Стив Бери

Изчезналият орден

Котън Малоун  #12

На служителите и дарителите на библиотеките към института „Смитсониън“

Ако хората бяха ангели, нямаше да има нужда от държавно управление.

Джеймс Мадисън

Но ако се държите като овце, вълците ще ви изядат.

Бенджамин Франклин

Пролог

Вашингтон, окръг Колумбия

24 януари 1865 г.

14:45 ч.

Той забеляза внезапната тревога по лицето на домакина си. Някак не се връзваше със солидната репутация на Джоузеф Хенри като водещ американски учен, а още по-малко с престижната му титла.

Секретар на института „Смитсониън“.

Той седеше в удобно кожено кресло в кабинета на Хенри и срещата им вече приключваше. Бе я поискал още преди седмици и тя трябваше да се проведе вчера, но се наложи да я отложат с един ден. Което беше разбираемо — отвъд реката, във Вирджиния, бушуваше гражданска война, макар конфликтът вече да затихваше. След Гетисбърг всичко се беше променило. Над 250 000 войници на Конфедерацията лежаха мъртви. Други 250 000 гниеха в лагери за военнопленници, а над 125 000 бяха останали инвалиди. Ако до неотдавна победата на Юга изглеждаше възможна, сега силите на Конфедерацията бяха напълно изчерпани.

— Чу ли това? — попита Хенри.

Да, беше го чул.

Остро, рязко изпукване някъде отгоре над главите им.

Кабинетът се намираше на втория етаж зад голямата розетка от цветно стъкло между две от характерните кулички на сградата.

— Може би парче лед се плъзга по покрива — каза той на Хенри.

Денят беше мразовит. Потомак едва се влачеше, задръстена от дебели ледени блокове, които спираха корабите и бяха забавили пристигането му. Влизането в северната столица се бе оказало нелека задача. Целият Федерален окръг беше заобиколен от укрепени позиции. Навсякъде гъмжеше от войски. Охраната на града беше подсилена. Влизането и излизането бяха съпроводени с ограничения и задаване на въпроси. За негов късмет, той притежаваше нужните документи. Именно затова бе избран за тази мисия.

Шумът се чу отново.

— Може да е лед — каза Хенри. — Но не е.

Домакинът му стана от мястото си и изтича до вратата на кабинета. Той го последва в огромна аудитория на две нива, обвита в плътни облаци дим.

— Горим! — извика Хенри. — Подайте сигнал за тревога!

Секретарят се затича по стълбите надолу. През големите прозорци и оберлихта в купола вместо естествената дневна светлина се виждаше мрак. Всичко отвън беше обвито в черен дим, който вече проникваше и вътре. Чуваха се тежки стъпки, врати се отваряха и затваряха, ехтяха викове. В аудиторията нахлуха някакви хора и се насочиха към партерния етаж.

Той хукна по една от пътеките между редовете към картинната галерия; от тавана й се ронеше гипс, а през пролуките се виждаха пламъци — таванското помещение и покривът горяха. Някои от платната се бяха запалили. Като художник, той усети как при вида на горящите картини му призлява. Тук пожарът изглеждаше по-силен, което беше знак, че източникът е близо. Той прогони художника от съзнанието си и започна да мисли като разузнавач, претегли възможните пътища на действие и направи нужните заключения.

Черен дим нахлуваше на гъсти кълба в галерията.

Беше трудно да се диша.

Той бе дошъл от Ричмънд по тайно нареждане лично на президента Джеферсън Дейвис. Обстоятелството, че се познаваше с Джоузеф Хенри и се чувстваше като у дома си в „Смитсониън“, го правеше подходящ за възложената мисия. