелин философски.

— Не знаем — отвърна Блум доста раздразнено. Тя погледна към Лоугън, после отново към Луелин. — Но вие знаете. Знаете точно в какво се състои играта, тоест алтернативната действителност. Затова ви моля… Моля ви да ни кажете какво става и къде е тя.

— Сестра ти умно момиче ли е? — обърна се Луелин към Лоугън.

— Мисля, че да.

— Е, умните хора винаги са добре, независимо от предизвикателствата.

При тези думи Блум изправи гръб.

— Какви предизвикателства?

Луелин свали ръце от тила си.

— Живот. Любов. Загуба.

— Тя в опасност ли е? — попита Лоугън.

— Крейг, момчето ми, всички ние постоянно сме в опасност. Илюзия е да мислим иначе.

— Добре, добре. По-конкретно, тази игра изисква ли от участниците да правят опасни неща? Сестра ми може ли да пострада?

Луелин се наведе напред и се подпря на бюрото.

— Никой не може да те накара да направиш нещо, което не искаш, нали, Алис?

Той се усмихна на Блум и й намигна, сякаш двамата бяха тайни съюзници.

Блум използва възможността да се обърне към него.

— Вижте, просто искаме да знаем, че Сали е в безопасност, че не е изложена на риск и не е в беда.

Тя също се постара да звучи отчаяно.

— Като баща би трябвало да ни разбирате.

— Това, което за един е опасност, за друг е ежедневна задача. Това, което за един е беда, за друг е честна игра.

— А истинските престъпления? — попита Лоугън. — Вие сте адвокат. Ако сестра ми е изчезнала по своя воля, както прави? Нарушава ли закона?

Луелин се усмихна и Блум си представи как огромен компютър, вграден в мозъка му, се опитва да изчисли правилния отговор.

— Споделихте, че преживяното ви е помогнало — каза Блум. Надяваше се, че като го насърчава да говори за себе си, няма да се разсейва. — В какъв смисъл?

— Не ми помогна само по себе си. Помогна ми да си помогна сам.

— Но в Бристол една жена убила съпруга си, след като играла тази игра три месеца — каза Лоугън. — Затова ви моля да ми кажете дали има опасност сестра ми да бъде склонена към престъпно деяние.

Думите на Лоугън издадоха твърде много. Личеше, че са думи на полицай; освен това все още не беше обявено публично, че Фей е убила Хари. Луелин остана напълно неподвижен, а усмивката не слезе от лицето му, но в погледа му нещо се промени. Той впери настойчиви, студени очи в Лоугън. Полицаят се облегна на стола си. Очите му шареха от Луелин към пода и обратно.

— Кой сте вие, по дяволите? — попита Луелин; обаянието му бързо се изпари.

— Полицай Лоугън от дирекцията в Ейвън и Съмърсет. Разследваме смъртта на Хари Греъм.

Луелин бавно премести погледа си от Лоугън към Блум.

— А вие?

Блум остана безизразна и издържа погледа му.

— Вие наистина ли сте лелята на тази Сали? Не. Разбира се, че не. Няма момиче, нали?

Той отново погледна към Лоугън.

— Покажете ми полицейската си карта.

Това беше лоша идея. Луелин може би вече бе запомнил името и местоработата на Лоугън, но Блум се надяваше да не е така. Тя се намеси:

— Как ви избраха? Играчите получават поименни покани. Откъде организаторите са знаели, че сте подходящ кандидат и ще искате да играете?

— Мила госпожо — каза Луелин, — живеем в свят на постоянно и пълно наблюдение.

— Но как избраха точно вас?

Блум не можеше да си представи Луелин да попълва въпросници във фейсбук.

— Представете си, че на един каменист бряг има шепа скъпоценни камъни. Как ще ги откриете?

— Не знаете — каза Блум. — Разбирам.

Тя погледна към Лоугън.

— Мисля, че господин Луелин не може да ни помогне.

Тя стана. Лоугън я последва.

— Опитвате се да ме ядосате, Алис, или както там ви е името, но се боя, че няма да успеете.

— Не се опитвам да ви ядосам. Просто съм разочарована. Предвид професията, къщата и явния ви интелект, се надявахме да се срещнем с един от организаторите, може би дори със създателя на играта, но е ясно, че не знаете нищо.

Челото на Луелин трепна едва забележимо. Психопатите може и да бяха чужди на страха и емпатията, но гневът и самолюбието бяха съвсем друго нещо.

Изведнъж вратата се отвори шумно и в стаята влезе главен комисар Баркър, а след него и сержант Грийн. Бяха паркирали на пътя, слушаха разговора и бяха обещали да не се намесват, освен ако Блум и Лоугън не се окажат в непосредствена опасност, в каквато те категорично не се намираха. Блум видя как Луелин се усмихна. Беше забелязал разочарованието й, преди тя да успее да го скрие.

— Нямате представа с кого си имате работа, нали? — прошепна той.

Фрея Луелин плачеше и се извиняваше на баща си, докато той се настаняваше на задната седалка в колата на главен комисар Баркър. Адвокатът неохотно се бе съгласил да придружи полицаите до дирекцията, за да им помогне с разследването.

— Казах ви да не идвате, освен ако не стане опасно — каза Блум на Баркър, който изглеждаше изумително доволен от себе си.

— Той ви разкри. Трябваше да се намесим бързо. Сега ще разплетем тази история.

— Нямате представа с кого си имате работа, нали? — каза Блум, повтаряйки думите на Луелин.

Баркър се намръщи. Той погледна към Луелин, който седеше на задната седалка на колата и спокойно разглеждаше снимки на айфона си, без да обръща внимание на разплаканата си дъщеря.

— Тези хора не са питбули. Те не хапят, когато ги бутнеш с пръчка, защото нямат задействащ механизъм. Те са алигатори, които чакат под повърхността на водата. Чакат жертвата да стане уязвима и нападат. Оплеска всичко, Стив. Сега няма да изкопчиш нищо от него. Той е наясно колко отчаяно искаме да разберем какво знае, затова ще говори много, но ти гарантирам, че ще каже много малко.

Баркър раздвижи челюстта си.

— Тогава защо похаби ценни полицейски ресурси, като ни въвлече в този маскарад?

Главният комисар очевидно беше повече питбул, отколкото алигатор.

— Защото, въпреки че умее да увърта, той все пак е човек, а хората се издават, когато ги хванеш неподготвени.

— Но той не се издаде.

— Разкри, че е особено опасен психопат и че контролира напълно както себе си, така и околните.

Баркър потърка брадичката си с дясната си ръка и се загледа в полицай Лоугън, който строго укоряваше Фрея Луелин, задето беше поканила в дома си непознати от интернет.

— Това не беше разхищение на ресурси, Стив — продължи Блум. — Може да съм разочарована, че ни прекъсна преждевременно, но Луелин се издаде, и то повече от веднъж.

38

Джеймисън спеше напълно облечен в голямото кресло в ъгъла на стаята си. Звукът на телевизора беше изключен, субтитрите проблясваха на екрана.

— Джеймисън?

Той отвори очи.

— Как си?

— Явно пропускам много.

Блум се усмихна и сложи до него кафето с мляко, което беше купила от „Форк“. После седна на пластмасовия стол до леглото.

— Прослуша ли файла, който ти изпратих?

— Знаеш ли, мислех, че се шегуваш, когато каза, че ще ми донесеш работата тук.

Той взе чашата.

— За мен ли е?

Тя кимна.

— Кажи ми какво чу.

Блум му беше изпратила имейл със записа от срещата с Клайв Луелин.

— Благодаря — каза Джеймисън, отпи от кафето и взе тетрадката със спирала от шкафчето до леглото си. — Този е стар хитрец, това е сигурно. Не отговори ясно на нито един въпрос. Дрънкаше философски простотии и метафори, но опитът ми показва, че това можеше да се очаква.

Блум кимна.

— Повечето психопати обичат да водят разговори, чрез които да контролират и манипулират.

— Той обаче поне за малко повярва, че се тревожиш за изчезналата си племенница. Мисля, че издаде някои неща в началото.

Блум знаеше, че Джеймисън ще забележи подхлъзванията на Луелин, но й беше приятно да намери потвърждение за високите си очаквания.

— Продължавай — каза тя.

— Той не оспори, че е участвал в играта. Луелин е самовлюбен нарцис, чието его е голямо колкото банковата му сметка. Освен това е агресивен и избягва въпросите. Явно имаме работа с психопат.

— Звучиш почти като психолог.

Джеймисън я погледна с повдигнати вежди.

— Това шега ли е, доктор Блум?

Тя махна с ръка.

— Той беше напълно спокоен през цялото време. Държа се с нас като със стари приятели, а после просто превключи. Когато тези хора се втренчат в теб, погледът им е студен и празен. Крейг доста се стресна.

Джеймисън кимна.

— Значи няма никакво съмнение. Играта е насочена към психопатите.

— Така мисля. Макар да е странно, че се е прибрал след шест седмици, докато други са в неизвестност от месеци…

— Добре. Играта е за психопати. Или за хора с психопатни наклонности. В каквото и да се състои тази игра, тя им харесва. Това е другото важно нещо, което Луелин разкри.

— Да. Описа го доста картинно.

Джеймисън прочете записаното в тетрадката си.

— Излет, изследователска екскурзия, пътуване с цел себеопознаване, презареждане на батериите, съсредоточаване върху важните неща. Той каза, че играта е свързана с живота, любовта и загубата. И че колкото си по-умен, толкова по-лесно ти е да играеш.

— Умните хора винаги са добре, независимо от предизвикателствата — добави Блум. — Мисля, че предизвикателствата са много важна част от играта.

— Значи участниците са изправени пред поредица от предизвикателства?

Блум се замисли.

— За да поиска да се състезава такъв човек, накрая трябва да има усещане за истинско постижение. Играта трябва да има подчертано състезателен характер… Значи участниците или чувстват, че побеждават съперниците си, или се борят за големи награди. Трябва да има някакъв стимул.

— Баркър каза ли нещо? — попита Джеймисън.

— Не са изкопчили нищо друго от Луелин. Баркър иска да опитаме отново с някого от другите завърнали се играчи, но аз предполагам, че щом Луелин е излязъл от полицейското управление, е предупредил всички. Ще ударим на камък. Няма да можем да проникнем в играта. Няма как да те вкараме вътре.

— Виж — каза Джеймисън и увеличи звука на телевизора.

— Полицията е силно притеснена за местонахождението на 16-годишната Джейн Рейд — каза говорителят. — Момичето е видяно за последно да напуска училището си в Уембли в петък на обяд. Тръгнала си е пеша, била е облечена в училищната си униформа. Умолява се всеки, който е видял Джейн или има информация за нея от последните няколко дни, незабавно да се свърже с полицията.

Данните за контакт се появиха на екрана за няколко секунди под снимката на Джейн. После говорителят продължи с новина за стачни действия в лондонското метро.

39

— Днес те изписват — каза Сара, след като влезе в стаята на Джеймисън. — Лекуващият лекар казва, че главата ти е добре и са успели да намалят болкоуспокояващите.

Последните няколко пъти, когато Сара го посещаваше, Джеймисън лежеше в леглото по пижама, затова се радваше, че сега бе облечен и седеше на стол.

— От кого е кафето? — попита Сара и посочи чашата от „Форк“ на масичката до леглото.

— От бизнес партньора ми.

— Мислех, че си на свободна практика.

— Така е. Но сме двама.

— И той ли е следовател?

— В известен смисъл да, и тя е следовател.

Сара се усмихна и седна на края на леглото.

— Не обичаш да говориш за работата си, нали? Роклята й имаше цепка отпред и когато Сара седна, дрехата разкри малка част от бедрата й.

— Опитът ми показва, че не е добре да се споделя твърде много в самото начало.

— Защо?

Джеймисън се усмихна.

— Каква е голямата тайна? Не се връзва.

— С кое?

— С характера ти. Толкова си приветлив и спокоен. Но ако това е заблуда, предпочитам да разбера сега. Защото аз нямам тайни.

— Не вярвам.

— Истина е. Аз съм това, което виждаш. Обикновено момиче от Йоркшър. Единствено дете съм. Майка ми беше счетоводителка, баща ми — директор на фирма, а аз съм лекарка. Преди последното назначение съм живяла само на едно място. Всяка неделя ходех на църква. Добро момиче съм. Това е всичко за мен.

— Да не ми казваш, че си от онези добри момичета, които само чакат някой да им предложи брак?

Сара присви очи и се усмихна леко.

— Не съм чак толкова добро момиче — каза тя.

— Слава богу.

— И защо мислиш, че тази информация би била полезна за теб?

Джеймисън вдигна ръка.

— Извинявай, напълно си права. Разсъждавах на глас.

Сара кимна.

— А ти? Къде си израснал?

— В Бъркшър, недалеч от Аскът. Баща ми беше военен, а майка ми — психиатър. Имам по-малка сестра, Клеър, която живее в Уембли. Ако постоиш повече, вероятно ще я видиш. Тя идва всеки ден по обед.

— Бих се радвала да се запознаем.

— Не бъди толкова сигурна. Ако разбере, че се срещаме, ще започне да те кани на всички семейни празници и да ти говори за бебета, преди да се усетиш.

Сара повдигна вежди.

— Добре.

На Джеймисън му идваше да си удари шамар. Защо говореше такива глупости в присъствието на тази жена?

— Като стана дума за срещи, искаш ли да си уговорим една? Без драматичното присъствие на парамедици и линейки.

Сара кимна.

— Мислех си, че може да си направим пикник в Хайд Парк в събота. Времето ще бъде хубаво. Смяташ ли, че ще можеш да дойдеш в града? Не съм сигурна дали ще ти разрешат да шофираш.

— Никога не шофирам в града.

— Това „да“ ли е?

— Това е „да“.

Изведнъж стаята сякаш се смали, все едно се намираха в балон, който се свиваше и ги тласкаше един към друг.

— Добре, печелиш състезанието по гледане в очите — каза накрая Сара и отмести поглед.

Джеймисън се засмя.

— Личи си, че си била единствено дете. Аз бях непобедимият шампион на семейството в три поредни години, от 12- до 15-годишна възраст.

— Какво стана после?

— Клеър откри момчетата и гримовете и вече отказваше да играе глупави игри с глупавия си брат.

Сара видимо се забавляваше.

— Разбираемо е.

— Сигурно ти е било скучно да растеш без другарче в игрите.

— Имах много приятели; не ми правеше впечатление, че съм единствено дете.

Сара погледна часовника си.

— Трябва да вървя. Имам делова среща в 11 часа.

Тя стана, наведе се напред и го целуна по бузата. Джеймисън я хвана за китката. Лицето й се задържа над неговото.

После вратата се отвори.

— Е, младежо, време е да се измиеш, да се спретнеш и да се подготвиш за път.

Сестра Джанет имаше огненочервена коса и блестящи очи. Напрежението в стаята й убягна.

Сара се изправи.

— Тогава до събота. Какво ще кажеш да се чакаме пред галерия „Сърпънтайн“ по обяд?

Джеймисън целуна опакото на ръката й и пусна китката й.

— Дотогава.

40

Първата среща със Съдебния отдел за здравни и социални грижи беше отчайваща.

— Значи отричате да е имало каквито и да било нередности в общуването ви с 12-годишната Ейми Джоунс в периода 12.10.2016-04.12.2016 година? — попита Кийт Тимс, зле облеченият, полуплешив служител, който бе натоварен със задачата да информира Блум във връзка с делото за непристойно поведение.

— Напълно — отговори тя.

Кийт обърна таблета си така, че Блум да може да види дисплея.

— Разпознавате ли тази сграда, доктор Блум?

— Разбира се. Това е домът ми.

Мъжът показа следващата снимка.

— А кое е лицето пред дома ви?

— Това съм аз. Но кой е направил тези снимки и кога?

Кийт показа следващата снимка.

— В периода 12.10.-04.12.2016 година.

Блум впери поглед в третата снимка. Нещо не беше както трябва.

— Можете ли да ми кажете кои са хората на тази снимка? — попита Кийт. — Имам предвид двете лица, вървящи по алеята към вратата на сградата, за която потвърдихте, че е вашият дом.

— Мога, но снимката е фалшива. Ейми Джоунс никога не е била в дома ми. Никога не сме се срещали извън консултативния център.

— Но можете да потвърдите, че лицата на снимката сте вие и Ейми Джоунс?

Блум кимна. Изображението беше толкова реалистично. Тя виждаше себе си, облечена в черен панталон и зимно палто, а само няколко крачки зад нея ясно се виждаше Ейми, облечена в дънки, розови маратонки и сиво вълнено палто. Блум разпозна палтото и маратонките. Ейми идваше с тях на сеансите, събличаше палтото, щом дойдеше, и го обличаше, преди да си тръгне.

— Как тогава ще обясните тази снимка? — попита Кийт.

Блум го погледна в очите.

— Предлагам да се обърнете към специалист по фотография за експертиза. Някой е фалшифицирал снимката, за да ме натопи.

— И това е защитата ви.

Това не беше въпрос. Кийт въздъхна, сякаш беше чувал същото изтъркано обяснение милион пъти. Той отмести таблета и прибра книжата си. Срещата беше приключила.

След срещата Блум отиде до близкото кафене, за да се види с професор Марк Лейтън. Когато пристигна, той седеше на маса до прозореца. Лейтън й беше преподавател по психология в Шефилдския университет и неин ментор по време на специализацията. Беше експерт по криминално профилиране и един от първите психолози, оказвали помощ на полицията. Подкрепяше Блум още когато беше студентка с амбиции, но без ясна цел.

— Как си? — попита той Блум.

— Главното, което изпитвам, е недоумение. Избра ли си вече?

Професор Лейтън кимна и Блум повика сервитьора.

— Ще взема същото като господина плюс чаша вода, моля.

Тя затвори менюто и го подаде на келнера.

— За мен яйца по бенедиктински и дълго кафе с горещо мляко, моля.

— Благодаря, че прие да се видим — каза Блум. — Не исках да водя адвокат, за да не изглежда, че се чувствам виновна. Ще се радвам обаче да се консултирам с човек, на когото имам доверие.

Обсъдиха разследването. Разгледаха първия случай. Поговориха за последната група на професор Лейтън, състояща се от студенти от бакалавърската програма, които той описа като мързеливи и груби (това не беше нещо ново — професорът винаги описваше така студентите от бакалавърската програма).

— Така и така сме тук, бих искала да чуя мнението ти и по един друг въпрос, ако не възразяваш — каза Блум към края на обяда.

Професор Лейтън кимна.

— Разбира се.

— Ако трябва да съставиш поредица от предизвикателства, които да допаднат на психопатите — нещо като игра — откъде би започнал?

— Защо ми е да го правя?

Професорът избърса устата си със салфетка.

— За да ги подбереш с някаква цел.

— Значи искам да проверя степента на психопатията им?

— Вероятно да.

— За какви психопати говорим? Криминални или функционални?

— Като цяло функционални. Трябва да ги привлечеш от общата популация и да ги накараш да скъсат с досегашния си живот, за да играят.

Марк сбърчи нос; това беше знак, че размишлява.

— Защо питаш, Огъста?

— Това е просто проект, като цяло теоретичен.

— И трябва да е игра, така ли?

— Какво друго би могло да бъде?

— Проста подбуда или бас.

— Предизвикателство?

— Психопатите имат влечение към високорисковите дейности, които биха могли да им донесат голяма печалба — каза професор Лейтън. — Да вземем изследванията върху склонността на психопатите към хазарта. Тези хора живеят за мига и разглеждат всяко залагане като отделно събитие. Ние, непсихопатите, можем да започнем с идеята, че нямаме какво да губим, но след като спечелим или загубим няколко пъти, ставаме внимателни и предпазливи. Опитът ни влияе върху бъдещите ни решения. Психопатите обаче просто продължават да залагат, сякаш всеки тур е първи. Това е добра стратегия; те печелят по-често.

— Рискът е висок, от тях се очаква да скъсат с досегашния си живот, така че печалбата трябва да е наистина впечатляваща.

Марк кимна и погледна през прозореца на кафенето. Бе започнало да вали и минувачите разтваряха чадъри, вдигаха си качулките или разпъваха вестници над главите си.

— А може би е нужна поредица от непрекъснати победи. Също като при хазарта. Психопатите се нуждаят от нови и нови стимули, за да се чувстват добре, затова изпадат в крайности, но непрекъснат низ от бързи победи би им допаднал колкото една по-голяма отложена победа. Или дори повече.

— Като сциентолозите и техните нива на посвещение. Последователите на тази секта винаги са жадни за повече, защото постоянно се стремят към следващото ниво. — Блум най-сетне започваше да се досеща как би могла да изглежда една такава игра.

— И като всички добри видео игри.

Лейтън постави кафената чаша и чинийката върху голямата чиния и сложи ножа и вилицата до тях.

— Мислех си, че за да се подберат такива хора, трябва да се качат профилиращи анкети в социалните медии — каза Блум.

Лейтън отново сбърчи нос.

— Това би те свързало с психопати, които са активни в социалните медии. Мисля обаче, че за диагностициране на психопатия ще са ти необходими повече данни.

— Именно. Трябва да се използва целият им онлайн профил.

— Хората разкриват твърде много в интернет. А ако имат профили във фейсбук и туитър, можем да ги видим от две страни. Фейсбук разкрива идеалния Аз — „такъв, какъвто искам да ме виждат околните“.

— Фасадата?

— Именно — каза Лейтън. — Туитър от своя страна им предоставя по-анонимен форум, където могат да изразят истинските си чувства, независимо дали става дума за гняв, огорчение, предразсъдъци или радост.

— Истинският Аз.

— Трудно ще е да избегнеш непсихопатите. Много хора имат мрачен вътрешен живот по всевъзможни други причини.

— Гневните хора, както и тези, които са били малтретирани или тормозени, може да имат подобен профил.

Лейтън се наведе напред и заговори, жестикулирайки:

— На нашите психопати обаче ще им липсва емоционалният контекст. Изказът им ще бъде различен, а поведението — по-рационално.

— Това ли са критериите, според които би ги отсял?

Лейтън се облегна на стола и въздъхна.

— Това е тежка задача, Огъста. Сложен процес, с който средностатистическа университетска катедра определено не би могла да се справи, ако за това намекваш.

Блум поклати глава.

— Сам човек също не би смогнал.

Лейтън се намръщи.

— Нали не мислиш да го правиш? За какво ти е?

— Не, за бога. Просто провеждам предпроектно проучване. Както казах, теоретично е.

Лейтън настоя да плати.

— Следващия път ти ще черпиш — каза той, пъхна картата си в апарата и набра пинкода. Блум остави бакшиш на масата, след което двамата взеха палтата си от закачалката до вратата. Дъждът плющеше по паважа.

— Да търсиш функционални психопати е едно, Огъста — каза Лейтън, след като излязоха навън, — но какво, за бога, ще правиш с тях, след като ги намериш?

И аз това се питам, помисли си Блум.

41

— Сигурен ли си, че си добре? — попита Блум, когато пристигна в офиса за ежедневния конферентен разговор.

— Престани да се тревожиш.

Джеймисън седеше на бюрото си. Сандвичът и напитката пред него не бяха докоснати. Дори луничките му изглеждаха по-бледи.

— Повтори какво каза Баркър вчера.

— Само че ще заеме заместникдиректорския пост малко по-рано от очакваното, така че занапред може да не участва толкова активно в разследването.

— А ти какво му каза?

— Че е интересно съвпадение как изведнъж стана нужен другаде. Той отговори, че се случват такива неща.

— Като оспорването на професионалната ти етика и моя инцидент с побеснял колоездач.

— Сменил си тона.

— Имах време да помисля.

— Ако човекът, управляващ тази игра, не е знаел за нас преди срещата ни с Луелин, сега със сигурност знае. Така че не е параноично да се запитаме защо най-високопоставеният полицай в разследването изведнъж стана необходим другаде. Той твърди, че полицията не може да бъде командвана от външни лица, но да не забравяме за главен инспектор Уорън Биърдсли.

— Полицаят, който участва в играта? Мислиш ли, че влияе на разследването?

— Може би не пряко. Играта обаче е открила поне един потенциален психопат в органите на реда и съм сигурна, че ще има и други. Полицейската професия е логичен избор за хората, които искат да имат власт.

Джеймисън се завъртя на стола си и се обърна с лице към Блум.

— Човекът, управляващ тази игра, е искал да бъде забелязан — продължи тя. — Както ти каза, могъл е да проведе цялата процедура по набиране на играчи тайно, но не го е направил. Мисля, че поканата с текст „Осмеляваш ли се да играеш?“ е била предназначена не само за психопатите, но и за нас, както и за полицията.

— Значи и ние играем?

— Няма съмнение, че по някакъв начин сме част от играта. Говорих с професор Лейтън.

Джеймисън кимна одобрително. Двамата с Лейтън се бяха срещали много пъти.

— Стигнахме до извода, че създаването на такава игра е феноменално начинание, за което са нужни много пари и време, както и технически умения. Би било изумително, ако е дело на един човек.

— Психопатите работят ли в екип? Не са ли просто себични, саможиви егоисти?

— Това е общоприетата теория. А ако тя е погрешна? Или ако нещо се е променило?

— Мислиш, че са еволюирали в стадни животни?

Блум го погледна пренебрежително.

— Еволюцията не протича толкова бързо. Това тук е причинено от човек.

Тя набра Баркър за конферентен разговор и включи високоговорителя, за да може и Джеймисън да слуша. След няколко секунди музиката спря и се чу гласът на сержант Фил Грийн:

— Здравейте. Днес сме само аз, Кей и Радж. Другите бяха извикани в града във връзка с някакъв инцидент.

Джеймисън погледна Блум и повдигна вежди. Явно разследването им вече не беше приоритетно.

— Здравейте всички — каза Блум. — Ето какво знаем досега. Сто и девет души са получили картичка за рожден ден и са приели предизвикателството. Крейг каза, че е открил четирима играчи, които са се прибрали след около месец. Сред тях са Клайв Луелин и Фей Греъм, макар че след като убила съпруга си, Фей отново изчезнала. Всички останали са в неизвестност от няколко седмици до повече от година. Никой не се е обадил, за да каже, че е получил картичка, но не е приел предизвикателството.

Блум замълча, за да види дали някой ще оспори твърдението й. Никой не се обади.

— Ще разпитаме другите двама завърнали се играчи

— каза сержант Грийн.

— Добре — отвърна Блум. — Макар че очаквам да бъдат уклончиви и неотзивчиви като Луелин.

— Не ни подценявайте.

Сержант Грийн прозвуча обидено.

Блум не му обърна внимание и продължи да говори:

— Миналия петък Джейн Рейд, дъщерята на една от изчезналите жени, Лана Рейд, също изчезнала на излизане от училище. Видяна е на камерите на гара „Кингс Крос“ в събота сутрин, но оттогава е в неизвестност.

— Това ме подсеща — прекъсна я полицай Радж Ахтар, — вчера се обади някой си Томас Лейк. Видял обявите за издирването на Джейн Рейд. Ще ви изпратя номера му по имейл. Звучи малко странно, но не е престъпник. Работи като зъболекар в Манчестър.

— Какво?

Джеймисън вдигна поглед от бюрото.

Блум се обърна към него и заговори тихо, така че само той да я чуе:

— Все още ли смяташ, че на Лана може да се вярва, Маркъс?

После каза:

— Благодаря, Радж, ще проверим.

— Бих искал да добавя още няколко неща — каза Джеймисън. — Огъста ще бъде съдена по скалъпено обвинение за нарушаване на професионалната етика, а мен някакъв загадъчен велосипедист ме прати в болница. И двете неща се случиха миналата седмица. Вчера най-високопоставеният полицай в разследването беше повишен, а днес изведнъж половината членове на екипа се оказаха твърде заети, за да участват в този разговор.

— Мислите, че всичко е навързано, така ли? — каза Грийн насмешливо.

— Просто излагам фактите.

Блум отново заговори:

— Основната ни теория е, че играта е насочена към функционалните психопати. Направихме си този извод след разговорите с хора, познавали Лана, Фей, Стюарт и Грейсън, както и след срещата с Клайв Луелин.

— Според нас той е просто един надут задник — каза Грийн.

Джеймисън отговори:

— Анализирах записа. Държанието на Луелин разкрива наличие на психопатни черти, например повърхностно обаяние, манипулативност и притворство.

— Както казах и преди, това звучи като описание на средностатистически престъпник — каза Грийн.

— Прав сте, психопатите стават много добри престъпници — каза Блум. — Разбирам какво искате да кажете.

Тази игра е насочена ако не към изявените психопати, то поне към хората, които имат потенциала да извършат престъпление и да се измъкнат безнаказано.

— В този ред на мисли — каза Джеймисън, — докато си почивах на разноски на здравната каса, следях местната и националната криминална хроника. Дори да изключим всички възможни терористични актове, остават палежите, грабежите, тормозът, заплахите — много престъпления. И много измами. Изгубени спестявания, хакнати банкови сметки. По повечето случаи няма задържани.

— Ами да, такова е естеството на престъпленията. Какво намеквате? — попита Грийн.

— Че нашите играчи може да са някъде там и незабелязано да извършват престъпления.

— Защо изключвате терористичните актове? Ами ако от „Ислямска държава“ са решили да радикализират родените убийци? — каза Кей Уилис.

Блум и Джеймисън се спогледаха.

— Не ми казвайте, че не ви е минало през ум — обади се Грийн в отговор на мълчанието им.

— Мина ни — отвърна Джеймисън. — Само че радикализираният тероризъм е силно емоционално явление, основаващо се на усещането за несправедливост или продиктувано от основни религиозни принципи.

Блум добави:

— На средностатистическия психопат просто не му пука за другите хора. Важен е само той. Ако получава онова, което иска, всичко е наред. Малко вероятно е психопатът да се заинтересува от някаква кауза, а какво остава да поиска да се жертва за нея.

— А организираната престъпност? — попита Ахтар.

— Това вече е нещо — каза Джеймисън.

— Точно това трябва да знаем — каза Блум. — Защо някой прави това? Създаването на тази игра изисква огромни ресурси, така че резултатът трябва да си заслужава. Кой би имал полза да контролира сто измамници, манипулатори и морално деградирали мошеници без съвест?

— Сещам се за няколко възможни отговора — отговори Грийн през смях.

— Аз също — каза Джеймисън. Той обаче беше ужасяващо сериозен.

42

Томас Лейк живееше в голяма къща в Дидсбъри, Манчестър, заедно с жена си Сюзан и двамата им синове, близнаците Лукас и Джейкъб. Докато вървеше към входната врата заедно с Блум, Джеймисън се подготвяше за разочарование. Това не можеше да е онзи Томас Лейк, когото беше описала Джейн.

Вратата отвори висок мъж със светла коса и загоряла от слънцето кожа, облечен в дънки, карирана риза с къс ръкав и домашни пантофи. Блум обясни, че идват във връзка с обаждането му относно Джейн, и той ги покани да влязат.

Лейк седна на ръба на тюркоазено двуместно канапе. Блум и Джеймисън се разположиха срещу него на тъмносин кадифен диван.

— С Лана бяхме женени. Джейн е моя дъщеря.

— Били сте женени?

Джеймисън не успя да скрие изненадата си.

— В продължение на 18 месеца. Какво е станало с Джейн? Видях я по новините, а полицайката, с която разговарях, каза, че ще се свържат с мен, ако има развитие. Можете ли да ми кажете къде е?

— Боя се, че не, господин Лейк — каза Блум.

— Моля, наричайте ме Томас.

— Смятаме, че може да е с майка си. Лана изчезна преди няколко седмици. Нямаме друга информация, освен че Джейн е видяна на гара „Кингс Крос“ в събота сутринта.

Сюзан Лейк влезе в дневната. Носеше кана с кафе и чиния с бисквити, които остави на стъклената холна масичка. Беше хубава жена с дълга червена коса и очи, излъчващи доброта. Тя стисна ръката на мъжа си и излезе от стаята.

— Смятаме, че Лана може да е вербувана от някого — каза Блум.

— Моля?

— Кога за последно видяхте Джейн? — попита Джеймисън.

Томас Лейк сведе поглед.

— Много отдавна.

— Защо? Защо не сте положили повече усилия?

Джеймисън умишлено не погледна към Блум; не искаше да вижда предупредителния й поглед.

— Нещата между мен и Лана бяха много сложни. Тя ми отправи ужасни обвинения.

— Че сте наркоман и насилник, който е посегнал на собственото си дете?

Джеймисън не възнамеряваше да звучи толкова осъдително.

— Моля?

Лейк погледна към Блум, а после към Джеймисън.

— Това ли мисли Джейн за мен?

Джеймисън не отговори.

— Боя се, че да — каза Блум. — Не е ли така?

— Никога не бих наранил Джейн или което и да било дете и никога не съм вземал наркотици.

Джеймисън не повярва.

— Какво имахте предвид, когато казахте, че нещата между вас и Лана са били сложни?

Лейк въздъхна и сведе поглед към ръцете си, които почиваха в скута му.

— Когато се запознах с Лана, бях млад и наивен. Мислех… Мислех, че тя е всичко, от което имам нужда. Харесвахме едни и същи неща — едни и същи спортове, едни и същи клубове, едни и същи филми и музика. Вярвах, че сме сродни души. Родителите ми побесняха, когато разбраха, че сме сгодени. Казаха, че прибързвам; аз обаче бях влюбен. Или поне мислех, че съм. Бях заслепен. Няколко месеца по-късно Лана забременя. Сключихме граждански брак, когато тя беше в четвъртия месец. Мислех, че сме свързани за цял живот.

— Но? — попита Блум.

Лейк погледна към тавана, а после към Блум.

— Всичко се оказа лъжа. Тя беше. Не мога да ви опиша. Сякаш беше куха.

Той взе една бисквита и я разчупи на две.

— Тя просто не ме забелязваше. Не можех да предизвикам никаква реакция у нея. Не беше в състояние да разговаря, без да ме засипва с обвинения. Мислех, че това се дължи на хормоните от бременността, но след раждането на Джейн нещата се влошиха. Лана смяташе детето за своя собственост. Аз нямах думата, нямах никакви права. От мен тя искаше само пари. Настояваше да си намеря по-добра работа. Искаше по-хубава къща, по-хубави дрехи, екскурзии в чужбина. Съсипваше ме. А когато вече не издържах, тя.

Томас погледна счупената бисквита в ръцете си. Сложи двете половинки в чинията и изтупа трохите от дланите си. После погледна към Джеймисън.

— Познавате ли Джейн?

Джеймисън кимна. Как Лейк успя да се досети?

— Тя добре ли е? Искам да кажа, преди да изчезне… беше ли щастлива?

— Тя е чудесно хлапе, много зряла и способна, може би защото трябваше да се държи като родител на майка си.

Томас се намръщи.

— Смятаме, че Лана може би е психопат — каза Джеймисън.

Изуменият поглед на Томас Лейк се отрази върху лицето на Блум. Тя очевидно не одобряваше безцеремонността на партньора си, но Джеймисън искаше Лейк да знае колко ужасно е било да остави дъщеря си при Лана.

— Съжалявам, Томас — каза Блум, като се наведе напред. — Маркъс иска да каже, че смятаме Лана за екстремна личност. Не твърдим, че непременно е опасна, просто вярваме, че…

— Не, съгласен съм.

Лейк погледна към Блум, а после към Джеймисън.

— Никога не съм го казвал на никого, дори на Сюзан, но винаги съм смятал, че първата ми жена е психопат. Изпитвам облекчение, че и вие го твърдите.

Джеймисън сви юмруци в опит да сдържи гнева си. После заговори колкото можеше по-спокойно:

— И все пак оставихте Джейн при нея?

— Мили боже, не. Никога не бих го направил. Само че Лана взе Джейн със себе си в кризисния център. Казала, че съм я бил. Явно са й повярвали. Помогнали й да извади ограничителна заповед. Борих се срещу нея цяла година, но Лана беше яростна и непреклонна. Пред социалните работници и в съда беше мила и любезна, но когато останехме насаме, се превръщаше в злобно чудовище. Страхувах се от нея. А щом получи пълно попечителство, изчезна. Повече никога не ги видях. — Лейк погледна към Джеймисън. — Но никога не спрях да ги търся.

— Знам, че е минало много време, Томас — каза Блум, — но имате ли представа къде може Лана да е завела Джейн?

— Ако знаех, не мислите ли, че щях да съм ги открил досега?

Запътиха се мълчаливо към колата. Джеймисън знаеше какво ще последва. Той седна на мястото до шофьора и си сложи колана. Седеше вперил поглед пред себе си, без да поглежда към Блум.

— Какво беше това? — обърна се Блум към него. — Маркъс? — каза тя, след като той не отговори.

Блум се обърна към волана и включи двигателя.

— Знам, че Джейн е важна за теб и семейството ти, но не може да нападаш хората така. Горкият човек не е виновен, че Джейн е изчезнала.

— Не е ли?

Джеймисън си даде сметка колко е раздразнен.

— Не е.

Блум излезе от паркомястото.

— Той е жертва на Лана също като Джейн. Каза, че ги е търсил през всички тези години.

— Е, значи не е търсил достатъчно упорито.

Блум въздъхна.

— Дори да ги беше намерил, Лана е имала пълно попечителство. Какво е можел да направи?

Джеймисън гледаше през прозореца. Знаеше, че Блум е права. Знаеше също, че е хубаво, че откриха бащата на Джейн и той се оказа толкова добър, мил и почтен човек. Нима би предпочел Томас да е наркоман? Само защото беше ужасно разгневен и отчаяно искаше да излее яда си върху някого. Бог да е на помощ на Лана, когато му падне в ръцете.

43

Джеймисън лежеше настрани и гледаше спящата Сара. Искаше му се да прокара пръст по бузата и устните й. Тя обаче излъчваше пълно спокойствие и той просто я гледаше. Срещата им очевидно бе преминала повече от успешно. Чакаха се пред галерия „Сърпънтайн“, както се бяха разбрали. Тя донесе постелка за пикник и торба, пълна с лакомства от „Маркс енд Спенсър“, а той — бутилка изстудено вино „Сансер“ и прясно изпечен шоколадов сладкиш. Сара беше впечатлена. Джеймисън й обясни, че рецептата е на баба му и че обикновено приготвя сладкиша за племенниците си, но за нея е направил изключение.

— Поласкана съм — каза тя и отхапа парченце. — Великолепно.

— Аз или сладкишът? — попита Джеймисън.

Сара беше права за времето. Почти. В продължение на около час се наслаждаваха на топлина и слънце, преди първите дъждовни капки да прекратят пикника им. Двамата бързо прибраха багажа си и потърсиха подслон. Сара се кискаше, докато цапаха през локвите. Джеймисън я хвана за ръката и почувства как тя преплете пръсти с неговите.

Прекараха следобеда в един бар и когато той очакваше, че Сара ще измисли някакъв предлог, за да си тръгне, тя предложи да вечерят заедно, след което се отправиха към неговото жилище. Останалото, както се казва, е история.

Сара отвори едно око и се усмихна.

— Здрасти.

— Добро утро — отвърна Джеймисън. — Как си?

— Добре.

— Хубаво. Обичам жените да се чувстват добре в леглото ми.

Сара затвори очи.

— Говориш така, сякаш оттук са минали десетки жени.

— Снощи осъзнах нещо — каза той, подминавайки мълчаливия въпрос в думите й. — Изобщо не си добро момиче.

Сара се обърна по гръб и се усмихна.

— Не знам за какво говориш.

По-късно, когато седяха край кухненския барплот и ядяха препечени хлебчета с масло, по радиото съобщиха за издирването на Джейн. Джеймисън усили звука.

Нямаше новини, само обичайната молба към гражданите, които разполагат с информация, да се свържат с полицията.

— Тя е приятелка на семейството ми — обясни Джеймисън, след като намали звука на радиото.

— Много съжалявам.

Сара остави чашата си на плота.

— Какво мислят, че се е случило?

— Смятаме, че може майка й да я е отвела. Тя преминава през труден период. Сложно е за обяснение.

— Болна ли е?

— Със сигурност не е нормална.

Виждайки изражението на Сара, Джеймисън обясни:

— Злоупотребява с алкохол и наркотици. Не е от най-отговорните родители.

— Е, все пак е по-добре да я отведе майка й — тук Сара замълча за миг, — отколкото някой друг.

— Наистина се надявам да си права.

Джеймисън я целуна по косата.

— Да сменим темата. Искам да чуя повече за тайните, които нямаш.

— Това свързано ли е с работата ти? С изследователската ти дейност?

— Защо мислиш така? — попита той.

— Ставаш някак занесен, когато говориш за работата си — или по-точно, когато не говориш за нея; така изглеждаш и в момента.

Явно не беше във форма. Преди се справяше по-добре. А може би причината беше в Сара. Джеймисън имаше желание да й се довери — нещо, което не му се бе случвало преди.

— Да не би отново да ми устройваш състезание по гледане в очите? Предупреждавам те, че съм тренирала, Маркъс.

Когато я чу да произнася името му, коремните му мускули се свиха.

— С кого си тренирала?

Устните й трепнаха.

— Тайна.

— Значи и двамата имаме тайни. Знаех си.

— Признаваш ли, че имаш тайни?

Той замалко да се задави с чая си.

— Никога ли не падаш по гръб?

— Това ли искаш?

Тя сложи ръка на тила му и го придърпа към себе си. Телефонът му завибрира на плота пред тях. Сара не го пусна. Тръпката премина от корема към слабините му и Джеймисън се отдръпна, докато все още имаше сили.

— Само за минутка — каза той.

Беше Клеър. Може би имаше новини.

Джеймисън изправи гръб и вдигна телефона.

— Здравей, сестричке. Дай ми секунда.

Той сложи ръка върху микрофона.

— Да, изчезването на Джейн е свързано с изследователската ми дейност.

Споделянето на истината му донесе странно облекчение.

— Извинявай, Клеър — каза той по телефона. — Всичко наред ли е?

— Получих съобщение от Джейн.

Джеймисън стана.

— Какво? Кога?

— Изпратила ми е лично съобщение във фейсбук вчера сутринта. Аз не влизам в профила си, затова го видях едва днес, когато Дан ми показваше снимки на новороденото дете на братовчед си.

Клеър звучеше притеснено.

— Няма нищо. Успокой се. Не се обвинявай. Видяла си го. Какво пише?

Джеймисън погледна към Сара. Тя повдигна вежди и попита безгласно:

— Лоши новини?

Джеймисън поклати глава.

— Пише: „Здрасти, Клеър. Джейн е. При мама съм. Добре съм, но тя ме заключи на тавана в някаква къща недалеч от Лийдс…“.

— Какво? Как са стигнали до Лийдс? — попита Джеймисън. Полицаите твърдяха, че не се е качвала на влак. Идиоти.

Клеър продължи:

— „Пътувахме с такси около половин час и стигнахме до някакво градче. Не знам как се казва, но си спомням една църква. Мисля, че беше „Вси светии“. Има и магазин за вино на име „Маджестик“. Съжалявам. Това е всичко, което си спомням. Намираме се в триетажна редова къща в странична улица.“

Джеймисън записа на гърба на плик за писма: на 30 минути от Лийдс, църква „Вси светии", магазин за вино „Маджестик", триетажна редова къща в странична улица.

Клеър продължи:

— Пише още: „Успях да измъкна телефона на мама, защото тази сутрин се скарахме и тя го изпусна, така че това може би ще бъде единственото ми съобщение. Тя се държи странно, а аз искам да се прибера у дома. Моля те, накарай Маркъс да ме намери“.

Джеймисън спря да пише и преглътна буцата, заседнала в гърлото му. Как можеха да я открият? Не знаеха нито номера на къщата, нито името на улицата, дори нямаха представа в кое предградие на Лийдс се намира.

— Защо пише, че са се скарали? — попита Клеър. — Лана няма да я нарани, нали? Кажи ми, че няма да я нарани.

Джеймисън знаеше, че няма как да гарантира подобно нещо.

— Ще се обадя на Огъста.

— Трябва да я намериш, Маркъс.

— Ще направим всичко възможно, Клеър. Обещавам.

Той затвори.

— Аз ще тръгвам, за да можеш да си гледаш работата — каза Сара. — Явно е нещо важно.

— Съжалявам.

— Недей.

Тя отиде до него и го целуна нежно.

Джеймисън инстинктивно покри записките си с ръка.

Сара отстъпи крачка назад и присви очи.

— Леле. Наистина трудно се доверяваш, а?

Не за първи път чуваше подобно нещо от жена.

— Силата на навика. Извинявай. Преди работех за тайните служби.

Той примигна няколко пъти. Защо го каза?

— О — каза Сара. — Разбирам.

Тя прокара ръка през косата си, преметна я през лявото си рамо и я приглади върху гърдите си.

— Това обяснява много неща.

Постоя смълчана за миг, сякаш осмисляше чутото, след което отново се оживи.

— О, забравих — каза тя. — Имам нещо за теб.

Отиде до спалнята и донесе палтото и чантата си. Сложи чантата на плота, бръкна в нея и извади хартиен плик.

— Заповядай — каза тя.

— Книга? — попита Джеймисън, като отваряше плика.

— Имам приятел, който работи в издателство. Книгата още не е излязла. Знам, че обичаш колоезденето, и много я харесах.

— „Несломимите: Легенди за боговете на колоезденето“ — прочете Джеймисън на глас. После погледна Сара. — Ти чела ли си я?

Тя кимна.

— Става дума за най-щурите и смели велосипедисти в историята. Аз също обичам да карам колело. Може някой ден да се позабавляваме заедно.

— Мисля, че вече го направихме.

— Затвори си мръсната уста — каза тя и напъха ръцете си в ръкавите на палтото. — Върви да вършиш геройски дела. И ми се обади, когато си готов отново да слезеш сред простосмъртните.

Джеймисън взе лицето й в ръцете си.

— Не съм герой. Ти си тази, която спасява животи.

— Каза, че си просто скромен изследовател.

Тази жена беше сексапилна, умна, обичаше да кара колело и ни най-малко не му отстъпваше по находчивост. Какво повече можеше да иска? За първи път в живота му имаше реална опасност Джеймисън да се влюби.

Блум се намираше в родния си град Харъгът, където стресът, причинен от живота и работата в Лондон, просто се стопи. Тук тя тичаше по-бързо, вдишвайки свежия йоркшърски въздух. От месеци не се бе чувствала толкова млада и свободна.

Усещането трая кратко.

Музиката в слушалките й бе прекъсната от звъна на телефона.

— Аз съм — каза Джеймисън. — Още ли си в Йоркшър при майка си?

— Да — каза Блум и избърса потта от лицето си с ръкава.

— Клеър получила съобщение от Джейн. Заключена е на тавана в някаква къща край Лийдс. Сега пътувам към „Кингс Крос“. Ще пристигна в Лийдс в два и половина. Ще можеш ли да ме посрещнеш?

— В Лийдс хвани влака за Харъгът. Ще те чакам на гарата. У дома има достатъчно място.

— Сигурна ли си? Мога да отседна в хотел.

— Вкъщи се побърквам сама. Хубаво ще е да имам компания, а и къщата ще ни служи за база.

Блум се върна бегом вкъщи. Родният й дом представляваше къща с пет спални в един от богаташките квартали на Харъгът. Баща й беше адвокат, а майка й — кардиохирург, като и двамата бяха напълно обсебени от работата си. Никога не пътуваха и не се хранеха навън. Единственото, в което влагаха време и пари, беше домът им.

Джеймисън беше изненадан от поканата. Тя никога не го беше канила в дома си в Лондон, но тази къща беше различна. Първо, не беше нейна. Поне засега. Не и докато майка й беше жива. Самата Блум също се държеше различно тук. Работата я правеше параноична и вманиачена на тема поверителност. Познаваше твърде много хора, които се бяха доверили на други и бяха платили цената. Спомняше си преследвача, който весело й бе обяснил как някакво приложение за джогинг му позволява много лесно да проследява набелязаните жертви. „Трябва просто да потичам в даден район няколко дни, за да видя всички жени, които бягат там, и да разбера къде живеят. Повечето профили съдържат истински имена и снимки.“ Той се появявал пред дома на жертвата и се представял за стар колега или съученик. Така се започвало. Блум беше изключила всички приложения на телефона си, които разкриваха местоположението й, и избягваше социалните медии. Големият брат следеше всички чрез хитро изработените инструменти за наблюдение, които хората използваха.

Тя отключи входната врата, събу маратонките си и стъпи на паркета. Майка й не позволяваше в къщата да се влиза с обувки. Блум си взе бърз душ, нае кола по телефона и се обади на своя стара приятелка от полицията в Западен Йоркшър. Карълайн щеше да й помогне. Тя беше до нея преди много години, когато Блум направи първата си грешка и светът й се сгромоляса. Щеше да помогне и сега.

44

Джеймисън излезе от гарата в Харъгът и тръгна през неочаквано красивия град. Всички улици бяха обрамчени с разцъфнали дървета, а насреща му се издигаше внушителна сграда — каменен полумесец с цвят на карамел, осеян с повдигнати цветни лехи, обграждаше голям площад.

— Маркъс?

Блум се задаваше насреща му, облечена в бяла памучна риза и тъмносини дънки. Никога преди не я беше виждал по дънки. Дори така изглеждаше много елегантна.

— Можем да отидем пеша до къщи — каза тя. — Не е далеч.

— Води ме — отвърна той и я последва по улицата, пълна с елегантни бутици и магазини на луксозни вериги.

— Значи тук си израснала?

— Да. Тежко детство — каза тя.

— Няма ли да измислиш друга шега, Огъста? Тази е изтъркана.

Улицата ги изведе до голямо кръстовище. Вляво широка тревна ивица се простираше пред дълга редица от внушителни викториански сгради, а насреща висок паметник се издигаше в центъра на квадратно кръгово кръстовище, потънало в пролетни цветя. Докато пресичаха улицата, за да стигнат до голяма зелена площ, Джеймисън забеляза едно луксозно кафене.

— „Бетис“ — каза той. — Чувал ли съм това име?

— Вероятно — отвърна Блум. — Много е известно. Туристите чакат с часове за маса.

— Заслужава ли си?

— Майка ми все казваше, че сервират най-обикновен чай, но всъщност е много хубаво.

Блум беше по-спокойна тук. В Лондон рядко говореше за майка си, освен когато ставаше дума за предстоящо гостуване. Може би Джеймисън щеше да научи малко повече за нея. Той уважаваше личното й пространство, тъй като знаеше, че за нея то е важно, но същевременно много искаше да научи историята на Огъста Блум.

Когато наближиха родния й дом, Джеймисън подсвирна с уста. Сред двор, ограден с нисък зид, завършващ с грижливо подрязан плет от птиче грозде, се издигаше каменно здание с големи прозорци от двете страни на входната врата и кулички на покрива.

— Разбирам защо майка ти е пожелала да остане тук.

Блум отключи входната врата.

— Тя е в дом.

— Извинявай. Не знаех.

— Страда от деменция. Може да оставиш багажа си на горния етаж, в първата стая вляво от стълбите. Аз ще сложа чайника и ще ти разкажа докъде съм стигнала с разследването.

Когато отвори вратата на стаята си, Джеймисън едва се сдържа да не подсвирне отново с уста. Помещението бе декорирано от горе до долу с тапети и тъкани на цветя и имаше два големи прозореца; единият гледаше към моравата, а другият — към алеята пред къщата. Джеймисън остави сака си на махагоновото легло и надникна в банята, в която се влизаше направо от стаята. Все едно беше отседнал на хотел.

На долния етаж Блум беше подредила порцеланов чайник и чаши върху дъбовата кухненска маса. До тях беше разтворена карта с голям червен кръг, нарисуван в средата.

— Трийсет минути във всички посоки. От град Неърсбъро, който се намира наблизо, през Тадкастър и Шърбърн ин Елмит на изток и Дартън и Холмфърт на юг до Хебдън Бридж и Хауърт на запад. Както и всички селища в този район. А те са много.

Тя му подаде чая.

— В някое от тези селища има ли църква „Вси светии“ и магазин за вино „Маджестик“?

— Църкви „Вси светии“ има в Брадфърд, Кърби Оувърблоу, Илкли, Шърбърн, Батли и Бингли.

— А магазин за вино „Маджестик“?

— В Западен Йоркшър има пет магазина: в Лийдс, Хъдърсфийлд, Уейкфийлд, Харъгът и Илкли.

— Значи Джейн е в Илкли.

От телефона на Джеймисън се разнесе еднократна вибрация.

— Джейн е в Илкли — съгласи се Блум.

— А ние не знаем нито номера на къщата, нито името на улицата. Колко е голям Илкли?

— Твърде голям. Ще ни е нужна помощ. Имам позната в полицията в Западен Йоркшър. Тя помоли полицаите от Илкли да поразпитат. Изпратих им снимки на Джейн и Лана.

— Свършила си доста работа.

Джеймисън извади телефона от джоба си.

— Благодаря, Огъста. Ако трябва, ще почукам на всяка врата в Илкли.

— Искаш ли да отидем дотам?

— Да, хайде.

Джеймисън погледна съобщението. Известие от Гугъл във връзка с трафика. Спам.

* * *

Блум шофираше, а Джеймисън се обади на Клеър. Тя искаше да дойде, но той беше успял да я разубеди.

Клеър вдигна след първото позвъняване; звучеше отчаяно. Повтаряше му да побърза да намери Джейн, сякаш той не правеше всичко по силите си. Джеймисън успя да преглътне раздразнението си. Знаеше, че сестра му се чувства безпомощна.

— Има ли туристически информационен център в Илкли?

Джеймисън сложи телефона си зад този на Блум в поставката зад скоростния лост.

— Отдавна не съм ходила дотам, но мисля, че има един срещу гарата.

— Да отидем първо там. Ако имат карта на града, можем да го разделим на квадранти и да търсим район по район.

Те спряха на светофара до един магазин на БМВ.

— Знаеш ли къде търсят полицаите?

Блум дръпна ръчната спирачка и го погледна.

— Карълайн каза, че първо ще проверят железопътните и автобусните гари, после стоянката за таксита, а след това банките и супермаркетите.

— Значи няма да ходят от врата на врата?

Светофарът светна зелено.

— Не мисля. Оставих съобщение на Баркър, в което го помолих да се свърже с шефа на Карълайн и да обясни колко е важно това издирване, но все още не съм получила отговор.

— Той знае какво става. Трябва да спре да се прави на началник и да се размърда.

На кръговото Блум сви надясно по път, който лъкатушеше сред поля и старомодни селца. Тъкмо минаваха покрай някаква кръчма и фермерски магазин, когато от телефона й се разнесе сигнал.

— Може би Карълайн има новини. Прочети съобщението.

Джеймисън взе айфона на Блум и набра пинкода, който тя му продиктува.

— Странно — каза той, след като прочете цялото съобщение.

— Какво?

— Преди малко получих съобщение, указващо най-краткия път до някакво място, за което никога не бях чувал. Реших, че е спам. Ти обаче току-що получи съобщение от сайта на железниците, в което се споменава същото място.

— Какво място?

— Саут Милфърд. Познато ли ти е?

Блум натисна спирачките толкова силно, че предпазният колан на Джеймисън се заключи и го прилепи за седалката. Тя се промуши между колите и спря пред една бензиностанция.

— Дай да видя.

Блум взе телефона си. Изглеждаше странно — беше бледа, но страните й бяха зачервени.

— Огъста?

Тя вдигна поглед към него; устните й бяха леко разтворени, а в очите й се четеше паника.

— Кажи нещо — помоли я Джеймисън.

Блум докосна екрана и долепи телефона до ухото си.

Няколко секунди по-късно изруга тихо, а после каза:

— Карълайн, Огъста е. Мисля, че има проблем на гарата в Саут Милфърд.

Тя погледна часовника си.

— Сега е 15:35. Обади ми се веднага щом можеш.

Тя затвори и подаде телефона на Джеймисън.

— Отиди на сайта на железниците. Искам да знам кога следващият експрес от Лийдс за Хъл минава през Саут Милфърд.

Блум включи двигателя и излезе на пътя.

Джеймисън последва указанията й.

— Огъста? Какво става? Къде се намира Саут Милфърд?

Нима в очите на Блум имаше сълзи? Джеймисън за първи път я виждаше да плаче.

— Огъста?

— Това е мястото, където животът ми рухна.

45

Джеймисън, разбира се, имаше въпроси, но знаеше, че не бива да разпитва Блум сега. Поведението й показваше, че нещата са сериозни. Той написа „Лийдс — Хъл“ в търсачката на сайта на железниците и прегледа всички спирки, докато откри Саут Милфърд.

— Влакът, който тръгва от Лийдс в 15:52 часа, пристига в Саут Милфърд в 16:15.

Блум поклати глава.

— Интересуват ме не влаковете, които спират там, а експресите, които преминават транзит.

Джеймисън вдигна поглед.

— Имаш предвид…?

Блум погледна в огледалото и изпревари микробуса, който се движеше пред тях.

— Имам предвид влак, под който можеш да скочиш.

— По дяволите. Какво? Кой?

Джеймисън не завърши въпроса си.

— Лана — прошепна той. — Така. Влакът, който е тръгнал от Лийдс в 15:38, пристига в Селби в 15:58 часа и има само една спирка.

— Саут Милфърд е на десетина минути от Селби.

Джеймисън погледна часовника си: 15:42.

— Имаме шест минути.

Блум кимна.

— Обади се на 999.

Джеймисън набра номера. Блум спря до една ограда и взе телефона.

— Обажда се доктор Огъста Блум. Аз съм психолог и научих от достоверен източник, че някой ще скочи под влака на гарата в Саут Милфърд този следобед. Следващият експрес ще мине оттам след 5–6 минути.

Блум изслуша отговора на отсрещната страна.

— Шестнайсетгодишно момиче на име Джейн Рейд и майка й Лана Рейд.

Отсреща отново попитаха нещо.

— Може би само една от тях, а може би и двете. Не съм сигурна. И не, не знам за кой влак става дума. Просто получих съобщение, което ме кара да мисля, че това е намерението им. Аз съм на 20 минути от Саут Милфърд.

Блум отново изслуша отсрещната страна, след което предостави данни за контакт.

— Инспектор Карълайн Уоткинс от управлението в Уитууд е наясно със ситуацията.

Блум благодари на операторката и затвори.

— Жената изпрати кола в Саут Милфърд.

— Ще стигнат ли преди влака?

Блум се върна на пътя.

— Операторката беше на мнение, че ще успеят.

Джеймисън погледна часовника на таблото. Той тъкмо премина от 15:46 на 15:47. Колата го поклащаше наляво-надясно, докато Блум вземаше с бясна скорост завоите по селския път. Дали Лана наистина щеше да нарани Джейн? Джеймисън нямаше представа. Блум обаче шофираше, сякаш животът й зависеше от това. А тя познаваше психопатите. Часовникът вече показваше 15:48 часа. Влакът щеше да мине през Саут Милфърд всеки момент. Джеймисън погледна телефона на Блум. Нямаше повикване. Часовникът показваше 15:50.

— Да им се обадя ли? — попита той.

В този момент телефонът на Блум звънна и те подскочиха. Джеймисън вдигна.

— Телефонът на доктор Блум.

— Тя там ли е? Карълайн се обажда.

— Шофира. Изчакайте, ще включа високоговорителя.

— Карълайн — каза Блум. — Чуваш ли ме? Взех кола под наем и нямам хендсфри.

— Чувам те. Една патрулка тръгна към Саут Милфърд, за да следи за опити за самоубийство. Ти добре ли си?

При последния въпрос гласът на Карълайн стана по-мек. Тя очевидно знаеше нещо.

— Да, добре съм — каза Блум, но тонът й говореше тъкмо обратното. — Има ли новини?

— Теренът е чист. Няма никого освен полицаите.

— Кажи им да останат там… моля те.

— Експресните влакове от и за Хъл минаха, а следващият ще дойде след час. Ще се върнем в 16:30.

— Добре. Ние пристигаме след малко.

— Това разумно ли е, Огъста?

— Това е гара, Карълайн. Ще се справя. Предишния път не бях там, нали?

— Знам, но.

Двете замълчаха. Джеймисън погледна към Блум. Тя беше вперила очи в пътя и стискаше зъби.

— Следобед имам работна среща — каза Карълайн, — но мога да се измъкна, ако искаш и аз да дойда.

— Не е необходимо.

— Ще видя какво мога да направя — каза Карълайн и затвори.

— Тя се опитва да те предпази.

Джеймисън сложи телефона на Блум до своя. Тя не каза нищо.

— Кой е скочил?

Блум продължаваше да гледа пътя, а ръцете й стискаха волана.

— Много важен за мен човек. Човек, на когото държах. Трябваше да.

Тя стигна до кръстовище и зави наляво.

— Предадох този човек и никога няма да си простя.

— Кога се е случило това?

— Преди 15 години.

Джеймисън пресметна наум. По онова време Блум е гонела трийсетте. Дали е имала приятел? Дали е разбила нечие сърце? Той я погледна. Затова ли избягваше всякакви връзки? Това би обяснило много неща.

46

В Саут Милфърд имаше само една бензиностанция и няколко кръчми. Блум остави наетия „Сеат“ на малкия паркинг на гарата. Там бяха оставени само още четири коли. Гарата имаше два перона и беше пуста. Джеймисън провери четирите автомобила: всички бяха празни.

— Какво ще правим сега? — попита той.

— Да отидем до главната улица. Може да са паркирали там.

Градът ги посрещна с още празни коли и празни улици. Върнаха се на гарата тъкмо когато една патрулка спря на паркинга. От седалката до шофьора слезе полицайка и отиде при тях. Представи се като полицай Фишър. Обясни, че два експреса минават на всеки час няколко минути един след друг и предложи Блум да застане на източния перон с колегата й, а тя самата да отиде с Джеймисън на отсрещната страна.

— Кой мислите, че може да скочи? — попита полицай Фишър, докато вървяха през подлеза към западния перон. Тя явно смяташе, че й губят времето.

Джеймисън се изкушаваше да й каже една стара поговорка от тайните служби за хората, които много знаят, но вместо това отговори:

— Младо момиче и майка му. Майката, Лана, е психически нестабилна.

— Диспечерката каза, че сте нейният психолог.

— Доктор Блум е психолог — каза Джеймисън. Той чу грохота на първия приближаващ се влак. Погледна надясно и видя влака в далечината. Ако беше самоубиец и наистина искаше да скочи, смятайки, че някой ще се опита да го спре, той щеше да се крие, докато влакът се приближи, а после да се хвърли. Джеймисън отново огледа перона. Влакът приближаваше и ставаше все по-шумен. Паркингът беше пуст, пътеката зад него също. Влакът трополеше все по-силно. Чу се свирка. Джеймисън погледна назад. Боже, наистина се движеше бързо. Той отстъпи от края на перона и влакът профуча покрай него. Всеки от вагоните отпрати към него въздушна вълна, която повдигна косата от челото му и развя ръкавите му.

Джеймисън гледаше как влакът се отдалечава и накрая въздъхна. Очите му срещнаха погледа на Блум, която стоеше от другата страна на линията. На лицето й бе изписано облекчение. После, преди да успее да оцени това чувство, той чу да приближава вторият влак.

Джеймисън видя светлините на експреса за Хъл в далечината. Той огледа паркинга и пространствата от двете страни на пероните. Ако Лана беше там, нямаше ли да скочи пред първия влак? Или изчакваше да види какво ще направят те и придружаващите ги полицаи? Това би имало смисъл. Тя сигурно го беше видяла да върви по перона, да се оглежда, готов за действие, а също така бе видяла полицаите да стоят на стратегически позиции. Те нямаше да спрат човек, който бяга бързо. Не бяха тук, за да се правят на герои. А Огъста? Ако се опиташе да попречи на Лана, щяха ли да й стигнат силите, или Лана просто щеше да я повлече след себе си?

Ако Лана ги наблюдаваше и обмисляше действията си, щеше да се отправи към отдалечения край на другия перон. Колкото е възможно по-далеч от човека, който е най-вероятно да се намеси. Джеймисън погледна назад към влака, който се носеше по отсрещната линия. Нямаше време да изтича до онази страна. До другия перон можеше да стигне само като претича през релсите, а това би било глупаво. Нямаше основателна причина да подозира, че Лана и Джейн са тук.

И тогава го видя. Движение в отдалечения край на отсрещния перон, точно откъдето би скочил, ако беше на мястото на Лана. Той се затича и закрещя към Блум и полицая, като сочеше към мястото, където бе забелязал движение. Блум се затича, но не и полицаят.

Тя може да спре само един човек, помисли си Джеймисън.

Той изтича покрай полицай Фишър.

— Видях нещо в онзи край! — извика.

Влакът се приближаваше все повече. Джеймисън виждаше лилаво-синята звезда на железопътната компания „ТрансПенин“ върху локомотива, но беше сигурен, че има достатъчно време.

Той отново забеляза движение; нещо червено се мярна между дърветата. Джеймисън чу виковете на Блум, но не можа да разбере какво казва. Той отново погледна към влака. Стоеше досами ръба на перона. Направи го, каза си.

Блум отново изкрещя:

— Стой там! Стой там!

Гласът й беше пронизителен.

Тя може да спре само един човек, повтаряше си Джеймисън като мантра. Чу се свирката на влака. Той без колебание хукна през релсите към перона на Блум.

Лана Рейд крачеше напред-назад във високата до глезен трева. В последното съобщение се казваше, че са напът, но сега тя стоеше насред нищото без обхват и без да има представа какво се случва и колко време ще трябва да чака. И всичко това само защото бе поискала помощ от Джейн. Казаха й, че помощта не е разрешена и ще я дисквалифицират, ако не прави каквото й кажат. Тя погледна към дърветата и към фигурата, сгушена в сенките. Вече нямаше връщане назад. Трябваше да стои, докато мисията приключи. Би се радвала да види изражението върху тъпата муцуна на Маркъс.

47

Седяха един до друг в колата и мълчаха. Блум никога преди не бе крещяла на Маркъс, но той наистина я беше уплашил. В момента, в който Джеймисън се прехвърли от релсите на нейния перон, тя изгуби самообладание. Развика му се, че е идиот, какво, по дяволите, си мисли, не уважава ли собствения си живот?

Той, разбира се, не й обърна внимание. Беше напълно съсредоточен върху целта си и игнорира както крясъците й, така и експреса, който изтрополя зад него с надута свирка. Джеймисън влезе в големите храсти край перона и намери стара найлонова торбичка, закачена на клон. Падна на колене. Дали беше рухнал на земята, защото изпитваше облекчение, или защото си даваше сметка, че е рискувал живота си заради една торбичка на търговската верига „Ти Кей Макс“? В онзи момент на Блум й беше все едно. Тя изтича до него и го блъсна силно.

— Никога повече не прави подобна глупост — изсъска. После се отдръпна и остави полицаите да го смъмрят още по-строго.

— Благодаря ти — прошепна Блум, когато вече седяха в колата.

Джеймисън се обърна към нея. Беше си взел вечеря от бензиностанцията, но вакуумираният сандвич стоеше недокоснат в скута му.

— Моля?

— Знам, че искаш да отидеш в Илкли, но аз трябва да остана тук, докато мине последният влак.

Полицаите бяха казали, че имат по-належащи задачи.

— Това е най-малкото, което мога да направя.

Той отвори сандвича.

— Какво е станало, Огъста? Приятелят ти ли е загинал?

— Загина едно дете — каза тя, след което бързо добави: — Не беше мое. Но аз трябваше да се погрижа за него.

Блум си спомни как майка й стоеше пред отворената врата на дома им, докато жената крещеше „Къде е тя? Кажете ми къде е!“.

— Огъста?

Джеймисън сложи длан на ръката й.

Тя пропъди спомена.

— Извинявай. Трудно ми е да говоря за това.

Пое си дъх.

— Трудно ми е да си спомням.

Джеймисън отдръпна ръката си. Блум знаеше, че това означава „дай си време“.

Отне й минута да дойде на себе си.

— Майка ми имаше приятелка на име Пени. Познаваха се от началното училище. Дъщеря й…

Блум имаше нужда да се отърси от образите и да се съсредоточи върху фактите.

— Дъщеря й беше с 12 години по-малка от мен. Пени беше имала трудности със забременяването.

Блум замълча за миг. Нима това имаше значение? Разбира се, че имаше. Да копнееш отчаяно за дете, а после да го изгубиш, беше още по-ужасно.

— Дъщерята на Пени имаше проблеми в училище и Пени ме помоли да поговоря с нея.

От гърлото й се откъсна тих, сподавен смях.

— Мислех, че ще мога да упражня новопридобитите си умения и да се докажа пред майка си; тя смяташе, че психолозите не са много по-различни от хипнотизаторите, които карат хората от публиката да лаят като кучета.

Джеймисън посрещна опита й да се пошегува с одобрително хъмкане.

— Нямах представа колко мога да навредя.

Двамата седяха смълчани. После Джеймисън заговори:

— Първият човек, за чиято смърт имам вина, беше млад селскостопански работник от Украйна. Подозирахме, че престъпна организация укрива оръжия в стопанството, в което работеше той. Знаех, че бандитите са опасни и безскрупулни, но убедих хлапето да шпионира в наша полза. Казах му, че ще бъде възнаградено. Знаех, че има сестра. Тя се надяваше да получи британско гражданство, а аз намекнах, че мога да й помогна. Простреляха го в главата и увесиха тялото му на една ограда в близкото село, така че всички да го видят. Оттогава сънувам кошмари.

Джеймисън погледна към Блум.

— Когато сме млади и неопитни, никой от нас не знае колко може да навреди, Огъста.

Тя го погледна през сълзи. Джеймисън бе преживял много в тайните служби, но никога не беше споделял с нея. Това я окуражи.

— Мислех, че помагам. Смятах, че напредваме. Сутринта, когато се случи, възнамерявах да поискам разрешение да опиша всичко в научен труд… Това щеше да бъде историята на моя успех.

— Не можеш да се обвиняваш за избора на друг човек.

— О, напротив. В този случай мога, и още как.

Блум си спомни как Пени мина покрай майка й и се втурна по стълбите, където стоеше самата Огъста. Лицата им почти се докоснаха. Пени заговори тихо, почти съскайки, а гласът й бе изпълнен с омраза:

— Детето ми се хвърли под влака.

Блум помнеше как седна тежко на стъпалото, останала без дъх, с подкосени крака. Пени продължаваше да говори, да крещи, но Огъста чуваше само нечленоразделни писъци. Детето ми се хвърли под влака. Тя погледна ръцете си. Не чувстваше пръстите си. Опита се да ги раздвижи, но те останаха разперени на коленете й.

Майка й стоеше до тях. Тя прегърна Пени.

— Хайде, Пени. Ела с мен.

Пени обаче отказваше да си тръгне. Не спираше да размахва плик за писма. Блум гледаше как пликът се полюшва напред-назад пред нея.

— Никога няма да ти простя — каза Пени.

— Огъста не е виновна, Пени. Хайде, стига.

Гласът на майка й беше спокоен, сякаш говореше за времето.

Пени се обърна нея.

— Нима? — каза тя и й подаде плика. — Не е виновна?

Блум видя как майка й взе плика, извади листа отвътре, погледна го за миг и каза:

— Мили боже.

Тя се обърна към Огъста и очите й изразяваха всичко, което не казваше на глас: Разочарована съм. Смутена съм. Срамувам се.

Блум си спомняше как взе листа от майка си, която след това отведе Пени в кухнята.

Най-сетне Огъста прочете писмото. То съдържаше само два реда, но те щяха да я преследват през остатъка от живота й.

Не мога да бъда нормална, а не искам да съм чудовище.

Казахте ми да избирам. Аз избрах.

48

Блум от години не си бе позволявала да мисли за този ден. С времето подробностите бяха избледнели. Докато си припомняше случилото се обаче, паметта й се проясни и й хрумна нещо.

Тя грабна телефона си, отвори Гугъл Мапс, намери Саут Милфърд и проследи железопътната линия първо до Селби, а после до Лийдс. Потърси сателитни снимки на местата, където линията пресичаше шосето; търсеше нещо определено. Когато най-сетне го откри, провери повторно мястото, подаде телефона си на Джеймисън и включи двигателя.

— Но последният влак пристига чак след 20 минути — каза Джеймисън.

Блум излезе от празния паркинг.

— Патологът каза, че ако съдбата се беше смилила над нея, при падането е щяла да отхвръкне, преди влакът да я удари. При падането.

Джеймисън погледна телефона и увеличи изображението.

— Скочила е от мост?

— Това е единственият мост в близост до Саут Милфърд.

— Прилича на черен път.

Блум кимна.

— Упътвай ме.

Беше се стъмнило и видимостта по неосветения път беше лоша. Блум включи фаровете. Пътуваха сред поля и гъсто залесени участъци.

— Забави — каза Джеймисън. — Железопътните линии често са оградени със залесителни пояси.

Беше прав. Намериха мястото. Блум паркира на тревата. Слязоха от колата и отидоха до моста.

Блум едва успя да различи паралелните железопътни линии под него. Значи тук беше станало. Оттук бе скочила. Нямало е как да отхвръкне при падане от толкова ниско. Патологът просто беше искал да я успокои.

— Огъста?

Гласът на Джеймисън прозвуча тревожно.

Една жена бавно вървеше към тях покрай перилата на моста. Когато видя лицето й, Блум хвана ръката на Джеймисън. Мускулите му се стегнаха и тя разбра, че е свил юмруци.

Блум пристъпи напред.

— Лана?

Лана спря.

— Защо се забавихте толкова?

— Кой ти каза за това място? — попита Блум.

Кой я беше накарал да дойде тук? Патологът? Полицаите? Пени?

Лана се усмихна.

— Къде е Джейн? — попита Джеймисън, едва сдържайки яростта си.

Лана пристъпи към тях.

— С една приятелка.

— Каква приятелка? Къде?

Джеймисън пристъпи напред.

— На един мост — каза Лана, вперила поглед в него.

Страх преряза гърдите на Блум.

— Какъв мост?

— Над една железопътна линия — отвърна Лана. Звучеше почти като робот.

Джеймисън се хвърли към нея. Беше твърде бърз — Блум не успя да го спре. Той сграбчи Лана за раменете и доближи лицето й до своето.

— Кажи ми точно къде се намира, смахната кучко, или собственоръчно ще те хвърля под следващия влак.

— О, Маркъс — изчурулика Лана. — Колко си мъжествен!

— Маркъс?

Блум сложи ръка на гърба му.

— Не мисли, че няма да го направя — каза Джеймисън. — Джейн и светът ще са по-щастливи без теб. Къде е тя, по дяволите?

Тъй като Лана не отговори, той я завлече до средата на моста; толкова силно стискаше раменете й, че кокалчетата на ръцете му побеляха. Бутна я до перилата на моста и погледна часовника си.

— Имаш две минути.

Блум гледаше партньора си. Беше 99 процента сигурна, че няма да го направи. Той беше добър човек и спазваше законите. Но й беше разказал само за първия смъртен случай, за който бе отговорен. Имаше и други.

— Маркъс? — каза тя отново. В случай че Джеймисън блъфираше, той нямаше да се зарадва, ако Блум провали трика му. Но ако тя се покажеше достатъчно уплашена…

— Не прави глупости, Маркъс.

— Къде е тя?

Гласът на Джеймисън беше тих и заплашителен. Никога преди не го бе чувала да говори така.

— Как ще я намериш, ако ме хвърлиш от моста?

Гласът на Лана все още звучеше напълно спокойно.

— Тя е права, Маркъс — каза Блум. — Не позволявай на омразата да замъгли съзнанието ти. Знам, че ти тежи заради хората, чиято смърт си причинил в миналото.

Лана се стресна, а Блум изпита леко задоволство. Жената за първи път се опита да се освободи от ръката му. Не искаше да умре.

— Какво ще спечелим, ако Лана загине под влака? Вече няма да я има, няма да диша, да мисли, да говори. Ще се превърне в едно голямо нищо.

Лана се мъчеше да се освободи и Джеймисън затегна хватката.

— Кажи ми къде е и ще те пусна. Толкова е просто.

Той влезе в играта на Блум. Все още разсъждаваше трезво.

Лана спря да се гърчи. В далечината Блум дочу тихото потракване на следващия влак.

— Време е да решиш, Лана — каза Джеймисън и я притисна към перилата на моста.

— Знаеш ли, никога не съм те харесвала.

Лана изви шия и го погледна в лицето.

— И Джейн не те харесва.

Блум виждаше светлините на влака.

— Защо го дразниш точно в този момент, Лана?

Лана я погледна и се усмихна.

И тогава Блум разбра. Защо бяха примамени на това място. Защо Лана ги беше чакала цял следобед, чак до вечерта. Това беше демонстрация на сила. Бяха открили най-голямата слабост на Блум и целта на тази сложна инсценировка бе да се възползват от нея. Бяха манипулирали технологиите, за да я примамят тук. Бяха изпратили Лана сама. Бяха накарали Блум и Джеймисън да мислят, че контролират ситуацията. Но това беше илюзия.

Влакът се приближаваше, бърз и шумен, изблъсквайки струи въздух към моста, на който стояха.

— Тя никога няма да ни каже къде е Джейн, Маркъс — каза Блум. — Направи го.

Очите на Лана се разшириха, когато Джеймисън рязко обърна глава и очите му срещнаха погледа на Блум. Влакът пристигаше. Блум виждаше машиниста в ярко осветената кабина. Тя погледна Джеймисън в очите и повтори:

— Направи го.

В момента, в който Джеймисън повдигна Лана във въздуха, тя се вкопчи в перилата на моста. Не крещеше, но Блум не бе и очаквала подобно нещо. Лана беше психопат и за разлика от повечето хора не изпитваше страх.

Грохотът на влака отекваше в ушите на Блум, но тя долови и шум от друг двигател.

Кросовият мотоциклет изскочи от полето иззад паркирания им „Сеат“ и се понесе право към Блум. Тя отскочи назад; мотористът несъмнено очакваше точно това. Предното колело на мотоциклета спря на милиметър от перилата на моста. Задното описа дъга в момента, в който експресът премина под краката им.

В следващия момент или Джеймисън пусна Лана, или тя успя да се измъкне, защото, когато Блум се отърси от шока, Лана седеше зад моториста. Тя го потупа по рамото, мотоциклетът изрева и потегли, вдигайки пръст във въздуха, зави покрай Блум, обърна се на 180 градуса и пое с бясна скорост по пътя.

— Аз ще карам! — извика Джеймисън и се втурна към колата.

Блум не възрази. Тя се настани на седалката до шофьора и си сложи предпазния колан. Автомобилът излезе от тревната площ и пое по моста. Блум едва различаваше задния фар на мотоциклета в далечината. Джеймисън натисна газта. Тя се надяваше да си спомня пътя по-добре от нея.

— Няма как да настигнем мотоциклет — каза той, — но ще се опитаме да не го губим от поглед.

През първите няколкостотин метра пътят беше прав. После малкият червен фар на мотоциклета започна ту да се скрива по завоите, ту да се появява отново по правите участъци.

— За миг успя да ме заблудиш — каза Джеймисън, без да отмества поглед от пътя и крака си от педала за газта.

— Ти също — отвърна Блум, като се държеше за таблото с протегната ръка.

— Как позна, че блъфират?

Стигнаха до разклон и Джеймисън зави рязко надясно.

Блум го стрелна с поглед. Той натисна газта и въздухът се изпълни с пушек.

— Инстинктивно.

Джеймисън повдигна вежди.

— Нима последвахте интуицията си, доктор Блум?

Само човек, чийто живот винаги е бил изпълнен с опасности, би се шегувал в такъв момент.

— Щеше ли да го направиш, ако бях сгрешила?

Джеймисън за първи път извърна очи от шосето и я погледна. Това беше достатъчно.

— Извинявай — каза бързо Блум. — Не биваше да задавам този въпрос.

Минаха по прелез. Блум се огледа за приближаващи влакове.

— По дяволите — прошепна Джеймисън.

— Карат през нивите.

Блум взе телефона си, но нямаше обхват. Тя се огледа в търсене на път. Джеймисън зави наляво и тръгна по шосето, което вървеше покрай нивите, но то бързо се отклони. Изгубиха ги от поглед. Блум се обърна назад в опит да открие мотоциклета, но видя само пусто поле.

Автомобилът забави ход.

— Попаднахме в задънена улица — каза Джеймисън, когато стигнаха до входа на някаква фабрика. — Знаели са какво правят.

49

Джеймисън и Блум се прибраха след полунощ.

Той влезе в стаята си и взе душ. Обля се с гореща вода, за да отмие чувството на безсилие. Какво, по дяволите, беше всичко това? Какво бе спечелила Лана? Блум каза, че създателите на играта манипулират емоциите й и това им доставя удоволствие, но Джеймисън не вярваше. Трябваше да има нещо друго, някаква практическа причина, някаква голяма награда. Когато се насити на горещата вода, той взе голямата хавлия от радиатора и я уви около кръста си. Хавлията беше мека и топла. Джеймисън взе телефона си и отговори на Сара. Тя му бе писала по-рано, за да провери дали е пристигнал и да го пита как вървят нещата. Той й писа, че е добре и че ще й се обади на другия ден.

Завари Блум да седи в кожено кресло пред празната камина. Той седна в друго такова кресло срещу нея, а тя му подаде тежка стъклена чаша. Цветът и ароматът му подсказаха, че вътре има отличен малцов скоч. Джеймисън се зачуди дали Блум го е купила. Не можеше да си я представи да купува алкохол; хубаво червено или свежо бяло вино — може би, но уиски? Той отпи. Уискито имаше топъл вкус и аромат на торф — точно това, от което имаше нужда.

— Чие е това старо питие — твое или на баща ти?

— Всъщност е на майка ми.

Блум вдигна поглед.

— Обичаше да пие чисто уиски след тежка операция.

— Била е кардиохирург, нали така?

Блум кимна, разклати чашата си и се загледа в движещата се течност.

— Утре сутрин ще отидем в Илкли.

— Предполагам, че отдавна са си тръгнали, не мислиш ли?

Това беше. Разбира се. Това беше конкретната печалба. Лана беше спечелила време, за да премести Джейн.

Блум не отговори.

Телефонът на Джеймисън звънна в джоба му.

— Извини ме за секунда — каза той и отиде в кухнята, за да говори.

От другата страна се чу гласът на Сара — капка нормалност в тази иначе луда нощ.

— Здрасти — каза тя.

— Мислех, че спиш, иначе щях да ти се обадя — каза той.

— Намери ли малката си приятелка?

Джеймисън отпи голяма глътка уиски, която опари гърлото му.

— Маркъс?

— Извинявай. Не. Нямах късмет.

— Добре ли си? Звучиш…

Джеймисън затвори очи. Наистина мислеше, че ще намерят Джейн днес. Дори когато бяха с Лана, той бе убеден, че тя ще им каже къде е Джейн. А когато стана ясно, че тя няма такова намерение, той изпита искрено желание да я хвърли от моста. Отдавна не се бе изправял очи в очи с тъмната си страна и не му беше приятно.

— Не знам дали някога ще я открием.

Сара замълча за миг.

— Защо? Какво е станало?

Той не отговори.

— Виж — каза Сара, — ако не искаш да говориш за това, ще те разбера. Но ако имаш нужда от мен, съм насреща. Просто се обади.

Джеймисън й благодари и обеща да я държи в течение. Когато се върна при Блум, чаша й беше празна.

— Тежка вечер — каза той.

Никога не беше виждал партньорката си толкова разстроена. Искаше да знае защо се обвинява за самоубийството на онова момиче, но не му идваха наум подходящи думи. Затова просто седеше и чакаше тя да заговори.

— Тя беше прекрасно момиче — промълви най-сетне Блум. — С дълги къдрави коси и ангелско лице. Човек би казал, че е най-милото дете.

— Но?

— Ще кажа само, че напоследък често мисля за нея. Този случай ми припомни станалото. Тя беше обаятелна, умна и много искаше да знае как и защо е различна. Исках да овладея този потенциал и да го насоча към добри дела.

— Психопат ли е била?

Още едно парченце от пъзела дойде на мястото си. Това обясняваше нейната обсебеност от темата.

— Бях наивна. Тя беше по-уязвима, отколкото си мислех. За мен психопатите бяха друг биологичен вид, нещо като мутанти. Допуснах грешка, която много хора правят. Генерализирах. Мислех, че е коравосърдечна и студена, а в крайна сметка тя беше просто едно малко момиче, което знаеше, че е различно, и искаше да бъде като другите.

Джеймисън искрено съчувстваше на Блум. Няма по-страшна вина от тази да станеш причина за нечия смърт.

— Как се казваше тя?

— Серафин. Серафин Уокър.

50

Блум чу стъпки в коридора пред стаята си. Беше сънувала влакове, мостове и разкъсани тела. Седна в леглото и погледна часовника на нощното шкафче — малкото бяло кубче, което дядо й бе подарил за десетия рожден ден. 5:13 ч. Стъпките се приближаваха и Блум огледа детската си стая за оръжие. До стената в отсрещния ъгъл беше облегната китара, на която почти не бе свирила. В чекмеджето на тоалетката имаше нож за писма. Серафин Уокър бе нанесла животозастрашаващ удар с подострен молив. Тя притежаваше бърз ум, блестящи познания по анатомия на човека и безстрастна жестокост, от която Блум я побиваха тръпки. Тревога и гняв я обземаха при мисълта, че стотици хора като Серафин играеха игри с живота на другите, игри като онази, в която бяха участвали предната вечер.

Тя застина за секунда, тъй като й хрумна нещо.

На вратата й се почука тихо.

— Огъста?

Беше забравила, че Маркъс беше останал да нощува.

— Влез — каза Блум. На светлината от коридора видя, че Джеймисън е по тениска и боксерки.

— Видя ли съобщението в WhatsApp? — попита той.

Тя взе телефона си. Винаги изключваше звука, когато си лягаше.

Джеймисън влезе в стаята. Блум светна нощната лампа и той огледа помещението, запечатвайки в паметта си видяното. Несъмнено се наслаждаваше на възможността да надникне в младостта й. Блум очакваше Маркъс да направи саркастична забележка за момичешкото обзавеждане, но той не го стори. Това означаваше, че съобщението в WhatsApp сериозно го е разтревожило.

Тя кликна върху иконката и видя само едно ново съобщение в новосъздадена група, включваща нея, Джеймисън и един скрит номер. Името на групата беше „Осмелявате ли се да играете?“. Блум погледна към Джеймисън, след което прочете съобщението.

Скрит номер

Уважаеми доктор Блум и господин Джеймисън, очевидно се интересувате от нашата дейност. Впечатлени сме от големите ви дедуктивни способности.

Ето защо бихме искали да ви удостоим с покана. Осмелявате ли се да играете?

5:00 ч.

— Какво ще отговорим? — попита Джеймисън.

— Предполагам, че искаш да напишеш „да“. Джеймисън сви рамене.

— Мислех си, че „горим от нетърпение“ звучи по-добре.

— Разбира се, че така ще кажеш.

Блум кликна върху текстовото поле и написа отговора.

Блум

Мислех, че вече играем.

5:17 ч.

Джеймисън го прочете.

— И това става.

Блум гледаше дисплея в очакване на отговор.

Скрит номер

Защо мислите така, доктор Блум?

5:18 ч.

Нека ви покажа какво означава наистина да играете.

Блум и Джеймисън се спогледаха. После Джеймисън написа съобщение.

Джеймисън

А кои сте вие?

5:19 ч.

Скрит номер

Това, господин Джеймисън, е известно на мен, а вие трябва тепърва да го откриете… ако можете…

5:20 ч.

— Имам нужда от кафе — каза Джеймисън и излезе от стаята.

От какво бе мотивирана тази покана? Трябваше да има причина. Клайв Луелин се беше прибрал, вероятно защото бе издържал изпитанията. Беше успял, овладян и напълно се вписваше в реалния свят. Дори дъщеря му не подозираше нищо. Може би играта издирваше психопатни личности, които знаят как да се прикриват? А после? Какво ги караха да правят?

Блум се замисли за ключовите мотивиращи фактори при хората с висока степен на психопатия: възбуда, самовъзвеличаване и манипулиране на околните за лична изгода. Как би изглеждало това в по-голям мащаб? Как би могло да се превърне в колективна цел? Тя се пресегна за пуловера си и написа още едно съобщение, след което слезе при Джеймисън.

Блум

Защо да играем? Какво ще спечелим? Как може да участваме в надпреварата, след като не притежаваме основните необходими качества?

Джеймисън се беше облякъл, беше слязъл в кухнята и бе налял кафе в две чаши. Беше светнал голямата лампа, която изпълваше помещението с ярка бяла светлина. Блум я загаси и запали стенните лампи, които излъчваха мека жълта светлина.

— Искаш ли кафе? — попита той.

— Да, моля.

Тя седна край масата и взе чашата. Джеймисън й подаде млякото, но Блум поклати глава.

— Видях последното ти съобщение. Това ли беше най-добрият вариант?

Той седна срещу нея.

— Мислех, че искаме да играем. Нали затова изчетох всички онези книги?

— Това беше по времето, когато искахме да играеш като подставено лице. Те няма да ни поканят да играем наистина.

— Какво мислиш, че смятат да правят в такъв случай?

Той провери телефона си. Усмихна се и написа съобщение.

— Какво пишат?

— Сара е. Снощи ми е изпратила съобщение, което не съм видял.

Блум отпи от кафето си.

— Харесваш я, нали?

— Не е лоша.

Усмивката го издаде.

— Какво? — попита той.

— Нищо, Маркъс. Нищо.

Искаше й се да може да го дразни, както правеше Клеър. Сега й се удаваше отлична възможност.

Той поклати глава.

— Какво смятат да правят?

— Защо са избрали нас? Какво ще спечелим?

— Джейн. Това ще бъде нашата печалба. Трябва да сключим сделка. Да ги накараме да я пуснат.

— По-лесно е да се каже, отколкото да се направи.

— Но това е, което искаме. Не ми пука за Лана, за Стюарт или за онова хлапе от Шефилд.

— Грейсън.

— Нека играят. Въобще не ме интересува какво правят. Това не е наш проблем и ние не можем сами да се преборим с тях или да ги спрем.

Той прокара пръсти през косата си.

— Но можем да спасим Джейн.

— Знам.

— За целта обаче трябва да играем.

Блум кимна.

— Не могат да ни контролират чрез мрежа или инфраструктура, както могат да направят с полицията. Ние сме независими и това ни прави по-малко податливи на натиск. Затова ще нападнат лично нас… и хората, на които държим.

— Имаш предвид Джейн… или Клеър?

Джеймисън прозвуча тревожно.

Блум кимна бавно.

— И Сара.

— Но те не знаят за нея.

— Откъде знаеш?

Телефонът на Джеймисън звънна. Ново съобщение. Той го прочете на глас.

Скрит номер

Какво ще спечелите? Разочаровахте ме, че не сте се досетили сама, доктор Блум. Наистина ли мислите за съвпадение това, че семейна приятелка на господин Джеймисън е сред нашите играчи? По принцип не търсим хора като Лана Рейд, но аз настоях да участва, защото ще ми даде нещо, което искам.

5:30 ч.

— Какво става, по дяволите? — попита Джеймисън. Блум грабна телефона си и написа отговор.

Блум

Какво искате?

5:32 ч.

Имаше ужасното чувство, че знае отговора, и когато той дойде секунда по-късно, топката в стомаха й натежа още повече.

Скрит номер

ВАС.

5:33 ч.

51

Джеймисън пътуваше с влака от Харъгът за Лийдс. Срещу него седеше тийнейджър с флеш обеци, които отваряха огромни дупки в ушните му висулки. Как ли изглеждаше, когато си махне флешовете? Как щеше да си намери добра работа с тези дупки на ушите? Джеймисън се почувства стар и уморен. Поколението на това момче щеше да бъде различно; техният свят щеше да бъде пълен с провиснали уши.

В Лийдс той последва картата на телефона си. Мина покрай стоянката за таксита и се запъти към кафене „Лейнс“ на отсрещната страна на улицата. Говореше се, че заведението с цвят на теракота е едно от най-подходящите места за пиене на кафе в Лийдс. Джеймисън влезе и огледа малкото помещение. Сара седеше на маса за двама.

— Поръчах ти мляко с кафе — каза тя, когато сервитьорката донесе две кафета със съвършено изрисувани розети в млякото.

— По работа ли си тук, или на посещение при семейството? — попита Джеймисън.

— Нито едното, нито другото.

— Нима?

— Останах с впечатление, че приятелят ми се нуждае от мен, затова дойдох.

Няколко секунди Джеймисън прехвърля в ума си израза „приятелят ми“ и реши, че много му харесва.

— Наистина ли? Предположих, че си на гости на семейството си. Те не живеят ли наблизо?

Сара поклати глава и кичур коса падна пред лицето й. Тя го отметна зад ухото си.

— Живеят чак в Северен Йоркшър. Това е най-голямата област в страната.

— Знам. Не трябваше да идваш заради мен.

Изобщо не го мислеше, но чувстваше, че е редно да го каже.

— Не се тревожи. По-късно имам среща с изпълнителния директор на болничния тръст в Лийдс.

Джеймисън направи всичко възможно, за да прикрие разочарованието си. Тя беше тук, пиеше кафе с него, опряла крака си в неговия, и само това имаше значение. Тъкмо от това имаше нужда, след като предишния ден бе прекарал 14 часа в напразно хлопане по вратите в Илкли.

— Е, тогава трябва да благодаря на господин изпълнителния директор.

— Госпожа изпълнителният директор — каза Сара, докато повдигаше чашата към устните си.

По дяволите.

— Уха. Намерили са истински професионалист. Браво на тях.

Сара остави чашата върху чинийката.

— Виждам, че си се възстановил.

Той се ухили.

— Много благодаря.

— Липсваше ми.

Джеймисън не очакваше да чуе тези думи и знаеше, че не е успял да прикрие изненадата си. Сара сведе очи, а той се чудеше какво да каже. В един просто устроен свят би отговорил: И ти ми липсваше, а в един идеален свят би признал: Много се радвам, че го казваш, защото искам да прекарвам всеки ден и всяка минута с теб. Но светът не беше нито просто устроен, нито идеален, затова той каза:

— Боя се, че нещата няма да се променят.

Сара се размърда на стола си. Кракът й вече не докосваше неговия.

— Разбирам.

Джеймисън взе ръката й между дланите си.

— Не, не разбираш. Сложно е. Този случай е тежък и объркан и аз не искам да те замесвам.

Сара гледаше намръщено преплетените им ръце.

— С Огъста правим разследвания за съдебната система или за хора, които са станали жертва на престъпления. Понякога се срещаме с отвратителни персонажи. А в случая с Джейн дори не знам кои са противниците ни. Знам обаче, че те си играят с живота на Огъста, както и с моя.

— Защо?

— Защото не искат да се намесваме в онова, което възнамеряват да правят, каквото и да е то. Ние обаче не можем да спрем. Трябва да върнем Джейн, така че положението може да стане напечено.

Сара стисна ръката му.

— В опасност ли си?

— Винаги съм в опасност, мила. Живея на ръба.

Тя го срита под масата.

— Това не е нито оригинално, нито забавно.

— Извинявай.

— И си беше направо идиотско.

Той се засмя. Добре че успяха да разсеят напрежението.

— Как се бъркат в живота ви?

Джеймисън си спомни предупреждението на Блум, когато тръгна към гарата: Внимавай какво споделяш. Знаеше, че е права. Ако разкажеше на Сара цялата история, това щеше да я направи уязвима. Той обаче искаше да бъде възможно най-честен.

— Оказва се, че Джейн и майка й може би са избрани умишлено, защото ме познават и защото аз познавам доктор Блум.

— Доктор Блум?

— Огъста. Тя е психолог.

— Това партньорката ти ли е?

Джеймисън кимна.

— Защо са се насочили към нея?

— Не сме сигурни, но тя е работила с такива хора и може би някой й е ядосан.

Сара си играеше с чаената лъжичка.

— Какви хора?

Джеймисън внимателно подбра думите си.

— Тя е съдебен психолог и е работила с много тежки характери.

— Лоши хора?

— Някои от тях са били лоши.

— Мислиш ли, че тези, които я преследват сега, са от тях?

Джеймисън сви рамене.

— Опасни ли са? Опитали ли са се да наранят нея… или теб?

Той пое дъх и се зачуди как да смени темата.

— Маркъс! Отговори ми. Мислиш ли, че тези хора се опитват да те наранят?

— Не, не и физически.

Той си спомни мотоциклетиста, който го блъсна.

— Какво ще рече „не и физически“?

— Виж, Сара, казах ти, че не искам да те замесвам в това. Не мога да кажа нищо повече.

Тя кимна сериозно. Заговориха за нейните медицински проучвания, нещо, свързано с ДНК профилиране, но никой от двамата не беше напълно съсредоточен.

— До срещата ми остава около час — каза Сара, след като келнерката отсервира чашите им. — А хотелът ми е наблизо.

Един час и 15 минути по-късно Джеймисън прекоси лобито на хотел „Малмезон“ в отлично настроение. Той се усмихна на добре облечения бизнесмен, който все още работеше на лаптопа си. Беше го забелязал, когато пристигнаха — по-точно бе забелязал часовника „Брайтлинг“. Джеймисън помаха весело на рецепционистката за довиждане и се отправи към гарата. Имаше три съобщения от Блум.

Днес, 11:15 ч.

От Съвета за здравни и социални грижи ми казаха да се върна в Лондон. Делото ми ще се гледа утре. Някакво друго дело било отложено. Какво съвпадение! Обади ми се, когато можеш. А.

Днес, 11:35 ч.

Обади се сержант Грийн. По непотвърдени данни Джейн е била забелязана в Манчестър. Грийн иска да знае дали можеш да отидеш дотам и да помогнеш на полицаите.

Днес, 12:00 ч.

Играта продължава, Маркъс. Току-що се чух с Либи Гудман. Тази сутрин Стюарт и е изпратил съобщение. ОБАДИ МИ СЕ!

— Извинявай — каза Джеймисън. — Звукът на телефона ми беше изключен.

— Подробностите не ме интересуват, благодаря.

Блум звучеше ядосано.

— В два часа хванах влака за Лондон, така че ти ще трябва да говориш с Либи, а след това да отидеш до Манчестър. Ще успееш ли?

Джеймисън понечи отново да се извини, но се въздържа; това само би я подразнило. Той знаеше, че бе постъпил безотговорно, знаеше го и Блум. И всичко това само за да се наслади на компанията на Сара.

— Разбира се. Кой е видял Джейн?

— Някакъв охранител на гара „Пикадили“. Опитал се да я заговори, но тя избягала. Сержант Грийн ще ти разкаже.

— Защо й е било да бяга? В съобщението до Клеър молеше да дойдем да я вземем. Джейн не би постъпила така.

— Може би си прав. Може би не е била тя. Но ако е тя и ако наистина е отишла до Манчестър сама, има две възможни причини за това. Или е избягала и в такъв случай ще се опита да се свърже с теб и Клеър, или…

— … са я пуснали при определени условия.

— Да. И кой знае с какво са я заплашили, ако говори с някого или се остави да я хванат.

Джеймисън мина през турникета и тръгна към перон 1с, за да хване влака за Харъгът. Щеше да вземе наетата кола, да отиде до Манчестър и пътьом да се обади на Либи Гудман. Качи се в претъпкания влак и се настани до едра дама с пет големи пазарски чанти. Тя размърда могъщия си задник и почти го избута от седалката.

— Извинете — каза Джеймисън, като се наместваше.

Защо се извиняваше? И тогава се досети какво бе пропуснал. Беше от онези неща, които бе обучен да забелязва. По дяволите. Губеше форма. Стана и отиде в края на вагона. Влакът се разтресе и Джеймисън замалко да падне, но успя да се хване за тръбата над главата си и запази равновесие. Телефонът на Сара веднага се включи на гласова поща. Джеймисън погледна часовника си. Тя беше на среща с изпълнителния директор. Той потърси в Гугъл болницата в Лийдс и намери телефонния й номер, но докато слушаше инструкциите за избор на отделение, обхватът се изгуби.

— Мамка му! — възкликна, а хората на близките седалки погледнаха към него.

Нямаше обхват.

Джеймисън затвори очи и вдиша три пъти, много дълбоко. Не беше моментът да изпада в паника. Беше се държал като идиот. Блум го беше предупредила, а той бе пренебрегнал опасенията й. Но тя беше права: те знаеха за Сара. Бизнесменът в дизайнерски костюм и часовник „Брайтлинг“ беше Стюарт Роуз-Бътлър. Джеймисън си го спомни от снимката над камината на Либи Гудман.

Една чертичка обхват. Той отново набра номера на болницата.

— Добър ден. Кабинетът на изпълнителния директор.

— Обажда се доктор Джеймисън от Британския лекарски съюз. Трябва да предам важно съобщение на моята колежка доктор Сара Мендакс. Мисля, че е на среща с вашия изпълнителен директор.

За да премине човек покрай стражите, му бяха нужни само добри препоръки.

— Съжалявам, господине, доктор Мендакс не е тук.

Джеймисън почувства как го обзема паника, но се овладя.

— Не е ли дошла?

— Срещата е извън болницата. Опитахте ли да се свържете с доктор Мендакс по мобилния й телефон?

Боже, не, не се бях сетил.

— Изключен е. Можете ли да ми кажете къде е срещата, моля?

Личната асистентка замълча за секунди.

— Не знам.

— Не знаете къде шефката ви има бизнес среща? Що за лична асистентка сте?

Думите излязоха от устата му, преди да се усети.

— Съжалявам, господине. Не мога да ви помогна.

Тонът й беше сух и смразяващ.

— Много е спешно. Можете ли да се обадите на шефката си и да разберете къде са, моля?

— Бихте ли повторили името си?

Не можеше да излезе на глава с тази жена. Тя знаеше къде е шефката й и отказваше да даде информация поради прекомерно чувство за дълг.

— Извънредно важно е да открия доктор Мендакс. Можете ли да ми помогнете, или не?

После се обади на сержант Грийн в Бристол.

— Грийн, Джеймисън е. Ще те помоля за една услуга.

Той слезе от влака на гарата в Хорсфърт.

Докато Джеймисън чакаше колата на „Юбер“, сержант Грийн му върна обаждането.

— Беше прав — каза той. — Личната асистентка знаеше къде е срещата. Извини се няколко пъти. Става дума за работен обяд в ресторант „Браунс“, който според асистентката се намира в „Лайт“ — мол в центъра на града. Обадих се, но разпоредителката каза, че са заети и не може да провери кой е в ресторанта.

— Ще отида там веднага. Благодаря ти. Задължен съм ти.

— Какво става там, за бога? Каква е тази паника?

— Тази сутрин видях Стюарт Роуз-Бътлър в хотела, в който е отседнала приятелката ми. Мисля, че я чакаше.

— Защо не отиде при него?

— Изобщо не приличаше на мъжа от снимката. Беше гладко избръснат и добре облечен. В онзи момент не го познах.

Колата на „Юбер“ пристигна, Джеймисън помаха на шофьора и се качи на задната седалка.

— Но сега си сигурен?

Грийн както винаги звучеше подозрително.

— Напълно.

— След случилото се с Фей Греъм се надявам да бъркаш. За твое добро.

Аз също, помисли си Джеймисън, след като затвори. Аз също.

52

Блум седеше във влака за Лийдс, когато Джеймисън й се обади от едно такси. Едва се удържа да не му каже: Нали те предупредих. Предишния ден, когато Сара се бе обадила, за да каже, че ще бъде в Лийдс, Блум го увещаваше да не ходи. Той обаче бе пренебрегнал опасенията й.

Тя отговори на последното съобщение в WhatsApp с много конкретен въпрос — Защо аз? — но не получи отговор. Докато обикаляха Илкли, Блум постоянно проверяваше телефона си. Дали беше някой, който я познаваше? Или роднина на човек, за чието осъждане бе спомогнала? Откъде можеше да знае, при положение че функционалните психопати не се забелязват от пръв поглед?

Блум гледаше как приближават Лийдс. Небостъргачът „Бриджуотър Тауър“ се издигаше над другите сгради като корабно платно. С Джеймисън правеха една крачка напред и пет назад. Тя състави списък с всичко, което знаеха. Някой, вероятно заможна група или организация, бе измислил начин за идентифициране на психопати. След това ги бяха поканили да играят игра, състояща се навярно от редица изпитания, с неизвестна цел. Повечето от стотината играчи все още играеха, но неколцина — по-точно трима — се бяха върнали по домовете си и бяха продължили да живеят, сякаш нищо не се бе случило. Както предполагаше Блум, сержант Грийн не беше научил нищо от разговорите с другите двама завърнали се. Луелин със сигурност ги бе предупредил, така че те успяха без проблем да заблудят полицията. Но къде бяха останалите? Някои бяха в неизвестност повече от година. Дали още играеха, или…? Колко време би могла играта да задържи вниманието им? Няколко седмици може би, но година? В никакъв случай.

Блум слезе на перон 1b и задърпа куфара си към турникетите. Беше се отказала да пътува до Лондон. Делото можеше да почака. По-късно щеше да се обади и да измисли някакъв семеен проблем. Нямаше да й повярват и положението й щеше да се влоши, но това беше най-малката й грижа.

Остави куфара си на гардероб и се отправи към „Браунс“. Ресторантът, който се помещаваше в салона на някогашна банка, имаше тъмен барплот, френски прозорци и дървени маси и столове, които сякаш бяха взети от някое парижко кафене. Тук се провеждаха работни обеди и дамски събирания, чуваха се тихи разговори и потракване на прибори. Всичко това напомни на Блум за времето, когато работеше като сервитьорка. Джеймисън седеше в другия край на бара, приведен над телефона си. Не се изненада да я види. Пишеше съобщение на Сара, в което я молеше да му се обади веднага щом може.

— Да разбирам ли, че не са тук? — попита Блум и поклати глава към бармана, който се доближи до тях.

— Обиколих ресторанта два пъти и за всеки случай почаках до дамската тоалетна. Няма и следа от тях.

— А личната асистентка в болницата не може ли да се свърже с шефката си?

Джеймисън поклати глава.

— Или са си изключили телефоните, или нямат обхват, или.

Той отново огледа салона.

Телефонът на Блум звънна в джоба на сакото й, а този на Джеймисън завибрира върху барплота. Очите им се срещнаха и двамата погледнаха дисплеите си: в WhatsApp групата „Осмелявате ли се да играете?“ имаше ново съобщение.

Скрит номер

Доктор Блум, харесва ли ви играта дотук? Искам да видя на какво сте способна. Ето и първото предизвикателство. Трябва да направите избор.

13:32 ч.

Двамата стояха неподвижни сред смеховете и разговорите и се взираха в телефоните си. Няколко секунди по-късно дойде следващото съобщение.

Скрит номер

Искате ли да върна приятелката на господин Джеймисън? Или…

13:33 ч.

— Да — каза Джеймисън. — По дяволите! Да… каквото и да значи това или, искаме Сара да се върне.

Блум сложи длан върху ръката на партньора си.

— Почакай — каза тя тихо.

Няколко секунди по-късно дойде следващото съобщение.

Скрит номер

Или искате бащата на Грейсън да види отново сина си, детето на Либи да има баща, а семейната приятелка на господин Джеймисън и дъщеря и Джейн да се приберат у дома?

13:33 ч.

— Мили боже.

Много хитро, помисли си Блум. Каквото и да избереше, Маркъс щеше да я намрази. При всички положения беше губеща, а животът й щеше да рухне.

— Какво ще правим? — попита Джеймисън. — Пет пари не давам за психопатите и техните семейства. Мисля, че всички ще са по-щастливи без тях. Сара и Джейн обаче са друго нещо.

— Това е морална дилема.

— Мислиш ли?

— Не, искам да кажа, че това е прочут мисловен експеримент в етиката. Един живот срещу четири живота. Това е „задачата с вагона“.

Джеймисън впери поглед в нея.

— Вагон се движи по железопътна линия, за която са вързани четирима души. Те не могат да помръднат. Вагонът лети право към тях, а ти стоиш до железопътната стрелка. Ако я дръпнеш, ще отклониш вагона по друг коловоз, на който обаче стои един човек. Ще го жертваш ли, за да спасиш четиримата?

— Ами… вероятно да.

— А ако този един човек е твоята партньорка или детето ти?

— Тогава няма да отклоня вагона.

— Защо?

— Оцеляване на по-жизнеспособните, опазване на собствените гени и тъй нататък.

— Добре, ще ти дам друг пример. Ти си лекар. Имаш четирима пациенти, които без органова трансплантация ще умрат в следващите няколко часа. Няма никакъв шанс да се намерят нужните органи. Тогава самотен пътник идва в болницата за преглед и ти установяваш, че е съвместим с всеки от четиримата пациенти. Ще жертваш ли здравия човек, за да спасиш четиримата болни?

— Не, разбира се.

— Повечето хора отговарят така. Това е вроденият човешки морал.

— Нека позная. Средностатистическият психопат ще убие здравия човек.

— Разбира се. Това е най-логичното решение. За тях това е същото като „задачата с вагона“. Четири живота са по-ценни от един.

— Вече ми призлява само като си помисля за влак — каза Джеймисън.

А мен питаш ли ме? — помисли си Блум.

— Не разбираш ли? — каза тя. — Цялото нещо е нагласено от самото начало, включително и лицата, с които Джейн се е свързала. Хората, които организаторите предлагат да върнат по домовете им, са онези, които ние търсехме.

— Значи ни наблюдават и подслушват разговорите ни.

— Или…

Ами ако всичко беше само игра, чиято цел беше да хване Блум в капан? Картичките, молбата на Джейн за помощ, Саут Милфърд. Блум написа съобщение и го показа на Джеймисън, преди да го изпрати. Той кимна. Лицето му бе придобило пепеляв цвят.

Блум

Какво ще стане с човека или хората, които не избера?

13:35 ч.

Барманът дойде при тях.

— Какво да ви предложа?

— Чакаме едни колеги — отговори Блум.

— Да ви донеса ли нещо, докато чакате? Предлагаме кафе и студени напитки.

— Ще ви повикаме, когато искаме да пийнем нещо — каза Джеймисън.

Барманът се сепна от тона на Маркъс, но продължи да се усмихва. Беше свикнал с пренебрежителните коментари на хора, които се мислят за много важни.

— Благодаря — каза Блум.

Барманът се отдалечи, а нейният телефон започна да вибрира.

Скрит номер

Изберете и ще разберете.

13:36 ч.

— Не можеш да избираш — каза Джеймисън.

Блум се замисли. Нищо ли не можеше да направи? Да остави тях да изберат? Виждаше, че Джеймисън едва сдържа гнева си.

— А ако задържат и двете? — попита тя.

— Не могат да те накарат да избираш. Не можеш да избираш. Няма да можеш да живееш с това.

Беше прав. Ако нещо се случеше с Джейн или Сара, Блум нямаше да го понесе. Тъкмо това беше смисълът на предизвикателството.

— Чакай — каза Блум.

Тя прегледа съобщенията в WhatsApp, прочете внимателно всички и бързо написа отговор.

Блум

Колко време имам, за да взема решение?

13:39 ч.

— Това е той!

Джеймисън посочи един мъж, който мина покрай ресторанта. Маркъс се втурна към вратата и изскочи на улицата, без да се обръща.

Телефонът на Блум звънна и тя прочете съобщението.

Скрит номер

До три следобед.

13:40 ч.

53

Излезли в обедна почивка минувачи изпълваха тротоара пред „Браунс“. Джеймисън протягаше шия, докато тичаше и се опитваше да открие Стюарт Роуз-Бътлър. Видя го да върви спокойно надолу по улицата. Настигна го за секунди и го притисна до стената. Роуз-Бътлър не реагира.

— Къде е тя? Къде е Сара?

Той стисна Роуз-Бътлър за гърлото. Повечето минувачи ускориха ход, за да избегнат скандала, но неколцина забавиха крачка и се загледаха.

— Нямам представа за какво говорите.

Ясното му произношение недвусмислено показваше, че е завършил частно училище.

— Не ме баламосвай, Стюарт. Знам кой си. Видях те в хотела.

За миг Роуз-Бътлър се усмихна самодоволно. Той раздвижи главата си наляво-надясно под натиска на ръката на Джеймисън.

— Не знам за кого ме мислите, но не съм Стюарт — излъга той. — И нямам представа коя е Сара.

Джеймисън стисна още по-силно гърлото на подлеца.

— Отричаш ли, че тази сутрин беше в лобито на хотел „Малмезон“? Видях те. Ти ни следеше.

— Задушавате ме.

Джеймисън отпусна леко хватката си и продължи:

— Беше ли в „Малмезон“ тази сутрин? Следеше ли ни?

Роуз-Бътлър вдигна ръце и заговори спокойно.

— Да. Бях в „Малмезон“ тази сутрин. Имах среща там. Но не съм ви следил. Дори не ви познавам.

— Лъжец!

— Оставате човека на мира — каза мъжки глас вляво от Джеймисън.

Той се огледа и видя двама едри мъже в делови костюми, които стояха само на няколко крачки от него. По-надолу по улицата някаква жена говореше с един полицай и сочеше към Джеймисън. По-ниският от двамата бизнесмени пристъпи напред и каза:

— Той очевидно не знае за какво говорите.

— Не се бъркайте — каза Джеймисън и изгледа мъжа в очите по-продължително, отколкото предполагаше доброто възпитание. После се обърна към Роуз-Бътлър:

— Знам, че хората като теб са майстори на дегизировката и тям подобни, но знам също кой си и какъв си.

Роуз-Бътлър се изкикоти.

— Вижте, господине, не съм човекът, за когото ме смятате.

— Смееш ли се? Мислиш ли, че е смешно?

— Успокой се, човече — каза бизнесменът.

— Казах ви да не се бъркате — каза Джеймисън, без да го поглежда, и стисна по-силно гърлото на Роуз-Бътлър.

— За последен път те питам: къде е Сара?

— Моля ви, пуснете човека — каза полицаят, заставайки в зрителното поле на Джеймисън. — Господине?

— Добре.

Джеймисън пусна Роуз-Бътлър. Не искаше да го арестуват.

Полицаят пъхна палци в отворите за ръце на бронежилетката си.

— Ще ми кажете ли какво става тук?

Роуз-Бътлър отговори преди Джеймисън.

— Този господин явно има проблем с хората като мен.

Той подаде ръка на полицая.

— Стюарт Лорд, старши адвокат.

Полицаят не помръдна.

— Не е старши адвокат — възрази Джеймисън. — Той е жалък, подъл психопат, който си играе с живота на хората.

— Успокойте се, моля ви — каза полицаят.

— Казва се Стюарт Роуз-Бътлър. Избягал е след катастрофа преди два месеца и е изоставил партньорката си в напреднала бременност, за да играе някаква извратена психопатска игра. Фигурира в списъка на лицата, обявени за издирване.

— Не съм човекът, за когото този господин ме мисли. Опитах се да обясня, но той стана много агресивен.

Роуз-Бътлър успяваше да изглежда едновременно ядосан и разтревожен.

— Маркъс?

Джеймисън се обърна и видя Блум да се приближава.

— Как се казвате, господине? — обърна се полицаят към Джеймисън и извади тефтерче и химикалка.

— Маркъс? — каза отново Блум. — Много съжалявам — обърна се тя към Роуз-Бътлър и полицая. — Колегата ми е под голямо напрежение.

Джеймисън я погледна изумено.

— Какво правиш?

— Това не е Стюарт, Маркъс.

Джеймисън се обърна и отново го погледна. Косата му беше къса и поддържана, дрехите му — скъпи и елегантни, а изпод ръкава на ризата му се подаваше часовник „Брайтлинг“ за 5000 лири, но това определено беше Роуз-Бътлър. Джеймисън имаше невероятна памет за лица; можеше да разпознае хора, които не бе виждал от десетилетия. На изпитите в тайните служби екзаминаторите го бяха окачествили като „първокласен физиономист“.

— Как се казвате, господине? — настоя полицаят.

— Маркъс Джеймисън.

Блум хвана Джеймисън за ръката.

— Хайде. Да вървим. Имаме по-важна работа.

— Най-важното сега е да изкопчим истината от това лайно.

— Господине, моля ви да се успокоите.

Полицаят застана между Джеймисън и Роуз-Бътлър.

— Може ли вече да се връщам на работа, полицай? Клиентите ми ме чакат в кантората.

Роуз-Бътлър оправи сакото си.

— Да вървим — настоя Блум. — Това няма да доведе до нищо добро.

Джеймисън срещна погледа на партньорката си и гневът отстъпи пред логиката. Стюарт не беше минал покрай „Браунс“ случайно. Крояха нещо. А той падна в клопката им.

— Добре — каза Джеймисън. — Извинете, полицай.

Полицаят го предупреди да сдържа нервите си.

Джеймисън вдигна ръце, за да покаже, че се е успокоил, и тръгна след Блум.

Джеймисън седеше в плюшено кресло в лобито на хотел „Малмезон“ и се опитваше да успокои дишането си. Чувстваше болка в тила, там, където се бе ударил при нападението на моториста.

— Поръчахте вода, господине.

Барманката, облечена в елегантна черна риза, сложи чашата пред него.

— Наздраве.

Той отпи голяма глътка. Блум се беше върнала в къщата на майка си. Искаше да прегледа някакви документи, които държеше на тавана. Джеймисън чакаше да види записите от камерите в хотела. Сержант Грийн беше много убедителен, но управителят бе настоял да присъства и местен полицай. Няколко минути по-късно млада и много привлекателна полицайка дойде при него в лобито и се представи като полицай Хюсеин. Шефът на шефа на шефа й й беше възложил да издейства на Джеймисън достъп до камерите в хотела. Малко по-късно двамата седяха в кабинета на управителя и гледаха сутрешните записи заедно с началника на охраната — мускулест мъж със загладени назад коси, без съмнение бивш военен.

— Ето го Роуз-Бътлър.

Джеймисън видя как Стюарт седна в лобито и извади малък лаптоп от куфара си. Охранителят превъртя напред.

— Добре. Стоп. Тук влизаме ние със Сара.

Джеймисън се видя да пресича лобито с ръка на кръста на Сара. Докато чакаха асансьора, тя вдигна поглед към него и се усмихна, а той бавно прокара пръсти нагоре-надолу по гърба й. Маркъс си спомни усмивката й и затвори очи. Защо не беше внимавал повече? Защо не бе забелязал Роуз-Бътлър още тогава?

Той, разбира се, знаеше защо, но това не го оправдаваше.

Началникът на охраната отново превъртя записа напред. Роуз-Бътлър не помръдна от мястото си и никой не дойде при него. Джеймисън се видя да пресича лобито за втори път. Роуз-Бътлър вдигна очи и нагло срещна погледа му. Дали искаше Джеймисън да го разпознае? Очакваше ли го?

— Какво прави сега? — попита Джеймисън.

Той видя как Роуз-Бътлър стана и отиде до асансьорите. Началникът на охраната отново превъртя записа напред. Камери имаше само в големите общи помещения, но не и в коридорите на горните етажи, така че това беше всичко, с което разполагаха. Асансьорите се отваряха и затваряха, непознати хора влизаха и излизаха, но не се появи нито Роуз-Бътлър, нито Сара.

— Стаята й. Трябва да я видя.

Джеймисън се обърна към охранителя.

— Сега!

54

Блум слезе от влака и погледна часовника си: 14:34. Имаше по-малко от половин час, за да стигне до дома си, да се качи на тавана и да намери документа, който й бе необходим. Положението беше напечено. Много напечено. Беше оставила куфара си на гарата в Лийдс, защото знаеше, че той само ще я забави. Щеше й се да бе имала време да вземе айпада си, но се налагаше да разчита на добрата стара памет.

Вкъщи отново погледна часовника си — 14:42. Беше успяла да се прибере бързо. Краката я боляха от бягането на токчета, освен това й отне време да успокои дишането си. Тя изрита обувките си, без да я е грижа дали ще надраскат паркета, и изтича боса до площадката на горния етаж и до изхода към тавана. Майка й държеше пръта, с който отваряха капака, в ъгъла на голямата спалня, а Блум знаеше точно къде се намират старите й кутии. Това нямаше да отнеме повече от няколко минути. Трябваше да види само един документ.

Но прътът не беше на мястото си.

— По дяволите!

В последните месеци, преди да я преместят в старчески дом, съзнанието на майка й бе замъглено от деменцията. Болестта беше превърнала някога способната жена с изградени навици в параноична карикатура на самата себе си, която криеше бижутата си във фризера, защото се боеше, че дъщеря й може да ги открадне. Блум огледа цялата спалня, а също своята стая, стаята за гости, килера и банята. Погледна часовника си — 14:48.

Нямаше време.

Тя придърпа коша за пране от банята и го сложи под изхода към тавана. Кошът й стигаше до кръста. Може би щеше да успее да стигне капака. Сложи първо едното си коляно върху коша, а после и другото, запази равновесие и се изправи, като се увери, че кошът ще може да понесе тежестта й. Той се разклати, но тя се задържа. Протегна се и пъхна средния си пръст през халката, после се наклони назад и дръпна капака с всичка сила. Той едва се открехна. Огъста се наклони още по-назад и дръпна по-силно. Този път капакът се отвори достатъчно, така че да пъхне ръката си над ръба му и да го отвори докрай.

Капакът се отвори рязко и я събори от коша за пране. Тя падна тежко на лявата си ръка пред стаята за гости. Беше си порязала три пръста на капака. По ръката й избиха ситни капчици кръв. Блум отново стъпи на коша, протегна ръце и се качи на тавана.

Кутиите бяха точно там, където ги беше оставила. 14:56. Имаше по-малко от четири минути, за да отговори на предизвикателството. Отвори първата от шестте квадратни кутии и бързо я бутна настрани. Втората и третата също не съдържаха онова, което търсеше. В четвъртата кутия обаче лежеше синята папка, която й беше нужна.

Блум сложи папката на коляното си. Името върху предната корица бе изписано с много красив почерк. Това беше първото досие, което бе създала. Беше го подготвила с грижовността на млада майка. Серафин Уокър.

Прелисти страниците в търсене на заключението на патолога. Прегледа документа. Как бяха разпознали тялото на малката Серафин? Блум предполагаше, че са проверили стоматологичния й картон. Влаковете, движещи се с пълна скорост, правят неописуеми неща с човешкото тяло. Но лекарите не бяха проверили. Серафин беше оставила бележка до майка си, в която обясняваше какво смята да прави и къде. Тялото беше с дрехите на Серафин, с часовник, на който бе гравирано името й, и с колие, което момичето беше взело от майка си същия ден. Това беше сметнато за достатъчно доказателство.

Блум впери поглед в мрака на таванското помещение. Това беше лудост. Как би могла 14-годишна тийнейджърка да намери друго момиче със същия ръст, тегло и цвят на косата, да го убеди да си сменят дрехите и бижутата, да отидат с автобус до съседен град, да вървят два километра и половина до някакъв черен път, а после…? Но това беше Серафин. Тя умееше да мами хората и да ги оплита в мрежите си.

Не мога да бъда нормална, а не искам да съм чудовище.

Предизвикателството на Блум беше по-сложно и специфично от „задачата с вагона“. Тя трябваше да избира между живота на един нормален човек — Сара, и живота на трима психопати — Грейсън, Стюарт и Лана. Джейн служеше за заблуда. Тя беше просто притурка към Лана.

Когато работеше със Серафин, Блум бе наблегнала на факта, че младата девойка може да избира коя иска да бъде, че не бива да се примирява с етикетите и че животът на психопата е точно толкова ценен, колкото и всеки друг. Това предизвикателство се основаваше на същия принцип.

Алармата на телефона й звънна. Беше 14:59.

55

Джеймисън стоеше на вратата на стаята на Сара, подпрян с една ръка на касата. Беше тук само преди няколко часа. Спомняше си лилавите кадифени завеси, тапицирания с дамаска шезлонг в долния край на леглото, подреденото дървено бюро и нощните шкафчета, спретнатото голямо легло. Стаята, която виждаше сега, по нищо не приличаше на тази от спомените му.

— Така ли оставихте стаята? — попита полицай Хюсеин, която стоеше зад него.

Джеймисън се огледа. Столът, който преди стоеше пред бюрото, сега лежеше насред стаята. Съдържанието на бюрото — информационни материали, пакетчета чай и кафе, телефонът и електрическата кана — бяха пръснати по пода. Чаршафите бяха смачкани и висяха от леглото.

— Не — каза Джеймисън. — Не. Не беше така. Всичко беше… на мястото си.

Той влезе в стаята. Чаршафите покриваха шезлонга, върху който по-рано Сара беше оставила чантата си.

— Това може би е местопрестъпление — каза полицай Хюсеин и повика подкрепление по радиостанцията.

Главата на Джеймисън пулсираше, а периферното му зрение отслабна; това бяха симптоми на приближаващ мигренозен пристъп. Той повдигна брадичка и си наложи да диша дълбоко. В миналото беше попадал в много опасни и заплетени ситуации и се бе справял с тях със спокойствието на добре подготвен професионалист. Сега обаче беше различно. Този път ставаше дума за Сара. Неговата Сара. Всичко в кратката им връзка беше невероятно. Най-сетне разбираше взаимоотношенията между сестра си и зет си. Вече знаеше какво е. Беше му пределно ясно, че никога няма да може да живее без Сара. Трябваше да послуша Блум.

Телефонът му звънна. Сара?

Гласът на Клеър отекна в ухото му силен и тревожен.

— Маркъс, къде си и защо, за бога, не си в Манчестър?

— Има проблем със Сара. Отвлекли са я.

— Коя е Сара? О, по дяволите, майтапиш ли се? Тревожиш се за поредната фуста? Има шанс да спасим Джейн. Казвам ти, Маркъс, никога няма да ти простя, ако й се случи нещо.

— Сара не е поредната фуста.

Полицай Хюсеин и началникът на охраната се спогледаха.

— Не ми пука, ако ще да е сродната ти душа, Маркъс. Джейн е дете.

— Би ли оставила Дан в ръцете на някакъв извратен психопат?

— Дан никога не би очаквал да предпочета него пред детето му.

— Джейн не ми е дете.

— О, не мога да повярвам… Що за човек си? Мислех, че брат ми има принципи; все пак работата му е да защитава хората.

— Клеър.

— Не. Забрави. Сама ще отида до Манчестър.

Клеър затвори. Джеймисън погледна телефона си. Блум имаше една минута, за да вземе решение.

Полицай Хюсеин мина покрай него и влезе в стаята.

— Ще направя бърз оглед и ще проверя банята. Може ли вие двамата да излезете в коридора, ако обичате?

Банята. Джеймисън погледна към затворената врата и сърцето му заби учестено. Знаеше, че в черно-бялото помещение има вана, душ, тоалетна и мивка, но какво друго щеше да открие Хюсеин? Собственият горчив опит му беше показал, че някои гледки никога не се забравят.

Докато стоеше в коридора, телефонът му звънна. Той прочете съобщението. Блум беше направила избор. Знаеше, че е взела предвид всички гледни точки; тогава защо му прилоша така?

Защото нямаше значение какво ще открие Хюсеин в банята. Съдбата на Сара беше решена. Джеймисън погледна телефона си и затвори очи, за да спре сълзите.

Блум

Избрах Стюарт, Грейсън, Лана и Джейн.

15:00 ч.

56

Блум пусна телефона си на пода на таванското помещение. Надяваше се рискът да си струва.

Измъкна познатия бял плик от папката и извади бележката отвътре. Хартията беше плътна и заблестя, когато Блум я поднесе към голата електрическа крушка. Тя прочете посланието за първи път от 15 години.

Не мога да бъда нормална, а не искам да съм чудовище.

Казахте ми да избирам. Аз избрах.

Какво избра, Серафин? Ако Серафин наистина бе инсценирала собственото си мнимо самоубийство, това не беше проява на юношески гняв, а логично, рационално решение, планирано внимателно с определена цел.

Блум отново бръкна в синята папка и извади черна тетрадка с формат А5. Беше пристигнала по пощата в деня след посещението на майката на Серафин. Към нея не беше прикрепена никаква бележка, но Блум винаги беше смятала, че тетрадката е важна. Серафин рядко действаше без мотив. Огъста бе разглеждала дневника с часове, като търсеше послание и се опитваше да разбере къде е сбъркала и как е предизвикала такава крайна постъпка.

Отново отвори тетрадката и я разлисти, докато стигна до последното писмо. То беше по-дълго от останалите. Повечето писма бяха кратки бележки, в които Серафин изразяваше гнева си от нечии действия или самодоволно описваше поредното отмъщение. Това обаче приличаше на истинско писмо и макар че започваше със „Скъпо дневниче“ като всички бележки, Блум беше сигурна, че Серафин го е написала за нея.

Скъпо дневниче,

Направих го умишлено.

Примамих Дарън Гадняра във физкултурния салон. Проверих в учебника по биология къде се намира сънната артерия. Намерих най-твърдия молив — Н6 — и помолих господин Ричардс да го подостри на онази хубава острилка.

Искаш ли да знаеш защо?

Не е това, което си мислиш. Стореното не ме зарадва. Не изпитах удоволствие. Но не чувствах и вина. Вероятно си наясно с това. Направих го, защото знаех, че този извратеняк е изнасилил Клаудия.

На летния панаир го чух да се хвали и да й казва, че ако сподели с някого, майка и ще пострада. Бяха зад павилиона за крикет. Бях отишла там, за да си отдъхна от всички онези глупаци. Изтощително е постоянно да общуваш с нормални хора. Клаудия и Гадняра не ме видяха и тя никога не сподели нищо с никого. Аз обаче реших, че някой трябва да му даде урок.

Той беше истински тъпанар. Никога не заподозря, че флиртувам с него с определена цел. Носех най-късата си пола и най-прилепналата си блузка и вървях бавно покрай работилницата, докато погледите ни се срещнат, след което му се усмихвах. Той започна да прави разни коментари и ме канеше да вляза при него. Аз обаче винаги отминавах, без да кажа дума. Беше полудял по мен, когато една сутрин минах покрай него и казах: „Ще се видим във физкултурния салон след сутрешната проверка". Знаех, че ще дойде. Клаудия трябваше да ми осигури алиби. Правех това заради нея, а тя трябваше да каже, че Дарън ме е нападнал, както бе нападнал нея. Само дето не бях взела предвид каква жалка кучка е Клаудия. Щом и се удаде възможност да ме изгони от групата, тя се възползва. Много се дразнеше, че всички ме харесват. Това беше единствената ми грешка — не я прецених правилно. Ако бях изчакала още няколко секунди и му бях позволила да ме опипа, тя може би нямаше да има никаква причина да ме подозира, но човек се учи от грешките си.

В училище вече никой не се държи с мен, както преди. Бъбривата ми майка издрънка, че ме е пратила на психолог, и сега цялото училище знае. И макар че полицията оттегли обвиненията, аз все още минавам за особнячка. Родителите държат децата си далеч от мен, а учителите ме гледат със страх и отвращение. Доктор Блум каза да не се възприемам като психопат, защото аз съм просто Серафин и като всеки друг имам право да избирам как да живея и какво да правя. Всички останали обаче ми поставят етикет: родителите ми, учителите, така наречените ми приятелки. Искам да им отмъстя. Искам да накарам всички да страдат. Искам да разберат точно коя съм и да им покажа, че има хора, с които наистина не бива да се захващаш.

Преди всичко обаче просто не искам да се чувствам толкова самотна.

Блум прочете отново последния ред. Дали това беше мотивът на организатора? Да открие себеподобни. Това ли беше причината за създаването на играта? Не престъпление или някаква страховита схема, а просто изконната човешка потребност, валидна за психопатите, както и за всички хора, да се избегне самотата?

57

Джеймисън седеше в коридора пред хотелската стая на Сара с гръб, долепен до стената, и затворени очи. Мигрената забиваше игли в мозъка му и единственият начин да се справи с нея беше да стои напълно неподвижен. Трябваше да бъде във влака за Манчестър. Трябваше да се опита да открие Джейн. Ако я пуснеха, той трябваше да е там и да я посрещне. Кой знае какви травми бе преживяла през последната седмица? Тя имаше нужда от близък човек, а той можеше да стигне до Манчестър два пъти по-бързо от Клеър. Само че не беше в състояние да се помръдне. Чувстваше се физически и емоционално неспособен да го направи.

Отне му няколко секунди да различи вибрациите на телефона в джоба си от пулсиращата болка в главата си.

— Джеймисън — отговори той, без да помръдва глава и без да отваря очи.

— Аз съм.

Блум звучеше тревожно.

— Надявам се, че знаеш какво правиш, Огъста.

Тя замълча за миг, след което промърмори:

— Аз също.

— Няма отговор — каза той.

— Не.

— Какво означава това?

— Не знам.

— Чудесно.

Той стисна очи по-силно, но слънчевата светлина продължаваше да се процежда през клепачите му.

— Мисля, че Серафин стои зад всичко това.

Джеймисън отвори очи.

— Какво?

— Трябваше да избирам между един нормален човек и психопатите. Мисля, че Серафин иска да знае дали все още вярвам, че животът на психопата струва колкото живота на всеки друг човек.

— Нещо не се връзва. Джейн не е психопат и е в групата, а Серафин Уокър е мъртва.

— Не. Джейн върви с Лана; нещо като притурка.

— Притурка? Ти майтапиш ли се? А Серафин Уокър? Рискуваш живота на Сара заради възкръснала малолетна психопатка?

Джеймисън пое дълбоко дъх. Мигрената му се усилваше.

— Там е работата. Не мисля, че е мъртва.

— Ясно.

Джеймисън отново затвори очи.

— По дяволите, Огъста, това е голяма стъпка. Преди казваше, че става дума за организирана група.

— Знам.

— Значи изведнъж забрави този факт, защото не се връзва с последната ти теория? Извинявай. Не мога повече да говоря за това.

Той затвори.

58

Джейн вървеше и стискаше листчето с адреса. Стигна до голяма къща близнак с веранда от голи тухли над входната врата и луксозна кола на алеята. Какво би търсила майка й тук?

Не беше виждала Лана от събота следобед, когато тя я набута на задната седалка на кола, шофирана от жена на име Денис. Денис откара Джейн в шикозна къща, помещаваща се в някогашна плевня; момичето прекара там две нощи в собствена стая с истинско легло и телевизор.

Преди няколко часа обаче Денис откара Джейн до гарата в Лийдс, даде й листчето и каза:

— Отиди там, никъде другаде. Не говори с никого. Не се обаждай на никого. Ние ще те следим и ако го направиш, никога повече няма да видиш майка си.

Джейн взе листчето и си купи билет за Манчестър. На гара „Пикадили“ твърде дълго разглежда картата на града и един охранител дойде при нея. Джейн нямаше представа какво има предвид Денис под „ние“, но я побиваха тръпки от тази жена и от начина, по който гледаше, студена и далечна.

Джейн провери номера на следващата къща. Четиресет и едно. На прозореца имаше голяма ваза с бели лилии. Момичето почука на вратата и смачка листчето в шепата си, докато чакаше. Вратата отвори червенокоса жена, облечена в дънкова рокля до коленете и кецове „Кънвърс“.

— Мога ли да ви помогна? — попита тя.

— Аз съм Джейн. Казаха ми да дойда тук, за да се срещна с майка си.

— О, боже.

Джейн не успя да разтълкува изражението на жената.

— Влизай, влизай.

Джейн влезе в преддверието.

— Томас? — извика жената. — Можеш ли да дойдеш?

— Майка ми тук ли е? — попита Джейн, когато един висок мъж излезе от някаква стая в задната част на къщата. — Казва се Лана.

Мъжът спря, а учтивата усмивка застина на лицето му.

— Джейн? — прошепна той.

Не приличаше на другите мъже, с които обикновено общуваше майка й. Имаше благи очи. Дочу се телефонен звън, мъжът бръкна в джоба си и извади мобилния си телефон.

— Лейк — каза той, като не спираше да се усмихва учтиво.

— Скъпи, мислиш ли, че сега е моментът да…

Жената направи знак с палец и кутре, имитирайки телефонен разговор.

— Да, тук е — каза мъжът.

— Майка ми ли е? Може ли да говоря с нея?

Джейн пристъпи към него.

Той поклати глава.

— Разбирам. Добре. И защо?

Той изслуша отговора.

Очите му срещнаха погледа на Джейн и тя видя сълзите в тях.

— Да не би нещо да се е случило с майка ми? — попита тя. — Искам да говоря с нея. Дайте ми я.

Джейн се хвърли към телефона, измъкна го от ръката на мъжа и го долепи до ухото си.

— Мамо? Пристигнах. Дойдох направо тук, както ми каза. Не съм ходила другаде, не съм говорила с никого. Направих точно каквото ми каза. Ало? Ало?

Отсрещната страна затвори.

— Майка ми ли беше?

Лейк поклати глава.

— Нейна приятелка.

— Тя ще дойде ли?

Лейк поклати глава и погледна към жената.

Тя сложи ръка на раменете на Джейн.

— Ела в кухнята. Ще ти приготвя топла напитка.

Джейн разтърси рамене.

— Не. Не и докато не ми кажете къде е.

В събота сутринта Джейн избухна, а Лана излезе от кожата си и я удари. После нещата бързо се промениха. Джейн знаеше, че майка й лесно се гневи и бързо се успокоява, но същата вечер, когато Лана се върна в таванската й стая, тя беше различна. Джейн очакваше майка й отново да избухне, когато открие, че е забравила теле — фона си, но тя просто го сложи в джоба си, без да обели и дума. В неделя Лана й разказа една и съща история три пъти. Безсмислен разказ за някакъв мост и някакъв мотоциклет. Не спираше да повтаря колко мрази Маркъс. Джейн се притесни, че майка й е в нервна криза.

— Джейн, знаеш ли кой съм? — попита мъжът. — Казвам се Томас Лейк. Бях женен за Лана… за майка ти… преди 16 години.

Краката на Джейн се подкосиха. Това беше невъзможно. Майка й никога не се беше омъжвала. А преди 16 години бе живяла в Лондон с онзи наркоман, бащата на Джейн. Тя се вгледа в Томас Лейк. Изглеждаше здрав и атлетичен като бащите на някои нейни приятелки: мъже, които работеха в Лондонското Сити, а в почивните дни караха колело и ходеха на къмпинг със семействата си.

— Мама никога не се е омъжвала — каза тя, но думите й не звучаха убедително дори за самата нея.

Майка й беше излъгала за професията си; как можеше Джейн да бъде сигурна в каквото и да било?

— Ела в кухнята. Обещавам да ти обясня всичко. Само трябва да проведа един много бърз телефонен разговор.

Лейк протегна ръка и я упъти към задната част на къщата.

— Джейн, тук си в безопасност. Сюзан и аз ще се погрижим за теб.

59

Блум все още седеше на тавана на майка си с документите на Серафин, пръснати около нея. Джеймисън бе реагирал според очакванията й. Ако беше права обаче и Серафин действително стоеше зад всичко това, Блум беше сигурна, че ситуацията е обратима. Това беше изпитание за нея, а не наказание за Джеймисън.

Телефонът й звънна настойчиво. Беше непознат номер.

— Доктор Блум — каза тя.

— Обажда се Томас Лейк — чу се от другата страна. После мъжът сниши глас: — Аз съм бившият съпруг на Лана.

Блум затвори очи. Той искаше да се осведоми за Джейн, а тя не знаеше нищо. Още не.

— Здравейте, господин Лейк — отвърна Блум. — Боя се, че нямам новини за Джейн.

— Тя е тук — прошепна той.

— Какво?

Нещо не се връзваше. Нима вече я бяха пуснали?

— При вас ли е? Къде?

— У дома е. Дойде преди пети минути.

— Добре ли е?

— Да, струва ми се… Объркана е… Не мисля, че знае кой съм. Беше убедена, че Лана ще е тук.

— Как ви е открила?

— Била изпратена тук от жената, която ми се обади.

— Кой ви се е обадил?

Събитията се развиваха с невероятна скорост; беше невъзможно да следи проклетата игра.

— Някаква жена. Не си каза името. Обясни, че Лана не може повече да се грижи за Джейн и е мой ред да поема отговорност. После каза да ви се обадя.

— Да ми се обадите? Какво точно каза тази жена?

— Каза незабавно да ви се обадя и да ви съобщя, че сте постъпили правилно и че Джейн е в безопасност.

Блум почувства прилив на надежда. Може би беше права.

— Може ли да разговарям с Джейн? Само за малко. Тя ме познава.

— Ще го направите ли? Би било чудесно. Аз не знам какво да кажа. Не искам да я плаша. Ако вярва на всичко, което Лана й е казала за мен…

— Ще й обясня.

— И още нещо. Жената, която се обади, каза нещо странно за някакъв човек на име Карл Роджърс и за положителното отношение.

— Безусловно положително отношение?

— Точно така. Какво е това?

— Карл Роджърс е психолог. Той разработил за своите пациенти терапия, основаваща се на принципа, че за да се възстановим от психологическа травма, се нуждаем от безусловната подкрепа само на един човек.

— Защо го каза?

Блум се замисли.

— Вероятно е искала да каже, че Джейн се нуждае от друг тип родителство, от човек, който да я обича и уважава безусловно.

— Защото Лана не го е направила?

— Вероятно. Не знам достатъчно за взаимоотношенията им, за да коментирам.

— Добре.

— Мислите ли, че ще можете да го направите?

Лейк замълча за миг.

— Имате предвид да й бъда баща?

— Да.

— Винаги съм го искал.

Блум отново пожела да говори с Джейн и изпита облекчение, когато чу гласа й, ясен и уверен.

— Добре ли си? — попита тя.

— Не знам — отвърна Джейн. — Кои са тези хора? Защо този човек ти се обади? Къде е майка ми?

— Джейн, трябва да ме чуеш внимателно. Двамата с Маркъс се срещнахме с Томас по-рано тази седмица, защото установихме, че баща ти няма нищо общо с описанието, дадено от майка ти. Не е бил наркоман и не е посягал на децата си. Когато си се родила, тъкмо се бил дипломирал като зъболекар и много обичал теб и майка ти. Откакто сте се разделили, се опитвал да разбере къде те е отвела Лана.

— Този човек ли е баща ми?

— Да, той е добър човек с любяща съпруга. Имаш и двама братя, с които ще можеш да се запознаеш. Знам, че новината е шокираща, но там си в безопасност.

— И той така каза.

— Ще се обадя на Маркъс. Той ще се радва да научи, че си в безопасност. Всички толкова се тревожехме за теб. Скоро той или Клеър ще дойде да те вземе. Междувременно говори с Томас. Опознай го.

— А мама?

— Все още не знам нищо, Джейн. Кога я видя за последно?

— Преди два дни ме остави при една жена на име Денис.

— Как изглежда тази Денис?

— Леко пълничка, с къса тъмна коса. Мисля, че беше мулатка.

Не беше Серафин. Тя беше много светла.

— Имаше ли други хора?

— Единия ден в къщата дойде някакъв мъж. Мама го доведе на тавана. Не знам защо. Той не говори с мен. Просто огледа помещението, кимна на мама и си тръгна.

— Разбра ли как се казва?

— Не. Беше слаб и малко страховит. Денис каза, че ако дойда тук, отново ще видя мама. Тя е добре, нали?

Блум не бе изненадана от загрижеността на Джейн за Лана. Знаеше, че майката си е майка, независимо от недостатъците. Джейн никога не беше имала друг родител освен Ланамакар да бе неадекватна и безотговорна, тя беше единствената постоянна величина в живота на момичето.

— Тя е отишла доброволно при тези хора, така че да, надявам се да е добре.

60

Скрит номер

Господин Джеймисън, вашата колежка доктор Блум се справи добре. Питам се обаче как бихте се представили вие?

15:30 ч.

Беше изминал половин час, а Джеймисън все още седеше до стената в коридора на хотела. Телефонът отново звънна в ръката му.

Скрит номер

Предполагам, че като човек на действието ще предпочетете физическо, а не умствено предизвикателство. След десет минути прекрасната Сара ще се наслади отблизо на гледката от покрива на многоетажния паркинг „Кю Парк". Питам се дали ще успеете да стигнете там навреме?

15:31 ч.

За всеки полицай, към когото се обърнете за помощ, ще отнемам по пет минути.

15:31 ч.

Джеймисън се изправи бързо, а мигрената му в миг отшумя. Много искаше всичко това да приключи, а то едва започваше. Мина покрай стаята на Сара и далеч от полицаите. Трябваше да я намери. Позвъни на Блум, но телефонът й даваше заето. Джеймисън изруга тихо и потърси в Гугъл паркингите от веригата „Кю Парк“ в Лийдс. Пет шибани паркинга. Разбира се. Докато слизаше с асансьора, провери капацитета на всеки от тях. Нещо му подсказваше да търси най-високия. Два от паркингите побираха само по 250 коли, затова той се съсредоточи върху другите три. Паркинг „Лайт“ и паркингът на ул. „Уелингтън“ побираха по 400 коли, а този на площад „Суверен“ — 500. Джеймисън настрои таймера на часовника си така, че да звънне след осем минути, и отиде до рецепцията.

Рецепционистката говореше с младата си колежка, която изглеждаше нова и нервна. Тя се беше съсредоточила върху екрана пред себе си. По-възрастната служителка погледна Джеймисън и му се усмихна, но продължи да говори с новото момиче. Джеймисън нямаше време за това.

— Извинете, че ви прекъсвам — каза той, — но имам проблем, който не търпи отлагане. Можете ли да ми кажете кой от следните паркинги е най-висок: този на улица „Уелингтън“, „Лайт“ или онзи на площад „Суверен“?

— „Лайт“ е подземен — каза жената. — Не знам как изглежда паркингът на ул. „Уелингтън“, но този на площад „Суверен“ е висок.

— Веднъж видях как един човек скочи от паркинга до пазара. Претрепа се на място — каза новата рецепционистка. Колежката й я стрелна с поглед. Младото момиче се изчерви и извърна очи.

— На кой паркинг е станало това? От веригата „Кю Парк“ ли е? — попита Джеймисън.

Двете жени го погледнаха любопитно.

— Да не би някой да скача? — попита момичето.

— Доколкото знам, паркингът до пазара не е от веригата „Кю Парк“ — каза по-възрастната рецепционистка. — Най-близо е паркингът на площад „Суверен“.

— На колко минути пеша?

— Най-много две. Вижда се от вратата на хотела.

— А „Сейнт Джон“?

— Той е по-далеч. На десет минути… а може би и повече.

Дали биха избрали място, до което не може да стигне навреме? Разбира се, че биха. Хвани такси, човече, помисли си Джеймисън.

— Но паркингът на площад „Суверен“ е по-висок, така ли?

Телефонът му звънна. Беше Блум. Джеймисън вдигна.

— Добри новини — каза тя.

— Не ме интересува. Видя ли съобщението в WhatsApp? Заплашват да хвърлят Сара от покрива на паркинг след пет минути.

Двете жени зад рецепцията се спогледаха; едната беше шокирана, а другата — развълнувана.

— Говорех с Джейн по телефона. Чакай.

— Джейн? Тя добре ли е?

Джеймисън не получи отговор. Блум проверяваше съобщенията си.

— Ясно — каза тя, след като ги прочете. — Какъв е планът?

— Джейн добре ли е?

— Да. При Томас Лейк е.

Как, по дяволите…? Джеймисън пропъди тази мисъл. Нямаше време да се занимава с това сега. Психопатите бяха удържали думата си и бяха върнали Джейн.

Тази новина обаче само влошаваше положението на Сара.

— Дай ми секунда — каза Джеймисън.

Трябваше да се съсредоточи. Хората рядко избират случаен адрес. В тайните служби водеше сесии с новопостъпили агенти; караше ги да изберат място, на което да се срещнат с информатора си в непознат град. Можеха да изберат града и адреса. Единственото изискване беше да посочат селище, което не познават добре.

Задачата на Джеймисън беше да отгатне адреса с точност до километър и половина. Всички агенти разучаваха избраните градове и се връщаха със самодоволни физиономии, които казваха: Никога няма да познаеш. Но той обикновено отгатваше, защото хората не можеха да избягат от собствените си подсъзнателни предубеждения. Ако предпочитаха да пътуват с обществен транспорт, избираха адрес на пешеходно разстояние от гарата. Ако обичаха да шофират, посочваха място в близост до паркинг — особено ако разполагаха с хубав автомобил. Ако агентът беше футболен запалянко, избираше място в радиус от километър и половина от градския стадион. Колкото повече знаеше Маркъс за агентите, толкова по-лесно му беше да отгатва. Удивително трудно е да избереш случайно място. Той се надяваше, че това важи и за психопатите.

Отново разгледа възможностите. „Сейнт Джордж“ бе наименуван на свети Йоан — един от учениците на Христос. Дали психопат би използвал религиозни символи? „Суверен“ говореше за царственост и независимост, а херцогът на Уелингтън беше военачалник. Можеше да е всеки от трите паркинга. Джеймисън отново си припомни съобщението. Прекрасната Сара ще се наслади отблизо на гледката. Какво ли се виждаше от покрива?

— Какво се вижда от покрива на всеки от тези паркинги? — попита той рецепционистките.

По-възрастната жена сведе поглед и се замисли.

— От „Сейнт Джордж“ се виждат най-скъпият квартал на града и университетът. Улица „Уелингтън“ излиза на околовръстния път, така че от тамошния паркинг вероятно се виждат всички бизнес сгради на брега на реката. Както вече казах обаче, не знам къде точно се намира той. А от паркинга на площад „Суверен“ се виждат този хотел и жп гарата.

— А релсите? — попита Блум по телефона.

— Гарата или релсите? — попита Джеймисън и тръгна, без да дочака отговора. Паркингът на площад „Суверен“ беше най-голям и вероятно най-висок, името му означаваше „независимост“, а от него се виждаше жп линията. Това беше достатъчно. Интуицията му подсказваше, че това е мястото.

— И двете! — извика рецепционистката, докато Джеймисън тичаше към вратата.

— Отивам на площад „Суверен“, Огъста. Тамошният паркинг е най-голям и вероятно най-висок. Защо го правят? Ако зад всичко това стои твоята Серафин, защо преследва хората, на които държа?

Блум въздъхна.

— Може би защото си човекът, на когото аз държа най-много.

— Какво? — отвърна Джеймисън. Той видя табелата „Кю Парк“ на ъгъла на булеварда и се затича.

— Ти си не само мой делови партньор, но и най-добрият ми приятел. Майка ми е в старчески дом, баща ми е мъртъв, нямам други роднини. Ако някой иска да нарани най-близките ми хора, ще посегне на теб.

— Чудесно. Сприятелявам се със загубенячка без приятели, а сега трябва да страдам.

Блум не отговори.

— Виж какво, те няма да хванат нито теб, нито мен без битка. Ще ти се обадя.

Джеймисън стигна до пешеходния вход на паркинга. Трябваше да представи билет. По дяволите. Той се затича към входа за автомобили. Една кола чакаше да влезе, а две други — да излязат. Когато автомобилът влезе в сградата, Джеймисън изтича до автомата за билети и натисна копчето. Билетът се печаташе отчайващо бавно. Когато най-сетне излезе от процепа, Маркъс се втурна към входа за пешеходци, вкара билета в автомата и хукна по стълбите, като вземаше по две стъпала наведнъж.

На открития последен етаж видя десет коли, паркирани непосредствено пред него, други дванайсет в средата на паркинга и още няколко по-натам. Зад тях се виждаха градът и покривът на жп гарата. На този фон в самия край на паркинга стояха двама души с гръб към него, един зад друг, точно както той самият и Лана бяха стояли на железопътния мост.

Трябваше ли да се затича към тях? Или да се промъкне безшумно? Никой от двамата не се обърна към него. Докато Джеймисън обмисляше какво да прави, телефонът му звънна, което означаваше, че осемте минути са изтекли. Той изключи звука, но вече беше късно. Мъжът, който държеше Сара, се обърна и очите му срещнаха погледа на Маркъс.

Стюарт Роуз-Бътлър.

Той се усмихна.

Джеймисън се хвърли към тях. Нямаше друг избор.

Роуз-Бътлър се хвана за един стълб, който придържаше тясната тента, опасваща паркинга, и се покатери на ниската стена, с която той бе ограден. Издърпа Сара след себе си. Тя все още стоеше с гръб към Джеймисън. Маркъс очакваше да вика или да моли за милост, но тя не издаде звук. Той се възхити от смелостта й.

— Роуз-Бътлър! — извика Джеймисън. — Гаден психопат! Дойдох навреме. Пусни я.

Беше твърде далеч. Дори ако сграбчеше Сара, при тази скорост щеше да я бутне от стената. Роуз-Бътлър имаше предимство.

— Предизвикателството беше да дойдете навреме, господин Джеймисън. Но не за да ме спрете, а за да гледате.

Роуз-Бътлър впери поглед в него. Мръсникът се забавляваше.

— Имаш син! — изкрещя Джеймисън. Пет реда коли го деляха от Стюарт и Сара. — Ако я нараниш, аз ще нараня него, кълна се.

На лицето на Роуз-Бътлър за миг се изписа гняв, който изчезна така бързо, както се бе появил. Той все още държеше Сара за ръката. Смигна на Джеймисън и я обърна с лице към него.

— Сара! — извика Джеймисън.

Широко отворените й очи срещнаха погледа му.

— Маркъс? — прошепна тя.

А после с Роуз-Бътлър паднаха от стената. Сара протягаше ръце и риташе с крака.

Джеймисън бе закъснял.

61

Психопатите никога не се самоубиват.

Когато Блум седеше на стълбите преди много години с бележката от Серафин в ръце, тази мисъл не й даваше мира. Това беше проста истина, доказана във всички проучвания по темата. Психопатите не са в състояние да изпитват тревога или депресия, вина или срам. Освен това имат твърде високо самомнение. Имунизирани са срещу главните причини за самоубийство.

Психопатът може да обмисля самоубийство само при наличието на някаква полза, например за да избегне затвор.

Ето защо Блум бе решила, че е сбъркала. Че Серафин все пак не е била психопат. Може би е страдала от лека форма на синдрома на Аспергер. Това би обяснило отсъствието на емоционална чувствителност.

През последните 15 години чувството за вина на Блум се беше усилвало. Тя смяташе, че е видяла в лицето на Серафин психопат, защото това е искала да види. И че накрая момичето бе платило цената.

Но случаят не беше такъв. Тя беше права. Серафин наистина беше психопат.

Блум разгледа документите, пръснати върху кухненската маса на майка й: записките от сеансите, дневника на Серафин, заключението на патолога и няколко изрезки от вестници, в които се съобщаваше за намушкването на Дарън Шоу и за самоубийството на момичето.

Изпита странно чувство на облекчение.

Ако Серафин беше кукловодът, а играта бе средство за събиране на хора със сходно мислене, те нямаше да наранят Сара. Целта на играта беше да тества участниците и точно това се случваше. Блум беше поставена пред морално изпитание, основаващо се на знанията и опита й, а Джеймисън получи тактическа задача въз основа на уменията и квалификацията си.

Блум отново разгледа изрезките от вестници, в които се съобщаваше за самоубийството. Хубавите сини очи на Серафин я гледаха от снимките. Имаше изявление на родителите й, които твърдяха, че е била идеалната дъщеря и никога не им е създавала проблеми. Милите думи на Серафин по отношение на семейството й винаги бяха звучали неискрено и Блум се съмняваше в достоверността на твърдението на родителите. Думите им не бяха подкрепени от никакви примери или доказателства. Може би имаше нещо, от което Серафин бе поискала да избяга. Блум знаеше, че майката на момичето, Пени, е властна и едновременно с това глези дъщеря си. Майката на Блум пък беше описала съпруга на Пени, Кевин, като грубиян — а тя рядко използваше такива крайни епитети. Всяко дете би страдало, ако единият му родител го задушава с емоционалните си драми, а другият го напада. Психопатът обаче бързо би отхвърлил подобно ирационално поведение. Вътрешният живот на Серафин би бил беден, би му липсвала емоционална дълбочина. Тя не би могла да разбере родителите си, защото поведението им не водеше до никаква полза.

Блум отново погледна снимката на Серафин. Какво пропускаше?

62

Писъкът на Сара беше непоносим. Джеймисън застина на метър от стената. Впери поглед пред себе си и зачака. Знаеше какво чака. Беше го чувал и преди: звука на човешко тяло, което пада на земята. Този звук винаги беше много по-силен от очакваното.

Този път обаче не се чу нищо.

Телефонът му звънна. Джеймисън не беше в състояние да погледне отвъд стената. Не искаше да вижда. Той извади телефона от джоба си.

Скрит номер

Мили боже, господин Джеймисън. Наистина изпълнихте

задачата заради любимата си. Сега можете да погледнете надолу.

15:41 ч.

Джеймисън събра сили и погледна отвъд стената. Видя висящо въже, което стигаше почти до земята. Роуз-Бътлър стоеше до него и гледаше към Джеймисън. Обезопасителният му колан лежеше на паважа. Стюарт козирува дискретно и тихо се отдалечи с ръка в джоба на дизайнерския си панталон. Тялото на Сара не се виждаше никъде.

Джеймисън се наведе още по-напред и видя второ въже, което беше вързано за основата на стълба вдясно от него и стигаше до средата на сградата. На края му висеше Сара. Облекчението му подейства опияняващо. Сара стискаше здраво въжето над главата си.

— Идвам, скъпа. Дръж се.

Той хукна към стълбището. Беше й казал да се държи. Разбира се, че щеше да се държи. После щеше да се смее на думите му. Не че той имаше нещо против.

Отвори вратата на стълбището на шестия етаж.

Видя люлеещото се въже, но не и Сара. Слезе един етаж по-надолу. Над ниската стена видя дланите й, стиснали въжето. Той се затича и сграбчи ръцете й.

— Падаш ли си по мен, Сара Някоя-си?

Тресеше се от вълнение. Толкова се радваше, че Сара е жива, че бе започнал да се държи истерично.

Тя вдигна поглед. Страните й бяха зачервени, петна от сълзи размазваха грима й.

— Да не би да съм подранил?

Той провери тежестта на въжето. Сара висеше под неудобен ъгъл. Нямаше да може да я издърпа.

— Ще те сваля от въжето, но трябва да ми помогнеш, разбираш ли?

Сара кимна. Кокалчетата на ръцете й бяха побелели.

— Подай ми ръка. Можеш ли?

Тя бавно разтвори дясната си длан и хвана протегнатата му ръка.

— Можеш ли да стигнеш стената с крака?

Тя погледна към висящите си крака, после отново вдигна поглед към него и поклати глава.

— Държа те. Обезопасителният колан няма да позволи да паднеш. Тези откачалки са искали да те изплашат, но не и да те наранят. Довери ми се. Опри ходила в стената и тръгни към мен. Аз ще те издърпам.

— Маркъс…

В погледа й се четеше паника; изражението й казваше: Не мога да го направя.

— Чуй ме, Сара. Вдишай дълбоко няколко пъти.

Нищо не лекува паниката по-добре от голяма доза кислород.

— Сигурен съм, че като дете често си се катерила по стени. Сега не е по-различно. Погледни стената. Висока е не повече от три-четири стъпки. Ще ги броя с теб.

Сара повдигна левия си крак и опря ходилото си в стената.

— Отпусни се назад. Не се притеснявай. Държа те.

Той стисна ръката й.

Дясното й ходило се плъзна по стената и тя се отпусна назад. Джеймисън запъна лакътя си и я задържа.

— Виждаш ли, държа те. Всичко е наред. Опитай пак — каза той.

Този път Сара долепи дясното си ходило плътно до стената и бързо направи три крачки към него. Тялото й сключваше перфектен ъгъл с въжето. Щом левият й крак стигна горния край на стената, Джеймисън я издърпа. Тя падна върху него и той я спусна на земята. Сара обви ръце около шията му и го прегърна силно.

— Дай да свалим това — каза той, когато тя най-накрая го пусна.

Джеймисън разкопча колана на кръста и катарамите на ремъците около краката й. Обезопасителният колан падна на земята и Сара излезе от него. Джеймисън сложи ръце на раменете й и заговори тихо и спокойно:

— Сигурно си в шок. Просто поеми дълбоко въздух. Сега си в безопасност, Сара. Всичко свърши. Дишай дълбоко.

Тя последва съвета му.

— Добре ли си?

— Кои са тези хора?

— Психопати.

Очакваше Сара да изглежда шокирана, но тя просто втренчи безизразен поглед в него.

— Психопати? — повтори тя.

— Нямам предвид лудите серийни убийци, за които се говори в медиите…

— Само такива, които хвърлят хората от сгради.

— Да — каза Джеймисън. — Само тях.

— Той каза, че ако погледна към теб или кажа нещо, ще разкопчае въжето и ще ме хвърли наистина.

Това обясняваше тихата й смелост.

— Всичко е било игра на нерви.

— Но аз погледнах към теб и проговорих.

— Значи когато си паднала, си помислила, че е наистина? Съжалявам.

— Вината не беше твоя — отвърна тя.

— Не, но ако бях дошъл по-рано и най-вече ако бях стоял далеч от теб, както ме посъветва Огъста…

Сара направи крачка назад.

— Казала ти е да стоиш далеч от мен?

— Докато това приключи. Тя каза, че ще посегнат на хората, на които държа.

Сара го погледна изпитателно.

— Казал си й, че държиш на мен?

— Не беше нужно. Тя е много проницателна.

Сара го гледаше в очите и той усети как помежду им се породи възбуда, която почувства като електричество по върховете на пръстите си.

— Какво правите, по дяволите, идиоти такива? — прогърмя силен мъжки глас зад тях.

Джеймисън и Сара се обърнаха и видяха разгневен служител от паркинга да върви към тях. Беше едър мъж, наближаващ шейсетте, с впечатляващи мустаци.

— Не може да вършите глупости тук с тези въжета. Обадих се на полицията.

— Добре — каза Джеймисън. — Защото не бяхме ние. Мъжът погледна въжето и обезопасителния колан на земята до тях и повдигна вежди.

— Честна дума — каза Сара. — Не сме го направили ние. Други ни го причиниха.

— Ще видим какво ще кажат полицаите.

Служителят нямаше да ги пусне, преди да дойдат ченгетата.

— Ще се радваме да говорим с тях.

Джеймисън извади телефона от джоба си.

— Трябва само да проведа няколко разговора, докато чакаме.

Той хвърли на служителя поглед, който казваше: Не ме ядосвай. Имаше ефект.

— Сара е с мен и е добре — каза Джеймисън, когато Блум вдигна.

— На площад „Суверен“ ли бяха?

— Да. Гадният Роуз-Бътлър я беше хванал. Сега чакаме полицията. Ако го бях задържал преди това…

— Щяха да използват някой друг — каза Блум.

Беше права. Инцидентът беше планиран и добре подготвен. Човек не може спонтанно да се спусне по въже от сграда. Нужни са оборудване и точни измервания.

— Джейн добре ли е? — попита той.

— Говорих с нея. Казах, че ти или Клеър скоро ще й се обадите. Да звънна ли на Клеър?

— Аз ще й звънна. Изпрати ми номера на Лейк. Искам да говоря с Джейн. Как звучеше?

— Тя е забележителна млада жена — отвърна Блум. — Напълно спокойна е.

— А ти? Отказа ли се от теорията за самоубийството?

Сара го погледна с умните си очи. Шокът започваше да отслабва и тя очевидно имаше много въпроси.

— Опитвам се да разбера колко сложна е тази игра.

— Е, кажи ми, когато стигнеш до някакъв извод — отвърна Джеймисън. — Защото аз приключих с тази гадост.

Той затвори и Сара се приближи до него. Може би не желаеше служителят от паркинга да ги чуе; може би просто искаше да бъде по-близо.

— Кажи ми какво става. Сега. Искам да знам всичко. В противен случай ще… ще кажа на този мил човек и на полицаите, че всичко това е твое дело.

Тя размаха ръка към въжето и обезопасителния колан на земята.

— Няма нужда от заплахи. Ще ти обясня всичко, но не тук.

Той кимна към служителя.

— Не знаем кой ни слуша — тя кимна.

— Не знам какво щях да правя, ако ти се беше случило нещо.

Ъгълчето на устата й трепна.

— Сигурна съм, че щеше да се справиш.

— Не мисля.

Сара отмести поглед към паркинга.

— Наистина. Щеше да ти се наложи да си намериш друга, която да следиш.

Джеймисън се засмя.

— Видях те случайно във „Форк“ и кафето случайно ми хареса, така че започнах да ходя там редовно.

— Затова ли се мотаеше там почти всеки ден, дори след като си вземеше кафе?

— О, боже.

Той сведе поглед към земята. Какъв загубеняк. Почувства се дълбоко смутен и дори засрамен. Никога преди не беше правил подобно нещо. И осъждаше хората, които го правят.

Сара обви ръце около шията му.

— Всичко е наред. Почувствах се поласкана.

Той се осмели да вдигне очи за миг към нея. Усещаше сладкия аромат на парфюма й.

— Но ако знаех колко проблеми ще ми донесеш… — продължи тя.

Джеймисън я прекъсна с целувка.

Сара се отдръпна.

— Не трябваше ли да провеждаш разговори?

По дяволите.

Щом чу, че Джейн е добре, Клеър избухна в сълзи. В продължение на няколко минути Джеймисън чуваше само задавеното й хлипане. Накрая тя проговори:

— При теб ли е?

— Намира се при баща си, Томас Лейк. Той живее в Манчестър. Далече ли си от там?

— Току-що се качих на влака. Ще пристигна след два часа. Защо Джейн е при баща си?

— Там са я изпратили.

— Тя добре ли е? Говори ли с нея?

— Огъста е говорила. Аз ще й се обадя сега. Ще й кажа, че пътуваш към нея, и ще ти изпратя адреса.

Клеър се поколеба.

— Ти по-близо ли си?

— Не мога да тръгна. Чакам полицията.

— А Сара?

Клеър звучеше искрено загрижена, което беше напредък в сравнение с предишния й гняв.

Джеймисън стисна ръката на Сара.

— Сега съм с нея. Спасихме я.

— Значи всичко е приключило? Ами Лана?

— Не се съмнявам, че Лана е добре, но няма да спрем, докато не открием извратените копелета, отговорни за всичко това.

— Правилно — отвърна Клеър.

Сара кимна към стълбището, където се появиха двама полицаи. Служителят от паркинга тръгна към тях, като сочеше въжето и обезопасителния колан.

— Полицаите са тук. Трябва да затварям.

— Какво ще им кажем? — попита Сара, когато тримата мъже тръгнаха към тях.

— Истината.

63

Какво пишеше в съобщението? Блум го прочете отново.

По принцип не търсим хора като Лана Рейд.

Лана определено беше най-увреденият и безотговорен член на групата: наркотиците, злоупотребата с алкохол, безразборните сексуални контакти. Точният й психопатен профил разкриваше не толкова безстрашие, колкото склонност към отегчение и импулсивност. Блум погледна към градината на майка си — някога добре поддържана, а сега потънала в плевели.

От самото начало си задаваше един въпрос, на който все още не бе намерила отговор. Защо му е на някого да събира психопати?

А може би въпросът беше неправилен. Ами ако тя през цялото време бе разглеждала ситуацията от погрешна перспектива?

Позвъни на Джеймисън, но той не вдигна. Блум затвори, без да остави съобщение. Маркъс вероятно разговаряше с полицаите. Тя взе палтото и дамската си чанта, увери се, че задната врата е заключена, и тръгна за гарата. Щеше да отиде до Лийдс и да сподели теорията си лично с Джеймисън и Сара.

Родители и деца се бяха струпали на моравата пред къщата и се наслаждаваха на топлата пролетна вечер. Блум си спомни как Пени прекоси тази морава в онзи ужасен ден, за да се върне в празния си дом. Колко нещастна беше. Толкова дълго да чака да забременее, а след това да роди Серафин. Блум от години не знаеше нищо за нея. Майка й се бе опитала да поддържа контакт с нея след самоубийството, но за Пени бе много трудно да общува със семейството, което обвиняваше за смъртта на детето си. Дали имаше представа, че дъщеря й може би още е жива и че през всички тези години е омайвала други хора и ги е манипулирала, за да й осигурят нов живот?

Телефонът на Блум звънна. Тя очакваше Джеймисън, но й се обаждаше сержант Грийн.

— Случи се нещо наистина неочаквано — съобщи Грийн с обичайния си делови тон. — Грейсън Тейлър бил арестуван в Питърбъро, представете си. Полицай Лоугън си има начин да проследява докладите от арестите.

Дали онези, които контролираха играта, бяха освободили Грейсън? Едва ли. Те все още не бяха изпълнили обещанието си да върнат Лана и Стюарт.

— За какво са го арестували?

— Кражба на самоличност и подправяне на документи. Използвал личните данни на младата жена, с която живеел, за да получи пари чрез измама. По всичко личи, че е богата наследница, чийто баща заподозрял нещо.

— Грейсън в полицейското управление ли е?

— Да, в Питърбъро.

— Трябва да остане там.

— Ще го разпитат и ако е виновен, ще повдигнат обвинение, а после ще го пуснат под гаранция до деня на процеса.

— Ако Грейсън е арестуван, това означава, че не е издържал изпитанието. Трябва да остане в ареста, докато баща му дойде да го прибере. Джеф Тейлър знае ли?

— Нямам представа. Лоугън ми се обади, а аз се обадих на вас.

— Звъннете му. Накарайте го веднага да отиде в управлението в Питърбъро. После говорете с полицая, който отговаря за Грейсън, и му кажете, че е жизненоважно да задържат момчето, докато баща му дойде за него.

— Не мога да го направя. Нямам правомощия за това. Ще ми каже да вървя… знаете къде.

— Както вече казах, ако Грейсън е арестуван, това означава, че не е издържал изпитанието. Провалилите се играчи изчезват завинаги. Ако момчето напусне управлението само, гарантирам, че никога повече няма да го видим.

— Това има ли значение?

— Стига, сержант Грийн. Грейсън е млад човек, целият живот е пред него. Освен това има баща, който много го обича. Младежът все още има шанс за добро бъдеще.

— Наистина ли вярвате в тези глупости? Този човек е бесен психопат. Според мен е по-добре да го няма.

Полицаите се занимаваха с най-лошите представители на обществото. Това променяше възприятията им.

— Няма значение дали споделяте възгледите ми. Подозираме, че ако не се намесим, Грейсън ще пострада, така че трябва да действаме.

— Какво ви кара да подозирате, че ще пострада? — попита Грийн.

— Наистина ли мислите, че всичките 109 играчи все още участват в играта? Няма начин. Никоя игра, колкото и хитро да е измислена, не може да задържи вниманието на един психопат повече от година. Тези хора просто не са толкова търпеливи.

— Значи някой ги убива? Това е нещо ново. С какви доказателства разполагате?

Въпросът беше основателен. Само че нещата не бяха толкова прости.

— Ако трябва да говоря със заместник-директора Бар — кър и да го помоля той да се обади, ще му звънна.

— Не, няма нужда. Ще видя какво мога да направя. Ще им кажа, че трябва да разпитам Грейсън във връзка с инцидент, станал в Бристол, и ще отида в Питърбъро.

Споменаването на името на Стив постигна желания ефект.

— Благодаря, Фил.

Блум затвори телефона и се настани във влака. Провери съобщенията си; имаше едно от Джеймисън, в което пишеше, че се намират в бар на име „Лок". После телефонът й отново звънна.

— Доктор Блум? Либи Гудман се обажда.

— Либи?

— Очаквах някой да дойде, но…

— Съжалявам. Днес нямах възможност.

Блум дочу бебешки плач.

— Исках да говоря с вас за съобщението, което получих тази сутрин от Стюарт.

Блум изправи гръб и притисна телефона до ухото си.

— Какво пише той?

— Просто питаше за името на бебето.

— Можете ли да ми прочетете съобщението, Либи?

— „Как нарече детето ми?“ Само това.

Детето ми. Тези думи притесниха Блум. Психопатите са себични и имат прекомерно развито чувство за собственост.

— А вие какво отговорихте?

Възрастен мъж се настани срещу Блум. Беше облечен в кремав панталон, бледосиня риза и пуловер с цвят на корал, наметнат на раменете. Униформата на заможните пенсионери.

— Просто му написах, че ако иска да узнае, трябва да ми се обади. Но той не го стори. Няколко пъти звънях на номера, от който ми писа, но никой не вдигна. Не се включи гласова поща. Не знаех дали да му пиша отново.

Блум реши, че няма нужда изтощената млада майка да научава истината за Стюарт по телефона. Трябваше да й го каже лично.

— Какво ще кажете утре да се отбия и да го обсъдим?

Либи се съгласи и каза, че е най-добре да се срещнат предобед, между храненията на бебето. После затвори. Блум срещна погледа на възрастния мъж и му се усмихна. Той отмести поглед. Дали беше слушал разговора им? Тя погледна през прозореца към приближаващите се градски здания. Страхът се сви на топка в стомаха й и тази топка ставаше все по-голяма и тежка. Блум погледна възрастния мъж, който отново отмести поглед. Беше я обзела параноя. Това беше просто самотен мъж на възраст, който бе загледал млада жена във влака.

Или беше един от тях и му бе възложено да я следи.

Блум се наведе напред, протегна шия и огледа вратите в двата края на вагона. Зад нея имаше знак за тоалетна. Тя стана и отиде в предния вагон. Мина покрай тоалетната и седна с лице към вагона, от който беше дошла. Загледа се в телефона си, като държеше под око вратата. Възрастният мъж не се появи. Разбира се, че не.

Когато влакът пристигна в Лийдс, Блум остана седнала, докато всички останали пътници слязат. На перона жена в червен дъждобран се мъчеше да сложи пищящото си, ритащо дете в количката. Блум се изправи — трябваше да й предложи помощ — но докато вървеше към вратата, един мъж помогна на майката. Блум стоеше на вратата и гледаше. Беше възрастният господин. Той се усмихна топло на майката, после се наведе леко и се изплези на детето, което спря да рита за миг, така че майка му успя да промуши пухкавите му ръчички през ремъците и да закопчае катарамата. Зачервеното й лице беше потно. Тя се усмихна на мъжа; погледът й излъчваше облекчение, благодарност и леко смущение. Възрастният господин каза нещо, което я разсмя, и стисна леко ръката й. После се изправи и погледна право към Блум. Тя стоеше с безизразно лице и се опитваше да разтълкува поведението му. Той й се усмихваше, но погледът му беше празен. После й намигна.

Пулсът на Блум заби учестено, ушите й забучаха. Тя слезе от влака и когато вдигна поглед, мъжът беше изчезнал. Провери задната част на влака, но той не беше там. От Джеймисън я деляха не повече от пет минути, може би по-малко, ако побърза.

Когато се приближи към предната част на влака, машинистът слезе и затвори вратата след себе си. Беше млад мъж с бледа кожа и твърде много гел в косата. Той се усмихна на Блум, отмести поглед и за неин ужас, повдигна брадичка и отново се усмихна. Тя погледна отражението в прозореца на влака, за да види кой върви зад нея. Беше възрастният мъж. Явно отново се беше качил на влака и я беше изчакал да мине. Това обясняваше изчезването му. Блум не искаше да му доставя удоволствие или да му дава предимство, като покаже, че го подозира, затова вдигна глава и изправи рамене. Качи се на ескалатора. Пред нея стояха дребна азиатка и синът й.

Бяха толкова увлечени в разговор, че не чуха как Блум на няколко пъти каза „извинете“.

Тя сложи ръка на рамото на момчето и каза:

— Извинете, може ли да мина?

Но докато те я погледнат, извинят се и й направят място, така или иначе бяха стигнали до горния етаж. Блум потисна желанието си да побегне. Мъжът може би не беше зад нея; може би се бе забавил в началото на ескалатора или зад някое друго бавно семейство. Тя изтича покрай павилиона за закуски и кафене „Старбъкс“. Пред нея бяха турникетите на задния изход. Потърси билета си в левия джоб на палтото. Не беше там. Бръкна в другия джоб. Той също беше празен. Докато вървеше към турникетите, Блум отвори чантата си и извади портмонето си. Контрольорът стоеше от другата страна на турникета. На този изход нямаше други хора. Блум разрови касовите бележки в портмонето си, но билета го нямаше. Тя знаеше, че не е там. Дали не го беше оставила на седалката? Или го беше изпуснала? Обзе я паника, усети парене в гърлото.

— Нали знаете, че вече можете да купувате електронни билети през телефона си? — каза контрольорът.

Блум винаги слагаше билета в левия джоб на палтото си. Бръкна още веднъж и го напипа — приятно твърдо парченце картон, скрито в гънките на джоба.

— Благодаря — каза тя на контрольора.

След като мина през турникета, се осмели да погледне назад. Възрастният мъж вървеше към турникетите с билет в ръка.

В желанието си да се отдалечи колкото е възможно повече от него, Блум слезе бързо по ескалатора и хвърли бегъл поглед към мъжа, който се усмихна и размени няколко любезни думи с контрольора. Контрольорът бе изправил рамене. Може би дори не си даваше сметка за това. Повечето хора несъзнателно контролират поведението си в присъствието на лица, които възприемат като по-успели или влиятелни. А функционалните психопати имат невероятната способност да вдъхват едновременно възхищение и страхопочитание — комбинация, която осигурява благодатна почва за манипулация.

Блум слезе от ескалатора и отиде до бизнес сградата „Гранари Уорф“. Насреща видя входа на хотел „Хилтън“, на чийто партерен етаж се намираше бар „Лок“, където я чакаха Джеймисън и Сара. Блум се затича. Възрастният мъж не изглеждаше като човек, който би хукнал след нея. Когато Огъста излезе от сградата и се втурна към пешеходната зона, заобикаляща оградения док на канала, пред нея се изпречи познато лице. Тя спря рязко. Зад нея се чуха стъпки.

— Доктор Блум — каза Стюарт Роуз-Бътлър, като я хвана за лявата мишница, — ще ви помоля да дойдете с нас.

Възрастният мъж я хвана за дясната мишница и тя разбра, че няма друг избор, освен да прави каквото й кажат.

64

Джеймисън допи бирата си и погледна часовника си. Огъста трябваше вече да е тук. Той погледна през големите прозорци в предната и лявата част на бара. Видя само неколцина души, които се прибираха от работа. Здрачаваше се и всички се свиваха, за да се предпазят от студа.

— Ще дойде — каза Сара и обви тънките си пръсти около столчето на чашата си.

Джеймисън й беше разказал цялата история — от поканата, която Лана бе получила, до предизвикателствата, пред които бяха изправени той и Блум.

— Беше много невъзпитано от моя страна да не ти благодаря, че ми се притече на помощ — каза Сара.

— Разбира се, че ще се притека — отвърна той.

— Познаваш ме едва от две седмици.

— Шестнайсет дни, но нима това е важно?

Сара отпи от виното си, но той видя усмивката й зад чашата.

— Наистина ли мислиш, че това време е достатъчно, за да се влюбиш?

Джеймисън се подсмихна. Знаеше, че е достатъчно, но все още не беше в състояние да го признае.

— Не бих го определил като влюбване.

— Наричат го „увлечение“. Неспособността да се съсредоточиш, ускореният пулс, силният копнеж по другия.

— Увлечение? — повтори Джеймисън.

Сара го погледна в очите.

— Това чувство не е любов, но хората го бъркат с нея. Не казвам, че при теб е така…

Тя го хвана за ръката.

— Радвам се да го чуя.

Той стана от стола си; чувстваше се доста смутен.

— Време е за още едно питие.

— Чакай.

Сара стисна силно ръката му.

— Имам нещо предвид. Четох, че психопатите не могат да изпитат увлечение, защото не произвеждат достатъчно окситоцин.

— Това не е ли бебешкият хормон?

Сара кимна.

— Често го наричат „хормон на привързването“. Чувстваме ефекта му, когато се свързваме с други хора и дори с животни. Отделя се, когато майките кърмят децата си, когато правим секс и дори когато галим куче.

Джеймисън отново седна; изглеждаше заинтригуван.

— Значи психопатите не се привързват, защото не могат да изпитат действието на този хормон?

— Това е само хипотеза, но може би обяснява защо са в състояние да прекратят връзка, без да поглеждат назад.

— Те наистина са устроени различно.

— Така изглежда. Но дали се дължи на генетични фактори, или на влиянието на околната среда… вероятно Огъста знае отговора на този въпрос.

— Сигурно ще се чувствам не на място, когато тя дойде и двете започнете да си бъбрите за психопати.

Той отново погледна часовника си. Влакът на Огъста беше пристигнал преди 15 минути.

— Ще й се обадя. Може би е объркала бара.

В този момент широкоплещест мъж се приближи до масата им; черният костюм, лъснатите обувки и цялостното му държание ясно показваха, че е полицай.

— Господин Джеймисън, доктор Мендакс, аз съм главен инспектор Биърдсли.

Мъжът показа служебната си карта и отново я прибра в джоба на сакото си.

— Преди малко сте дали показания пред мои колеги на паркинга на площад „Суверен“. Споменали сте мъж на име Роуз-Бътлър. Издирвам господин Роуз-Бътлър във връзка със случай, по който работя. Можете ли да ми отделите минутка?

За миг Джеймисън изпита съмнение, но не можа да определи защо. Той и Сара действително бяха казали за Роуз-Бътлър на полицаите на паркинга.

— Седнете — каза Сара, която явно се радваше, че може да помогне.

— Може ли да го обсъдим в полицейското управление?

Инспекторът погледна първо Сара, после Джеймисън.

— Намира се на пет минути пеша оттук.

— Чакаме някого.

Джеймисън изпита леко съмнение.

— Не може ли да й пишеш да дойде там? — попита Сара.

— Вече трябваше да е тук.

Джеймисън стана, погледна през прозореца и отново огледа улицата. Четирима бизнесмени влязоха в бразилския ресторант на отсрещния ъгъл. В края на дока трима студенти, обути в тесни дънки и маратонки, отключваха велосипедите си от перилата. От Огъста нямаше и следа.

Джеймисън извади телефона си и й позвъни. Включи се гласова поща.

— Аз съм. Хвана ли влака в шестнайсет и петнайсет? Все още сме в „Лок“.

Той погледна към Сара. Тя беше облякла якето си и говореше с полицая.

— Ще отидем до полицейското управление, за да отговорим на няколко въпроса за Стюарт.

Сара беше готова на всичко, за да помогне за залавянето на извършителите; Маркъс не я винеше.

— Какъв е този случай, по който работите? — попита Джеймисън и отвори вратата на Сара и главен инспектор Биърдсли.

Биърдсли, каза си той, когато мъжът мина покрай него. Защо му звучеше познато?

— Ще ти разкажа всичко, когато стигнем, друже.

Друже. Мъжът имаше ливърпулски акцент.

Ами да. Главен инспектор Биърдсли беше ливърпулският полицай, който бе получил картичка за рождения си ден. Той беше един от тях.

— Сара?

Джеймисън протегна ръка към нея и тя се обърна, смутена от тона му.

— Върни се в бара.

Вътре поне имаше свидетели.

Биърдсли реагира бързо на думите на Маркъс, извади от джоба на сакото си електрошок „Тейзър“ и го насочи към Сара.

— Грамотен човек си, Джеймисън. Знаеш какво е това и какво ще се случи с малката ти приятелка, ако дръпна спусъка. Не искаш това, нали?

Устните на Биърдсли се усмихваха, но не и очите му.

— От друга страна, ако не възразяваш, ще ми бъде приятно да видя красивото й тяло да се гърчи на земята. Изборът е твой.

Джеймисън не можеше да обезоръжи мъжа, но би било лудост да отиде където и да било с този психопат.

— А ако мислиш да се правиш на герой, имай предвид, че ако тази прекрасна дама има слабо сърце, това нещо със сигурност ще я убие.

Джеймисън се опита да разтълкува погледа на Сара и да получи от нея разрешение да действа. Не можеха да се подчиняват на тези откачалки. Единствената възможност беше да отвърнат на удара. Погледът на Сара обаче беше празен.

И тогава Биърдсли каза нещо, което промени всичко.

— По-добре да тръгваме. Доктор Блум ни очаква.

65

Блум седеше на дървен стол. Китките и глезените й бяха вързани с въже. Ходилата й бяха долепени, ръцете й лежаха в скута. Срещу нея имаше два дървени стола с въжета, преметнати през облегалките им. В кръг около трите стола бяха подредени други шест, съвсем различни, с широки меки седалки, тапицирани с лилаво кадифе. Столовете бяха празни. Блум беше сама.

Стюарт и възрастният мъж я бяха довели в изоставен участък от тунелите под гарата в Лийдс. Не обелиха дума. Не отговориха на нито един от въпросите й. Взеха телефона й, вързаха я и излязоха. Някои от тунелите, които водеха към бизнес сградата „Гранари Уорф“, бяха превърнати в модерни барове и ресторанти, но този беше вътрешен и се използваше като паркинг. Стените и таванът му бяха от голи тухли, а на места циментовият под беше изкъртен и отдолу се виждаше калдъръмът. Мястото беше студено и миришеше на застояло. Вляво от Блум имаше шест големи прозореца с напукани стъкла, почернели вследствие на дългогодишно занемаряване. Залязващото слънце им придаваше цвят на горчица. Вдясно от Блум се намираше мястото, откъдето влизаха и излизаха колите. Към него водеше двойна дървена врата, боядисана в черно и залостена. Блум беше викала за помощ с надеждата, че някой минувач може да я чуе, но никой не се бе отзовал.

Вратата се отвори и Блум срещна погледа на Джеймисън. Гневът, изписан на лицето му, се превърна в загриженост, когато видя въжето, с което беше вързана за стола. Зад него пристъпваше жена с дълга руса коса — вероятно новата му приятелка Сара. Придружаваше ги мъж в сив костюм, а зад тях вървяха Стюарт, възрастният господин и дребна, пълничка мулатка. Денис.

— Седни — каза мъжът със сивия костюм на Джеймисън и посочи стола вдясно от Блум.

Тя си помисли, че Маркъс ще откаже, но той се подчини. Посочиха на Сара третия дървен стол и Стюарт започна да връзва китките й, както бе направил с Блум. Сара избягваше да го гледа; беше вперила поглед в Джеймисън. Не изглеждаше уплашена. Блум знаеше, че Маркъс ще се впечатли от смелостта й.

— Добре ли си?

Джеймисън хвърли поглед към Блум.

— Да. А ти? — попита тя.

Той не отговори. Вниманието му бе привлечено от Сара.

— Не се тревожи — каза той. — Тук си само защото те използват, за да стигнат до мен. Нищо няма да ти се случи. Аз ще се погрижа.

Говореше напълно уверено.

Блум изпита смазваща тъга.

Мъжът със сивия костюм върза Маркъс и се присъедини към останалите, които седяха на кадифените столове.

— Заобиколени сме от психопати. Какво щастие — каза Джеймисън.

Той погледна двата празни стола, един зад Сара и един зад Блум.

— Някой закъснява.

Наблюдателите мълчаха.

— Вие ли сте Сара? — попита Блум.

— Вие трябва да сте Огъста. Това не са най-добрите обстоятелства за запознанство, но… здравейте. Маркъс ми е говорил много хубави неща за вас.

Блум се усмихна.

— Тук всички се четкаме помежду си, а, Маркъс?

Държеше се детински, но не можеше да се въздържи.

Може би се дължеше на факта, че беше вързана за стол. А може би се дразнеше, че някой друг получава цялото внимание на Джеймисън.

Блум се огледа. Ясно й беше защо съществуват психопати. Те бяха най-просто устроените човешки същества, които еволюцията бе създала. Раждаш се сам, умираш сам и живееш сам. Защо тогава да не се посветиш изцяло на себе си?

Тя видя как Джеймисън гледа Сара.

Заради любовта. Ето защо. Беше повече от ясно, че Маркъс Джеймисън, нейният най-близък съратник и най-скъп приятел, беше влюбен. Този факт разби сърцето й.

Блум отново се обърна към Сара.

— Мендакс е необичайна фамилия. От латински произход ли е?

Сара се усмихна впечатлена.

— Всъщност да. Знаете ли, че сте първият човек, който ми задава този въпрос?

— Защо сме тук и кого чакаме?

Джеймисън протегна шия.

— Добре, можете да я пуснете да си ходи.

Той кимна към Сара.

— Тя няма нищо общо с това.

Блум забеляза усмивката, която пробяга по устните на Сара.

— Те не чакат никого, Маркъс — каза Блум. — Другите два стола са за двама от нас.

Джеймисън я погледна; умът му навързваше фактите.

— Последно предизвикателство?

— Мисля, че не става дума за предизвикателство, а за покана. Моля, поправете ме, ако греша.

Тя се обърна към всички присъстващи.

— Значи въпросът не е „Осмеляваш ли се да играеш?“, а „Осмеляваш ли се да са присъединиш?“.

Джеймисън говореше саркастично, но когато видя изражението на Блум, се намръщи.

— Сега сериозно. Да не мислиш, че е опитват да ни вербуват?

Блум бавно поклати глава.

— Не нас.

— Теб ли? — попита той. — Но свободните места са две. За кого е другото?

Той отново се огледа.

— Хей! Банда психари! Как възнамерявате да запълните втория стол? Вече няма да играя.

Той отново погледна Блум.

— Защо не говорят? Нали ми каза, че тези хора обичат да се перчат. Защо седят като неми пъзльовци?

— Защото, макар да са психопати, те все пак са хора. Примати. И очакват водачът да вземе думата. Нали така, Серафин?

Джеймисън се извърна на стола си, въжетата се впиха в кожата му; той се вгледа в пълничката мургава жена, която седеше вляво от него.

— Това ли е твоята малолетна самоубийца? Значи си била права?

— Серафин винаги е умеела да се прикрива — каза Блум. — Но не. Тя беше светлокоса, с бяла кожа и сини очи. Дори тя не би могла да се промени дотолкова.

Когато Джеймисън отново се обърна към Блум, в очите й имаше сълзи.

— Съжалявам — каза тя.

— Какво? Аз не…

— Мендакс — каза Блум. — На латински означава „лъжец“. Малка шега от нейна страна.

— Лъжата беше благородна — каза Сара.

Джеймисън се обърна към нея. Тя разтърка китките си; въжето, с което бяха вързани, лежеше в краката й.

— Мислех, че ще се радваш да научиш, че съм жива. И че имам ясна цел в живота си.

— Не това имах предвид — каза Блум.

— Наистина ли смяташе, че ще използвам всичките си умения и годините, прекарани в изучаване на медицина, за да стана гениален, но неизвестен хирург в някоя болница?

Сара погледна Джеймисън.

— Хората като мен се справят добре с работа в риск и под напрежение.

— Значи си станала психиатър и си започнала да събираш психопати. Защо?

След като осъзна, че пропускат нещо много важно — отговора на въпроса защо някой би си правил труда да вербува психопати — Блум почти бе разрешила случая. Във влака, докато се криеше до тоалетните, тя най-сетне бе събрала смелост да напише в търсачката „специалисти по функционална психопатия“; на първо място в списъка беше уважаваният психиатър доктор Сара Мендакс.

Сара сбърчи топчестото си носле.

— О, Огъста. Помисли малко.

Джеймисън се обади.

— Извинете. Какво? Ти…

Той погледна Блум.

— Тя не може да е Серафин. Щях да разбера.

— Серафин Уокър е много високофункционален психопат — каза Блум.

— Ясно. Но Сара е сърдечна и… добра. Тя е лекарка. Спасява живота на хората.

Джеймисън беше вперил поглед в Сара.

— Маркъс — каза Блум. — Погледни ме. Обърни се към мен. Серафин… ще бъде, която трябва… която ти искаш да бъде, за да получи от теб каквото иска.

Порасналата Серафин стана и изправи гръб. Издължените й атлетични крайници и привлекателните черти несъмнено бяха още едно отлично оръжие в манипулаторския й арсенал.

— Предпочитам името Сара.

Тя наклони глава към Джеймисън.

— Преди не ми беше съвсем ясно защо работиш с този човек — каза Серафин, като пристъпи към Маркъс и го погледна отвисоко. — Не ме разбирай погрешно — добави тя. — Ти си сладурче.

Тя се обърна към Блум.

— Но не можех да проумея какво ти дава. Сега разбирам.

Тя сложи длан върху рамото на Джеймисън.

— Той ти дава емоция. Онова, което ти липсва почти толкова, колкото и на мен; хуморът, доверието… любовта.

Джеймисън разтърси рамене.

— Махни си ръцете от мен.

— Виждаш ли? Той гори от страст. Прекрасно е.

Серафин се наведе и погледна Джеймисън в очите.

— Ти наистина си чудесен, Маркъс. С удоволствие бих те оставила на Огъста.

Блум усети хлад.

— Чакай — каза Джеймисън. — За какво беше онази история с паркинга? Защо се престори, че падаш?

— Ох, миличкият. Все още не си разбрал, нали, скъпи?

Серафин седна на ръба на празния дървен стол.

— На Огъста й отне твърде много време да се досети коя е новата ти приятелка и честно казано… стана ми скучно.

— Станало ти е… скучно?

Джеймисън изглеждаше така, сякаш всеки миг ще повърне.

— Не. Не се връзва. Нужна е била организация. Трябвало е да го планираш предварително, да направиш измервания, да си набавиш оборудване.

Серафин се облегна на стола, погледна Блум и повдигна вежди.

— Ум и сила. Защо не го запази за себе си, Огъста? Да не би да се боиш, че може да не хареса нрава ти на стара мома? Даваш ли си сметка, че можеш да изглеждаш много добре? Ако положиш усилия.

Серафин се засмя тихо и отмести поглед.

— Мисля, че уцелих болното ти място.

Тя смигна на Джеймисън.

— Истината е, Маркъс, че ми беше интересно да разбера колко силни са чувствата ти. Може да се каже, че съм очарована от любовта. Намирам я за.

— Очарована? — каза Джеймисън с отвращение.

— Как се казва? Завладяваща. Намирам любовта за завладяваща.

Тя се обърна към Блум.

— Както казваш, ние си приличаме повече, отколкото се различаваме. И като всички хора искаме нещата, които не можем да имаме.

Блум срещна погледа й.

— Това включва и мен. Защото отговорът е „не“. Знаеш го, нали?

— Какво искаш от Огъста? — попита Джеймисън. — Какво може да ти даде тя, което не можеш да си вземеш сама?

Всяка негова дума беше пропита с гняв.

Серафин вдигна поглед към пукнатите прозорци над главата му.

— Само след два сеанса Огъста знаеше точно какво представлявам. Никой друг психиатър или психолог не можа да се досети, а аз съм била при мнозина. И нямам предвид, че им е отнело повече време. Те никога нищо не заподозряха. Защото се прикривам много добре.

Серафин погледна към Блум.

— Тя е единственият човек, който се досети, и в продължение на 15 години се питах защо е така.

— Защото си разбира от работата — каза Джеймисън.

— Може би. А може би…

Серафин присви очи.

— Когато тя ми обясни каква съм и че няма да се променя, разбрах, че единственият начин да запазя тайната си, е като започна отначало. През годините си направих труда да се срещна с всички експерти по психопатно поведение, които можах да открия. Дори написах научен труд заедно с най-големия специалист в света, а той така и не се досети, че работи с психопат. Стигнах до две заключения. Че съм особено талантлива. И че доктор Огъста Блум явно има особен поглед върху темата.

— Какъв поглед? — попита Джеймисън.

Серафин скръсти ръце.

— Е, Огъста, за какъв поглед говоря? Искаш ли да го осветлиш по въпроса, или предпочиташ аз да го направя?

— Не знам за какво говориш — каза Блум. — И ако всичко е заради мен, какво прави Маркъс тук?

— Знаеш отговора.

— Нима?

— Разбира се, Огъста. След като бедната ти майка изгуби връзка с действителността, на теб не ти остана нищо и никой… освен него.

Серафин погледна Джеймисън.

— Колкото и да ми е тъжно да го кажа, той е само средство, чрез което да постигна целта си.

Мъжът със сивия костюм стана без предупреждение и стреля с електрошоковото оръжие право в гърба на Джеймисън. Тялото на Джеймисън се изви между стола и въжетата, с които беше овързано, сякаш се опитваше да се изпъне. Той не издаде звук, когато токът го разтърси, но изражението на лицето му издаваше непоносима болка. Секунда по-късно столът му се залюля на една страна и падна на пода. Тъй като ръцете и краката му бяха вързани, Джеймисън не успя да омекоти удара и главата му шумно се удари в цимента. Тялото му продължаваше да се гърчи, докато токът циркулираше в организма му; после Сивия костюм махна пръст от спусъка и Джеймисън се успокои.

— Маркъс!

Блум изпъна въжетата.

— Ако мислиш, че като го нараниш, ще ме накараш да правя каквото искаш, жестоко се лъжеш, млада госпожице.

Серафин се изкикоти, после взе стола си и го приближи до този на Блум.

— Винаги ми е харесвал властният ти тон. Копирах го, в известен смисъл си го присвоих.

Тя бръкна в джоба на якето си, извади малък жълт предмет и го сложи в скута й.

— Н6 — прошепна тя.

Блум впери очи в молива. Писецът му беше заострен, а малката капсула с червена боя в другия му край подсказваше какво следва.

— Как се досети? — попита Серафин. — Кога разбра?

— Кога съм разбрала какво?

— Че Сара всъщност е Серафин. Кога се досети?

— След инцидента на моста започнах да подозирам, че може би още си жива и дори си замесена в играта. Знаех, че ако е така, ще ни следиш колкото е възможно по-отблизо. Замислих се за всички жени, които познавах и с които бях говорила през последния месец, и си дадох сметка, че има само една, с която не се бях срещала.

— Любовницата на Маркъс.

Блум кимна.

— Затова направих справка за специалистите по функционална психопатия. Щом видях фамилното ти име, се досетих.

Серафин изглеждаше доволна. Тя завъртя молива в ръката си.

— Ако дойдеш с мен, този молив няма да докосне скъпия ти Маркъс. Ако откажеш обаче, трябва да знаеш, че съм се упражнявала… Всички онези трупове… Всички онези болнични морги.

Джеймисън лежеше неподвижно на пода. Кога щеше да дойде в съзнание? Добре ли беше? Колко силно си беше ударил главата?

— За какво съм ти нужна, за бога? — попита Блум. — Дори и да имам особен поглед върху темата — което впрочем не е така — той не би отговарял на сложността на твоята игра.

— Нима? Все още ли не разбираш?

— Нямам никаква представа за какво говориш.

— Ти не си ми нужна, Огъста. Никой за нищо не ми е нужен.

Блум се намръщи. Ако Серафин не се нуждаеше от нея, тогава какво искаше, по дяволите?

— И?

— И?

Очите на Серафин блестяха игриво.

Блум се засмя. Разбира се. Беше очевидно.

— Не е нужно да идвам с теб. Ти просто искаш да го направя.

Серафин се наведе напред, постави лакти на коленете си и долепи длани като за молитва.

— Много добре прикриваш същността си. Толкова добре, че хората те използват, за да лекуваш такива като мен. Знаеш ли колко невероятно е това? Но онова, което винаги ме е възхищавало най-много, е как вземаше нас, младежите, под крилото си, и ни насочваше по нашия път. Това правя и аз сега. Продължавам делото ти. И ти непременно трябва да участваш.

— Аз не съм като теб.

— Нима?

Серафин посочи Джеймисън, който лежеше неподвижно на цимента.

— Виж го. Какво чувстваш, когато го гледаш?

Блум не знаеше много за електрошока „Тейзър“. Джеймисън обаче трябваше вече да си е възвърнал контрола върху мускулите. Защо лежеше, без да помръдва?

— Какво чувстваш, Огъста? Знам, че не искаш да го нараня. Харесваш компанията му, уважаваш мнението му и т. н., и т. н. Но чувстваш ли се виновна, задето той е тук?

— Няма за какво да се чувствам виновна. Ти му го причини, не аз.

— А, да. Обаче той е тук само заради теб. И е на пода само заради теб. Изтърпя цялата тази болка, това изтезание само заради теб… И не говоря единствено за електрошока. Видя как се държеше той с мен. Колко много ме обичаше. Вината за всичко това е твоя.

Блум впери поглед в Серафин; Серафин впи очи в нейните.

— Какво чувстваш? — попита Серафин настоятелно, почти развълнувано. — Какво чувстваш?

— Аз не съм като теб.

— Сигурна ли си?

— Разбира се, че съм сигурна. Ти си психопат и не те е грижа за последиците от действията ти. Не можеш да разбереш колко силно другите хора обичат семействата и приятелите си. Виж какво причини на бедните си родители. Смяташ, че превъзхождаш околните, защото мислиш логично и безпристрастно, но това не те прави по-добър човек.

— Знаеш ли какво бих казала в отговор, Огъста?

Блум напрегна ръце и изпъна въжетата.

— Трябва да си психопат, за да разбереш психопата.

— И ти отне 15 години, за да стигнеш до този извод? Че съм прозряла истината, защото съм като теб? Очаквах повече, Серафин.

— Сигурна съм, че ако изследвам мозъка ти, ще открия всички познати признаци: недостатъчно активната амигдала, намаленото сиво вещество в орбитофронталната кора и вследствие на това — нарушени социални и емоционални отговори. Може дори да установя недостиг на окситоцин.

Серафин се вгледа внимателно в Джеймисън.

— Отричаш ли? Или просто толкова дълго си се прикривала, че вече вярваш на собствените си лъжи? Ти си толкова хладна и дистанцирана, делова и аналитична. Никога ли не си си задавала въпроси? Не си ли се изследвала?

— Знаеш ли какво е проекция, Серафин?

Серафин се усмихна.

— Искаха да те тествам, както тествах тях.

Тя посочи с поглед останалите хора в помещението.

— Аз обаче им казах: Тя няма да приеме предизвикателството. Твърде добре се владее. Когато говорим за — как го наричаше професор Дътън? — смесителния пулт на психопатията, твоята импулсивност и склонността ти да поемаш риск са силно занижени. Затова се прикриваш толкова добре. Аз съм същата и никога не бих приела предизвикателството. И аз като теб съм твърде развита, твърде съвършена. Така че това беше единственият начин да те привлека и да ти покажа в какво можеш да участваш. Ти се захвана с това, защото знаеше, че сме изключителни. Ние сме господстващата раса. Контролираме всичко, от политиката до бизнеса. Дърпаме конците. Започваме и завършваме войните. Винаги държим властта. Присъедини се към нас и ще имаш свободата да бъдеш себе си.

Блум видя как Стюарт извади телефона от джоба на сакото си, прочете съобщението на дисплея и се усмихна. Това беше самодоволната усмивка на човек, който е получил онова, което е искал, и знае, че винаги ще бъде така.

Серафин продължи да говори:

— Знам, че може би се питаш защо сме се събрали тук. Истината е, че исках да се срещнат с теб. Толкова пъти съм им говорила за теб, а повечето от тях дълго са те наблюдавали. Исках да разберат защо мястото ти е сред нас.

Тя се обърна към Денис.

— Денис ме последва първа. Когато видях потенциала й, разбрах какво си съзряла у мен.

Блум отново огледа помещението.

— Предполагам, че това не са всички.

— Не, разбира се. Много сме, но тези подробности ще дойдат после… и само ако се присъединиш към нас.

Серафин завъртя молива между палеца и показалеца си.

— Ако продължиш да отричаш истината, ще бъда принудена да взема извънредни мерки. Ще намеря друг начин да ти докажа правотата си. Едва когато видях всичката онази кръв да се разлива в блестяща локва на пода, си дадох сметка колко съм различна. Не бях ужасена като всички останали. Бях възхитена. Искаш ли да видиш?

Блум впери поглед в тялото на Джеймисън на пода. Тя знаеше какво трябва да направи, но не искаше да го стори. Скоро той щеше да се събуди и да чуе всичко, а тя нямаше да има възможност да му обясни. Ако преживяното дотук не бе разрушило отношенията им, онова, което щеше да се случи тепърва в това задушно, мрачно помещение, несъмнено щеше да го направи.

Серафин се изправи.

— Ще се убедиш, уверявам те. Щом го направя, ще се убедиш.

— Няма нужда — каза Блум и погледна Серафин в очите. Серафин я изгледа, а после устните й се разтегнаха в усмивка.

— Значи признаваш каква си?

Блум дълго гледа Серафин, а после кимна едва забележимо.

66

Лана отвори очи. Ръцете и краката й все още бяха вързани, но тя вече не седеше на стол, а лежеше на пода. Какво се беше случило? Бе направила всичко, което бяха поискали от нея. Беше издържала изпитанията и се бе изправила срещу Маркъс Джеймисън и невзрачната му съдружничка. Дори им беше дала Джейн. Дали и дъщеря й лежеше някъде, вързана в тъмното?

Лана гневно опъна въжетата. Те се забиха в китките й. Тя напрегна крака, но без резултат. Не виждаше нищо, но знаеше, че се намира в тясно, затворено пространство. Опипа заобикалящите я стени с ходилата си. Дали не беше затворена в багажник на кола? Закрещя с всички сили, докато гърлото й прегракна. Никой не отговори. Никой не дойде.

Само преди няколко часа всичко изглеждаше по съвсем различен начин. Обадиха й се, за да й предложат живота, който заслужава, и тя се отправи към тунелите под гарата в Лийдс, за да се срещне със създателката на играта — жена на име Сара.

Лана бе взела влака от Илкли. Искаше й се да пийне нещо, но знаеше, че и дума не може да става. Как бяха разбрали какво е направила? Не беше минал и час, откакто бе взела Джейн от училище, когато получи обаждане от скрит номер. Жената отсреща й каза, че върши глупости. Имала толкова голям потенциал, била наистина изключителна и единственият начин да получи живота, който заслужава, бил да се справи с предизвикателствата съгласно правилата. Били готови да й дадат един последен шанс да поправи грешката си. Ако отведяла Джейн на посочения адрес в Илкли, Йоркшир, и я държала заключена на тавана, можела да продължи играта. Лана не постави под въпрос мотивите им, защото не я интересуваха. През последните три денонощия беше спала зле. Сега имаше място, където да отседне безплатно, и всичко, което се искаше от нея, бе да държи Джейн настрана.

Няколко дни по-късно един слаб мъж дойде на проверка в къщата. Лана го заведе на тавана и той каза, че е изкупила вината си. После я отведе в Саут Милфърд със своя мотоциклет, за да се изправи срещу Джеймисън. Това се хареса на Лана. Беше й приятно да покаже на Маркъс, че притежава сила и власт. Той винаги се бе отнасял пренебрежително към нея.

Докато вървеше към тунелите, Лана се питаше как ли ще изглежда новият й живот. Тя имаше потенциал. Така бяха казали. Това беше признанието, похвалата, за която бе жадувала цял живот. Винаги беше вярвала, че е по-добра от повечето хора, но околните рядко го признаваха. Това я вбесяваше. Само алкохолът и наркотиците притъпяваха отчаянието й. Успяваше да внуши страхопочитанието, за което копнееше, само когато отнемеше съпруга или приятеля на някоя жена, а това никога не траеше достатъчно дълго. Мъжете или не можеха да се отърват от чувството за вина, или я приемаха за даденост.

Лана почука на голямата дървена врата, както й бяха казали, и зачака. Когато вратата се отвори, тя видя четирима души, които седяха на луксозни столове в средата на подземно помещение, изградено от голи тухли.

— Заповядай, Лана, седни.

Тя разпозна гласа от телефона.

— Сара? — каза Лана, отиде до дървения стол и седна. Едва тогава забеляза въжетата на пода. За какво ли са предназначени?

— Впечатлени сме от теб, Лана.

Жената, която говореше, беше привлекателна, с руса коса и впечатляващи сини очи.

— Справи се отлично с господин Джеймисън и доктор Блум на моста, за което ти благодаря. Това беше… важно за мен по лични причини.

— Какво ви впечатли? — попита Лана, жадна за похвала.

Сара се усмихна.

— Знаеш ли кои сме?

Лана огледа присъстващите един по един.

— Това е Денис, която отведе Джейн. А това е мотористът.

— Не. Питам дали знаеш кои сме ние като група? Какво представляваме?

Лана поклати глава.

— Предполагам, знаеш, че си психопат?

Лана кипна. И преди беше чувала тази обида, но не очакваше да я чуе и тук.

— Така ли мислите? — попита тя със зле прикрито раздразнение.

— Не, не мислим, Лана. Знаем. Ти си психопат. Затова те избрахме и те подложихме на изпитания. Чрез играта анализираме изборите и уменията ти, за да определим дали наистина си една от нас. Надявам се, че се гордееш, Лана Рейд. Защото мога да потвърдя, че си.

Лана се опита да осмисли чутото. Това наистина ли бе нещо, с което да се гордее? Не означаваше ли, че е изрод или чудовище?

— Вие всички ли сте психопати?

Тя огледа петимата, които седяха около нея. После погледна към Сара.

— Да, такива сме. Макар и от по-друг вид.

— В какъв смисъл?

— В психопатния спектър има отявлени серийни убийци, хора, които не могат да овладеят желанията си. Те обикновено са мъже. След това има обикновени криминални психопати, чиято импулсивна и егоцентрична природа ги кара да отхвърлят обществените закони. После идват хората като теб, Лана — функционалните психопати. Лично аз предпочитам да ви наричам „скрити психопати“. Вие живеете в обществото и се справяте отлично, ходите на работа, имате връзки, създавате семейства, защото имитирате поведението, което се изисква от вас. Знам, че понякога нормалните могат да бъдат невероятно дразнещи и глупави, но вие се научавате да се справяте. Намирате утеха в алкохола и наркотиците или се уединявате за известно време, за да можете да удовлетворите собствените си нужди. Това звучи ли ти познато?

Лана кимна.

— И накрая сме ние.

Сара посочи насядалите в кръг хора.

— Ние сме онези, от които нормалните хора трябва наистина да се страхуват, защото не просто живеем в тяхното общество, а го манипулираме. И го правим толкова умело, че те нямат представа какво вършим.

Лана си помисли за шефовете, за които беше работила и които бе манипулирала с лекота.

— Казахте, че съм изключителна и имам потенциал.

— Казах го, защото е така.

— Какъв потенциал? За какво?

— Веднъж доктор Блум ми каза, че няма нормални хора. Всеки е уникален. Според мен обаче има огромна разлика между хората, които се ръководят от емоционалната си привързаност, и онези, които разчитат на логиката и разума. Психопатите играят за победа, а няма по-голяма игра от живота. Ето защо имам едно последно предизвикателство за теб. Трябва да направиш избор.

Сара вдигна две метални кутии, които до този момент бяха стояли на пода до стола й. Всяка от тях беше с размер на калъф за очила; различаваха се само по номерата върху капаците. Сара ги протегна към Лана.

— Имаш дъщеря и приятели. Ако избереш кутия номер нула, ще те изпратим у дома с най-добри пожелания, за да продължиш да се криеш пред очите на всички.

Сара доближи глава до Лана.

— Ти обаче доказа, че си истински психопат, затова, ако избереш кутия номер едно, ще ти дадем възможност да живееш живота, който наистина заслужаваш. Единственото условие е, че никога няма да можеш да се върнеш у дома.

— Имате предвид да се присъединя към вас?

Истина ли беше това? Смятаха ли, че има потенциала да бъде една от тях — достатъчно властна, за да манипулира обществото зад кулисите?

— Направи своя избор, Лана. И всичко ще ти стане ясно.

И тя избра.

67

Джеймисън лежеше на пода, а дясната му буза бе притисната в студения цимент. Веднъж му бяха приложили електрошок в тайните служби, но двама други агенти го държаха за ръцете, за да го предпазят от неизбежното падане, което може да причини сериозни травми. Тогава той беше нервен, но знаеше, че е в безопасност. Насреща си имаше специалисти и процедурата щеше да трае не повече от десет секунди. Десет секунди, които му се сториха цяла вечност.

Този път Биърдсли задържа електрошока поне 30 секунди. Джеймисън почувства топлината на раните на скулата и лакътя си. Надяваше се да няма счупвания.

Физическата болка обаче бледнееше пред шока от измяната на Сара. Той знаеше, че някъде на този свят има поне три жени, които биха изпаднали във възторг при мисълта, че когато Маркъс Джеймисън най-сетне се е влюбил, обектът на чувствата му се е оказал илюзия — просто проекция на собственото му въображение. Той знаеше също така, че ужасният гняв, който изпитваше в момента, е само началото. После щеше да дойде депресията. Ако се измъкнеше жив оттук.

Над него нещо се раздвижи. Столове стържеха по пода, обувки тропаха по цимента. Джеймисън се съсредоточи върху тялото си, раздвижи мускулите на ходилата, глезените и краката си и тъй като всичко изглеждаше наред, повтори процедурата с ръцете и торса. Изгаряща болка като нож го преряза от десния лакът през бицепса чак до рамото. Той прехапа език и преброи до пет. Паренето отслабна. Вероятно лакътят му бе счупен. Джеймисън повдигна леко глава и отслаби натиска върху лицето си. Скулата го болеше, но лакътят му беше далеч по-зле.

Пред лицето му, в една пукнатина в пода, се криеше нещо блестящо. Беше малка сребърна висулка с формата на буквата Л. Беше паднала от колие. И то не от чие да е колие. Беше сигурен, че я е виждал на шията на Лана. Възможно ли беше? Сигурно имаше стотици подобни сребърни колиета, носени от стотици жени, всяка от които би могла да го изпусне тук. И все пак Джеймисън беше сигурен, че Лана е била в тази стая.

— Хайде, бебчо, събуди се.

Той видя краката на Серафин, обути в обувки на висок ток. Няколко часа по-рано тези крака се плъзгаха по бедрата му. Боже, колко му харесваше това. Отвращението отново го връхлетя. Серафин се наведе и той видя лицето й.

— Здравей, скъпи. Добре ли си?

Загрижеността в погледа й беше толкова автентична, че за част от секундата Джеймисън й повярва.

— Разкарай се — каза той, когато си възвърна сетивата.

Серафин наклони глава, сякаш гледаше сладко кученце.

— Сещаш ли се за онази банда психари, както мило ни нарече? Е, току-що се сдобихме с нов член. Затова внимавай какво говориш.

Тя се изправи, преди Джеймисън да успее да отговори.

— Вдигнете го.

Биърдсли и Роуз-Бътлър изправиха стола. Когато Биърдсли хвана Джеймисън, лакътя го заболя ужасно, но той стисна зъби и преглътна болката. След като го изправиха, забеляза, че Огъста е развързана и седи на един от кадифените столове до възрастния мъж с кремавия панталон. Тя избягваше погледа му.

— Огъста? — каза Джеймисън, но тя не се обърна.

Какво беше това? Срам? Смущение?

— Огъста?

Той говореше тихо, сякаш те двамата бяха единствените хора в стаята.

— Какво правиш?

Тя бавно се обърна с лице към него и за първи път, откакто бяха попаднали в това подземие, Джеймисън изпита страх.

— Огъста? — каза той отново.

Погледът й беше празен.

— Не е ли забавно? Да установиш, че през цялото това време си бил лъган от две жени?

Серафин изглеждаше весела и самодоволна.

— Та докъде бяхме стигнали? — обърна се тя към Блум.

— Това не е игра, нали? — попита Блум. — Това е селекция. Санитарна сеч.

Серафин я погледна очарована.

— Виждаш ли! Фактът, че си наясно с това, само доказва колко полезна ще ни бъдеш. Истината е, че ако искаме да убедим света, че високофункционалните психопати имат пълното право да съществуват — и дори повече, защото превъзхождаме другите хора във всичко — не можем да оставим онези, които се провалят, да ни мътят водата.

— Не може да си играеш така с живота на хората — каза Джеймисън.

Блум и Серафин го погледнаха.

— Строго погледнато, те са тези, които си играят със собствения си живот. Не аз — каза Серафин.

— Един човек умря. Деца изгубиха баща си — възрази Джеймисън.

— Това е само едно семейство.

Джеймисън поклати глава.

— Не, не е само едно семейство. А семействата на играчите, които никога няма да се завърнат? А Лана и Джейн?

— Знаеш, че Джейн е добре.

Джеймисън погледна надолу към сребърната висулка на пода.

— А Лана? Тя не отговаряше на високите ти стандарти, нали? Използва я, за да стигнеш до нас. Какво ще стане с нея?

— Не се прави, че ти пука за Лана. Ти ми каза, че е била безотговорен родител.

— Това не ти дава право да я отделиш от детето й.

Джеймисън никога не бе предполагал, че ще защитава Лана.

Серафин се усмихна на останалите членове на групата.

— Знаете ли, че почти всички тайни общества по света, от илюминатите до масоните, са доминирани от хора като нас? Може да се каже, че обичаме да направляваме нещата зад кулисите.

— Тогава защо разигра този театър? — попита Джеймисън. — Защо ни накара да разследваме Лана и Джейн? Защо ни подложи на изпитания? Ако каузата ти е толкова велика, защо не дойде направо при Огъста?

— Защото тя трябваше да оцени мащаба и да усети красотата й. Трябваше да разбере колко могъща е тази кауза.

— С други думи, колко могъща си ти — каза Джеймисън.

Беше удивително как чувствата му към тази жена се бяха променили толкова драстично в рамките на един разговор.

— Защо водиш хора тук?… Правиш го, нали?

Джеймисън видя как веждите на Серафин се смръщиха, а после се отпуснаха.

— Защо мислиш така?

Той се зачуди дали да спомене колието на Лана.

Блум отговори вместо него:

— Предполагам, че има предвид интериора. Той има око за такива подробности.

Тя потупа с длани седалката на стола си.

— Това е масивен дъб. Тези столове не са донесени тук за една сбирка.

— Някои срещи изискват пълно уединение.

— Бил съм на срещи, които изискват пълно уединение — каза Джеймисън. — Какво правите на хората тук?

— О, сега сме хора, така ли? А не психари или чудовища?

Той не й обърна внимание.

— Играчите ли водите тук? Играчи като Лана? Лана била ли е тук?

— Беше много забавно, Маркъс, скъпи, но сега имам онова, което искам — Серафин посочи Блум, — и ти вече не си ми нужен.

— Какво възнамеряваш да правиш с него? — попита Блум. — Предполагам, че няма просто да го пуснеш да си ходи.

Джеймисън се опита да улови погледа й, но тя го избягваше. Нима наистина щеше да си седи там и да остави тази луда жена да прави каквото си иска?

— Не се тревожи. Няма да боли — каза Серафин.

Блум кимна, сякаш всичко беше наред.

— Впечатлена съм от красотата и мащаба на играта ти — каза тя. — Но ти, разбира се, не би могла да организираш всичко това сама.

— Не съм сама — отвърна Серафин и се огледа.

— Но само техниката трябва да е струвала цяло състояние.

— Може да се каже, че съм финансово независима. Знаеш колко е лесно да им вземем парите, нали, Огъста?

На Джеймисън му се догади от начина, по който Блум се усмихна на протежето си.

— Възхитително — каза тя. — И ги профилирате според активността им онлайн, така ли?

— Няма нищо по-лесно от това при популярността на социалните медии в наши дни. Всички толкова отчаяно се стремят да се разкрият и да бъдат забелязани. Направо е трагично. Но това е само началото. След това трябва да проверим дали кандидатите са подходящи.

— Как ги проверявате? Как разбирате кой е подходящ? — попита Джеймисън. Той реши, че трябва да получи отговор на някои въпроси, макар че шансът да излезе жив оттук беше минимален.

Серафин се обърна към него.

— Отначало просто тестваме характера им. Наистина ли са импулсивни? Готови ли са да скъсат с досегашния си живот, дори ако им предстои да станат бащи?

Серафин погледна към Стюарт.

— После повишаваме изискванията. Готови ли са да извършат нещо опасно, за да победят съперниците си? Склонни ли са да откраднат, да се дрогират, да си направят татуировка, без да се замислят, или да приемат нова самоличност?

— И ако го направят? — попита Джеймисън.

— Знаеш какво следва, нали, Огъста?

Гласът на Серафин беше сладък като мед.

Блум отговори без колебание:

— След като се прецени степента на импулсивност и склонността към поемане на риск и нарушаване на правилата, идва ред на социалните умения. Трябва да ги накараш да манипулират околните, да ги използват или дори да им навредят.

— Точно така.

Серафин се обърна към Джеймисън.

— Проверяваме дали участникът умее да играе с други хора.

Тя наклони глава и на устните й се появи снизходителна усмивка.

— Нали разбираш, както направих с теб.

— Ти си напълно…

Той замълча. Би било глупаво да си изпуска нервите. Вместо това попита:

— Затова ли Фей уби съпруга си?

— Там нещата се развиха зле. Последното им предизвикателство е да изберат човек, когото познават, и да го унищожат. Повечето функционални психопати унищожават връзката или кариерата на жертвата, но Фей възприе задачата малко по-буквално.

Серафин сви рамене.

— Сред хората като нас винаги има по някой със склонност към насилие.

— Караш тези болни мозъци да съсипват живота на невинни хора? Защо?

— Просто е — отвърна Блум. — Ако е измислила изпитанията достатъчно добре, те ще покажат дали играчите наистина са подходящи.

Блум изглеждаше впечатлена; тя се възхищаваше от Серафин.

Оценката й повиши увереността на младата жена.

— Ако играта е добре замислена, тя може не само да открива високофункционалните психопати като Блум и мен, но и да отстранява по-слабите играчи.

— Боже, наистина си безсърдечна — каза Джеймисън. — Превърнала си страната в игрище за психари.

— Ти наистина се изразяваш прекрасно, Маркъс. Трябва да признаем обаче, че обществото така или иначе е наше игрище.

Той не обърна внимание на самодоволството й.

— И какво следва, ако играчите се справят с предизвикателствата и докажат, че са високофункционални?

Серафин отново се обърна към Блум.

— Връщат се в обществото — каза Блум. — Но работят с теб. Между другото, запознах се с Клайв Луелин — каза тя на Серафин. — Предполагам, че той е един от нас. А останалите? Изваждаш ги от обращение.

— Клайв е чудесен. Беше много впечатлен от теб. Каза, че излъчваш изящна автентичност. Ако трябва да съм честна, мисля, че може би си пада по теб — каза Серафин.

— Никой друг не се прибира у дома — каза Джеймисън.

— О, даваме им шанс да се приберат — отвърна Серафин. — Те обаче винаги избират другата възможност. Проблемът е, че щом веднъж опиташ свободата, след това искаш още и още. Тъкмо това им даваме ние… просто не тук.

— Отпращате ги? Това е… елегантно решение — каза Блум.

— И какво става с тях после? — попита Джеймисън.

— Нямам представа — отвърна Серафин. — Не желаем и не ни е нужно да знаем какво става с тях.

— Но те са хора като вас — каза Джеймисън.

За миг върху лицето на Серафин се изписа отвращение.

— В никакъв случай.

Тя бръкна под седалката на стола си и Джеймисън чу отлепването на пластир.

Той погледна към Блум; тя отвърна на погледа му. Очите й бяха безизразни. Беше сам. А те бяха шестима. Не искаше да умре. Не тук. Не така. Беше жалко и унизително. Той затвори очи и си заповяда да се държи мъжки. Когато ги отвори, Серафин бе поставила в скута си малка тенекиена кутия с размер на кутия за моливи. Тя извади спринцовка и ампула с прозрачна течност.

— Предполагам, че няма смисъл да обещавам да мълча — каза Маркъс.

Серафин сбърчи устни. Напълни спринцовката от ампулата, вдигна я към светлината и я почука два пъти с показалец.

На Джеймисън му хрумна да им предложи да се присъедини към тях. Имаше качества. Би могъл да им предложи уменията си. Но не можеше да го направи.

— Поне ми кажи какво е това.

— Това е най-логичният ход на събитията, Маркъс — каза Блум. Тя се обърна към Серафин: — Предполагам, че планът действа само ако никой не е наясно какво става. Обществото не бива да знае кои сме в действителност и какво правим. Затова не можем да позволим свидетел да си тръгне, след като е научил всичко.

— Именно — каза Серафин.

Тя придърпа стола си близо до Джеймисън и започна да навива десния ръкав на ризата му с една ръка.

— И определено не можем да пуснем човек, който има такива връзки в правителството.

Нямаше смисъл да се опитва да дръпне ръката си. Въжетата бяха твърде стегнати.

— Защо изпрати картички? Нали по този начин рискуваше играта да бъде разкрита?

Серафин смръщи вежди.

— Да, имаше риск, но той беше временен.

— Картичките бяха за мен — каза Блум. — За да се опитам да разреша загадката.

Серафин продължи да навива ръкава на ризата му. Контузеният лакът го заболя. Тя завъртя предмишницата му, за да намери вена. Джеймисън изстена през зъби.

Серафин спря и го погледна в очите.

— Ако предпочиташ, мога да бия инжекцията в другата ръка.

Тонът й издаваше загриженост; тя говореше като лекарка, която лекува пациент.

Джеймисън не каза нищо. Нямаше да обсъжда с нея през коя ръка да го убие.

Тя сви рамене и изви силно предмишницата му.

Болката проникна от лакътя право в мозъка му. Джеймисън изруга на глас.

— Каза, че няма да боли.

Думите на Блум прозвучаха делово, по-скоро като техническа забележка, отколкото като израз на загриженост. Когато го погледна обаче, той беше сигурен, че видя нещо особено. То изчезна така бързо, както се бе появило, но Джеймисън беше сигурен, че не си въобразява. От пет години работеше с тази жена. Тя можеше да измами Серафин, но не и него. Той я познаваше по-добре от всеки друг. Беше се уверил в способността й да вниква в хората, да оценява ситуацията и да взема правилни решения. И знаеше, че тя разчита той да си спомни това. Тъкмо това беше видял. Послание, предназначено само за него. Кратко, но ясно. Послание, което казваше: Довери ми се.

— Той поиска да го направя. Харесва ти да се правиш на мъжкар и герой, нали, Маркъс?

Серафин потупа ръката му, за да открие вените, после избра изпъкнал кръвоносен съд, който минаваше косо под кожата му.

— Никога не съм те възприемала като корав и мълчалив мъж. С мен винаги си давал воля на гласа си… особено в спалнята.

Тя го погледна за миг, след което отново се съсредоточи върху вената, доближи иглата до кожата му и въздъхна.

— Това наистина ще ми липсва.

Джеймисън почувства допира на иглата до кожата си. Ами ако грешеше? Ако онзи поглед беше плод на въображението му? Умът може сериозно да те заблуди, когато наистина искаш да видиш нещо.

— Какво име е дала Либи на сина ти, Стюарт?

Въпросът на Блум беше толкова неочакван, че всички погледнаха към нея, включително Серафин. Блум продължи да гледа към Стюарт с леко повдигнати вежди в очакване на отговор.

Стюарт леко поклати глава. Той погледна към Блум, после към Серафин, после пак към Блум.

Серафин изправи гръб, спринцовката се отдалечи от вената на Джеймисън. Той се загледа в ръката, която я държеше. Изпънатото въже, което свързваше китките и глезените му, ограничаваше движенията му, но ако преместеше едновременно левия крак и лявата си ръка, може би щеше да достигне спринцовката?

— Нали за това ставаше дума в съобщението? — попита Блум.

— Откъде знаете?

Гъстите черни вежди на Стюарт се смръщиха.

Джеймисън се надяваше, че партньорката му знае какво прави. С тези хора шега не биваше. В миналото понякога бе подозирал, че някой може да е психопат — например агентите, свои и чужди, които убиваха, без да им мигне окото. Но никога не беше сигурен. Може би тези агенти просто умееха да поставят ясна граница между личния живот и служебните задължения. Хората в тази стая обаче бяха осъзнати и доказани психопати. Чиста проба. И това се усещаше във въздуха.

— Предполагам, че инструктирате играчите да изхвърлят телефоните си и да използват предплатени ваучери, за да запазят анонимността си — каза Блум. — Отменяте ли това правило, когато някой се присъедини към групата?

— Какво искате да кажете? — попита Стюарт.

Серафин се отдръпна от Джеймисън и спринцовката се отдалечи още малко от него. Той трябваше да я сграбчи скоро, преди Серафин отново да се помести.

— Тази сутрин към десет и петнайсет часа си писал на Либи Гудман от новия си телефон и си я питал как е нарекла детето ти — каза Блум на Стюарт.

— Е, и?

Джеймисън притисна крака от бедрата до глезените.

Ходилата и ръцете му трябваше да се задвижат едновременно.

Серафин се намеси:

— Значи си разкрил новия си номер на бившата си, а тя го е дала на Огъста. А какво ли е направила Огъста с него?

Блум погледна Серафин и се усмихна.

Джеймисън разбра намека. Трябваше да действа. Каквото и да беше направила Огъста, то нямаше да се хареса на Серафин. Той се хвърли към Серафин и завъртя ходилата и ръцете си точно както възнамеряваше, така че дясната му ръка мина над лявата и достигна спринцовката в ръката на Серафин. Сграбчи я и с удоволствие усети гладката пластмаса в дланта си. Когато Серафин се възпротиви и се опита да измъкне спринцовката от ръката му, той заби иглата дълбоко в предмишницата й и инжектира цялата течност.

— По-добре в теб, отколкото в мен — каза накрая.

Само преди няколко часа се бе събудил с надеждата, че ще прекара остатъка от живота си с тази жена.

— Зависи от гледната точка.

Серафин дръпна ръката си и извади спринцовката, която висеше от нея.

Секунда по-късно Джеймисън видя юмрука на Биърдсли пред лицето си. Нямаше време да отмести главата си и за втори път тупна тежко на цимента.

— Остави го — каза Серафин. — Нямаме време. Колко ни остава, Огъста?

Гласът й беше спокоен както винаги и Джеймисън си даде сметка колко погрешно бе разтълкувал поведението й. Мислеше, че е сдържана и смела. А тя беше просто безсърдечна.

— Не мога да кажа със сигурност, но мисля, че са няколко минути.

— Стюарт, развържи Маркъс. Останалите вървете — каза Серафин.

Падналият на пода Джеймисън видя как Биърдсли, Денис и възрастният мъж, който не беше обелил и дума, отвориха голямата врата и излязоха.

Стюарт застана на едно коляно и сръчно развърза въжетата около глезените и китките на Джеймисън.

— Какво става? — попита той, след като стана и свали въжето от Маркъс.

— Днес ти взе телефоните ни, за да не могат да ни проследят — отвърна Блум.

Стюарт кимна разбиращо.

— Но ти имаш моя номер.

Докато говореше, Стюарт се надвеси над Блум. Беше висок над метър и осемдесет. Джеймисън се изправи бързо. Ако този психар удареше Блум, лошо й се пишеше.

Блум все така седеше на кадифения стол срещу Серафин.

— Сигурно знаеш колко са добри съвременните системи за проследяване. Миналата година много полицейски управления закупиха необходимите устройства за подслушване на разговори през телефонни микрофони. Предназначени са за антитерористични дейности, но хората обичат да си играят с новите играчки.

Стюарт погледна към Серафин.

— Значи са чули всяка дума, казана от теб?

— Затова все още седя тук — отвърна тя.

— И ме назова с пълното ми име, за да идентифицират и мен?

— Затова си тук, Стюарт. Нямаше смисъл да рискувам другите да бъдат разкрити.

— Нещата не спират дотук — каза Блум. — В рамките на разследването се запознахме с талантлив млад полицай с впечатляващи познания в областта на социалните медии. Още преди полицаите да са дошли, информацията за реалната ти самоличност и за играта ти ще е обиколила страната, а може би и света.

Джеймисън смигна на Блум и се обърна към Серафин.

— Не е приятно, нали? Когато някой те направи на глупак.

Серафин се държеше за седалката на стола, сякаш й се виеше свят, после примигна няколко пъти.

— Сигурно смяташ, че знаеш повече от мен, Маркъс, но само се замисли.

Тя неуверено пое дъх и се помъчи да гледа Джеймисън в очите.

— Огъста направи тъкмо това, което и аз бих сторила. Тя играеше играта. Просто този път беше с една-две крачки пред мен.

— Значи, щом те е победила, трябва да е като теб?

— За да действа по този начин, тя е трябвало да знае коя съм, преди да попадне в тази стая. Обаче не те предупреди, нали? Не ти даде възможност да се измъкнеш… а можеше. Можеше да ти пише или да ти се обади. но предпочете да не го прави. Защото се нуждаеше от теб тук, за да разиграе този малък спектакъл и да ме накара да мисля, че владея положението. За да.

Серафин се закашля и пое дълбоко дъх. Гърдите й хриптяха.

— За да проговориш — довърши изречението Джеймисън.

Той погледна към Блум. Серафин имаше право. Партньорката му можеше да го предупреди, да го включи в играта, а решението й да не го прави едва не му струва живота.

— И това ако не е психопатно поведение.

Серафин погледна към Блум. С всяка изречена дума гласът й отслабваше.

— Можех да направя живота ти много по-добър.

— Животът ми си е хубав, благодаря.

Серафин кимна.

— Върви, Стюарт.

Мъжът тръгна към изхода, но Джеймисън му препречи пътя.

— Няма да стане, психар такъв.

Не беше сигурен, че ще успее да надвие Роуз-Бътлър със счупен лакът, но много му се искаше да опита.

68

Серафин стискаше седалката на стола и се поклащаше наляво-надясно. Течността в ампулата бе предназначена за венозни инжекции, но беше попаднала в мускулите й. Блум знаеше, че това ще забави действието й.

Стюарт се опита да заобиколи Джеймисън. Той препречи пътя му и го удари в корема. Стюарт падна на колене.

Блум си помисли за обаждането до заместник-директора Стив Баркър, което беше направила във влака. Предложението й да използват телефона на Стюарт като подслушвателно устройство беше изстрел в тъмното. Тя дори не бе сигурна, че Стюарт ще бъде там, но това беше единствената възможност. Знаеше, че има голяма вероятност да й вземат телефона, след като разкрие коя всъщност е Сара. Затова Баркър се съгласи екипът му да подслушва телефона на Стюарт. Ако в някакъв момент се уверяха, че Блум, Стюарт и Серафин са заедно, щяха да накарат Либи да изпрати следното съобщение: „Синът ти се казва Хари“. Блум щеше да знае, че от този момент нататък всичко се записва.

Ако Стюарт не беше прочел съобщението, ситуацията можеше да се развие по съвсем различен начин. Стив Баркър имаше своите съмнения относно плана на Блум, но трябваше да накарат Серафин да разкрие всичко. Тя се беше държала настрана от престъпленията, извършени от играчите. Трябваше да я накарат да признае, че тя е организаторът. Не че сега това имаше значение.

— Какво имаше в спринцовката? — попита Блум.

Серафин се олюля, но не каза нищо.

— Трябва да ми кажеш, Серафин. Лекарите трябва да знаят.

Мъжки глас извън помещението обяви присъствието на въоръжени сили.

— Никой не е въоръжен! — изкрещя Джеймисън.

— И имаме нужда от линейка! — извика Блум.

Вратата се отвори и двама полицаи влязоха с вдигнати оръжия. Огледаха помещението и видяха Стюарт да стои на четири крака до Джеймисън, а Серафин да седи в полусъзнание на стола срещу Блум. Полицаите свалиха оръжията и повикаха линейка по радиостанцията.

Блум клекна пред Серафин. Искаше я жива. Искаше повече информация за групата, която Серафин бе основала. Трябваше да знаят какво следва.

— Какво имаше в спринцовката, Серафин?

Серафин бавно затвори и отвори очи. После, миг преди да изгуби съзнание, промълви:

— Няма значение.

Блум и Джеймисън стояха един до друг и гледаха как парамедиците свързват Серафин към мониторите в линейката.

— Защо не ме предупреди? — попита той, когато линейката тръгна.

— Нямаше да ми повярваш. Ако ти бях писала или ти се бях обадила, за да ти съобщя, че Сара всъщност е Серафин, щеше да кажеш, че говоря глупости или, което би било още по-лошо, щеше да споделиш с нея. Не можех да поема този риск.

— Можеше да умра.

— Нямаше да позволя това да се случи.

— Отървах се на косъм.

— Маркъс?

Блум сложи длан на рамото му, като внимаваше да не засегне ранената му ръка.

— Нямах избор. Съжалявам. Всъщност идеята беше твоя. Играта на Романова. Накарай ги да мислят, че печелят, за да ги разпиташ.

Джеймисън я погледна.

— Тя може би е права. Мисля, че нещо не ти е наред.

Той тръгна по улицата, после сви зад ъгъла и се изгуби от погледа й.

69

Слънцето светеше ярко, когато Блум прекоси площад „Ръсел“. Беше посетила Либи Гудман и после веднага бе отпътувала за Лондон; нямаше търпение да се върне към нормалното си работно ежедневие. То обаче вече не беше нормално. Не и без Джеймисън, който бе отказал да се върне. Тя разбираше гнева му, но бяха минали три седмици. Тази сутрин най-сетне беше вдигнал телефона и бе казал просто:

— Спри да ми звъниш, Огъста.

След което беше затворил, преди тя да успее да каже каквото и да било.

Клеър я бе посъветвала да му даде време. Беше сигурна, че в крайна сметка ще се върне. Каза, че през последните пет години брат й е бил по-щастлив от всякога.

— Преди винаги беше мрачен — сподели тя. — После, когато започна да работи с теб, стана такъв, какъвто беше някога.

Блум попита дали отново е станал мрачен, на което Клеър отговори:

— Не като преди. Чувства се наранен и унизен, но просто има нужда да се успокои и да осъзнае какъв късмет е извадил.

Блум дотолкова се бе съсредоточила върху сблъсъка със Серафин и стремежа да изкопчи признание за действията й, че беше постъпила зле с Маркъс. Каза му, че не е имала друг избор, освен да го държи в неведение, и в онзи момент наистина мислеше така, но сега си даваше сметка, че можеше да постъпи другояче. Можеше да му се обади и да го накара да я изслуша.

Трябваше да приеме, че Маркъс може никога да не се върне. Преди да го срещне, й харесваше да работи сама. Тя обаче не искаше да се връща към онзи начин на живот. Липсваше й компанията на Джеймисън и чувството му за хумор.

Беше му се обадила тази сутрин, за да му каже, че обвиненията в професионална непригодност най-сетне са свалени. Бяха показали на Дейв Джоунс снимки на доктор Сара Мендакс и той бе оттеглил жалбата си. Именно Сара го бе посетила, за да му внуши, че е имало неуместни взаимоотношения между Блум и Ейми; тя стоеше и зад фалшивите снимки.

Блум прекоси площада, както правеше всяка сутрин, и мина покрай десетината метални маси със столове пред кафенето.

— Какъв прекрасен ден.

Не може да бъде. Серафин Уокър седеше на масата до живия плет с кръстосани крака и ръце в скута.

— Какво правиш тук? — попита Блум.

Течността в спринцовката беше упойваща доза кетамин, достатъчна, за да приспи човек и да обърка паметта му, но напълно неспособна да го убие. Няколко часа след приемането в университетската болница в Лийдс Серафин бе дошла в съзнание.

— Освободиха ме под гаранция.

— Знам. Това беше преди три седмици. Какво правиш тук сега?

— Реших, че трябва да поговорим.

Серафин бутна празния стол към Блум с тока на обувката си.

Блум не помръдна.

— За какво?

— За това как съсипа живота ми… отново.

— Шегуваш се.

Серафин бутна стола малко по-напред.

— Седни, Огъста. Можеш да ми отделиш пет минути.

Блум неохотно отиде до масата й и седна. Защо беше тук?

— Знаеш ли, би трябвало да те мразя.

Серафин отпи глътка еспресо от елегантната чаша пред себе си.

— Съсипа кариерата ми и застраши свободата ми. Не че има голяма вероятност да ме затворят. Разполагат само с онзи запис, а аз се придържам към версията, че просто съм искала да ти скроя номер.

Броени минути след като играчите бяха напуснали помещението в тунела, всички следи от играта бяха изчезнали. Психопатите се бяха покрили и бяха замели следите си.

— От друга страна, дейността на твоето приятелче в социалните медии беше впечатляваща.

Полицай Лоугън беше разпространил части от записа.

— Успя да избере най-подходящите откъси, така че да подкопае дейността ни.

— Например твърдението ти, че ако искате да убедите света, че психопатите превъзхождат другите хора, трябва да отстраните онези, които ви мътят водата.

Серафин се усмихна.

— Да, това отблъсна както моите, така и твоите хора.

— Ти го каза. Никой не ти е виновен. Защо не изчезнеш отново? И преди си го правила.

— Може би вече няма да мога да упражнявам избраната от мен професия, а и има вероятност, макар и малка, да прекарам известно време на разноски на Нейно Величество; благодарение на теб обаче сега съм най-известният психопат на планетата… а не съм убила нито един човек.

— Нима?

— Не разбираш ли, че това е само началото? Вече променям възприятията на хората. Вече не е нужно психопатите да бъдат серийни убийци, за да се сдобият с власт или слава.

— А какво ще кажеш за бедното момиче, което си използвала, за да инсценираш собственото си самоубийство?

Серафин сви рамене.

— Бездомна наркоманка от Лийдс. По онова време на улицата имаше много млади момичета. Не беше трудно да накарам една от тях да направи каквото й кажа, след като й обещах размазващо преживяване.

Блум долови играта на думи и отново почувства отвращение към тази жена.

— Какво искаш, Серафин?

— Как е Маркъс?

Блум не каза нищо. Отказваше да обсъжда Маркъс със Серафин. Освен това не знаеше как е той всъщност.

— Той знае, че нямаше да го нараня наистина, нали? Харесвам Маркъс. Различаваше се от другите мъже, с които съм била. Мисля, че може би…

— Не. В никакъв случай. Не. Дори не си го помисляй. Той те мрази и винаги ще те мрази.

Серафин отново отпи от кафето си.

— Ако беше осъществила намеренията си и му беше била кетамин, какво щеше да стане? — попита Блум. — Щеше да го окачествиш като провален играч и да го изпратиш бог знае къде? Със сигурност нямаше да го пуснеш да си отиде, така че дори не си помисляй да твърдиш, че си щяла да се отнесеш добре с него.

Блум си помисли за Лана и Грейсън. Въпреки усилията на сержант Грийн Джеф Тейлър не беше стигнал до полицейското управление в Питърбъро навреме, за да прибере сина си. Полицаят, който работел по случая, освободил Грейсън под гаранция. Момчето излязло от управлението и никой повече не го видял. Колкото до Лана, Джейн бе потвърдила, че колието, което Джеймисън беше намерил, е същото, което тя бе подарила на майка си. Към момента обаче Лана все още беше в неизвестност.

— За бога, Огъста. Колко си гневна. Защо така?

— Какво искаш, Серафин?

— Нали си наясно, че не можеш да ни спреш?

Блум се облегна на стола. Знаеше, че Серафин е права. Психопатите щяха да се поучат от грешките си, да се прегрупират и да започнат отначало.

— Серафин, ти се провали. Имаше толкова много власт и я изгуби, защото искаше да ми натриеш носа. Струваше ли си? Защото аз дори не съм впечатлена. Всъщност съм ужасена, че така коравосърдечно подмамваш и манипулираш себеподобните си. И дори не знаеш какво става с тях. Искаше да видя какво си научила, колко си пораснала и преуспяла, а все още си наивното момиченце, неспособно да осъзнае последиците от действията си. Ти си лишена от емпатия, Серафин, а това те прави глупава.

Серафин стана. Гневната искра в очите й се стопи така бързо, както се бе появила.

— Мислех, че си единственият човек, който ме разбира.

— Така е, Серафин. Ти просто не слушаш и не мисля, че някога си слушала.

Серафин погледна към площада с обикновените хора, които следваха своето ежедневие: разхождаха кучетата си, отиваха на работа, проверяваха телефоните си.

— На този свят има хора, с които наистина не бива да се захващаш.

Тя погледна Блум в очите.

— И аз съм една от тях.

В продължение на няколко секунди двете се гледаха мълчаливо, след което Серафин се усмихна чаровно.

— Беше прекрасно да те видя след толкова много години, Огъста. Ще се чуваме.

А после изчезна.

Благодарности

Издаването на тази книга е резултат от дълъг процес, изпълнен с проби и грешки, по време на който моите прекрасни роднини и приятели прочетоха и коментираха много текстове. Безкрайно съм им благодарна за градивната критика и подкрепата. Те ме научиха на много неща и винаги ме окуражаваха. Благодаря на Лиз, Джо и Ричард, на Барбара и Малкълм Ригби, на Кетрин Миърдън, Дейвид Ригби, Елизабет Къркпатрик, Доминик Гейтли, Катрин Скот, Никола Ийстууд и разбира се, на родителите ми Норман и Джилиан. Без вас никога нямаше да успея.

Благодаря и на съдебния психолог Ема Стивънсън, която ми помогна да разбера по-добре мисленето на психопатите. Високо ценя знанията ти; всички грешки, които съм допуснала, са мои и само мои.

Дължа огромна благодарност на Писателската академия на издателство „Пенгуин Рандъм Хаус“ не само защото ме запозна с прекрасната ми редакторка Лизи Гаудсмит, а и заради вдъхновението и познанията, които получих в рамките на курса „Конструиране на роман“. Бих искала да благодаря най-вече на моята преподавателка Барбара Хендерсън, чиито съвети и ентусиазъм бяха неоценими.

Благодаря на целия екип на „Трансуърлд“, задето ме прие в своя свят и извлече най-доброто от тази история. Вечно ще съм благодарна на Лизи, която видя потенциала в идеята ми и страстно се бори за нея. Ти си супер. Благодаря също на Кейт Самано, която шлифова текста ми до съвършенство, и на Джошуа Кросли, който уреди правата за превода.

И накрая, огромно благодаря на моята прекрасна дъщеря Ела — ти винаги успяваш да разведриш деня ми.

Примечания

1

Превод Евгения Мирева.

2

Вид спорт, подобен на баскетбола. — Бел. прев.

3

Препратка към австралийска игра, при която играчите си разменят репликите „Здравей, Шийла!“ и „Здравей, Брус!“ при определени правила. Играчът, който наруши правилата, минава на по-долно ниво. — Бел. прев.

4

Нищо (исп.). — Бел. прев.

5

Шотландски писател криминалист. — Бел. прев.

6

Игра на думи: английската фраза You are one може да означава както „Ти си на една (година)“, така и „Ти си един“ или „Ти си единствен“. — Бел. прев.

7

Марка италианска бира. — Бел. прев.

8

Роман на американската писателка Харпър Лий (1926-2016). „И страж да бди на пост“ е първообраз на големия шедьовър на Лий — „Да убиеш присмехулник“. — Бел. прев.

9

На 15.04.1989 г. на стадион „Хилзбъро“ в Шефилд 96 души са стъпкани до смърт от тълпата, а 766 са ранени. Вина за инцидента имат полицаите, които не са организирали правилно напускането на стадиона от зрителите. Години наред полицията се опитва да прикрие грешките си и хвърля вината върху феновете. — Бел. прев.

10

Независима социална мрежа за психично здраве. — Бел. прев.

11

Героят има предвид, че думата fork (вилица) се произнася подобно на нецензурната дума fuck. — Бел. прев.

12

От butler (англ.) — иконом. — Бел. прев.

Content

Лиона Дийкин
Игри на ума
Доктор Блум #1

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

Благодарности

Примечания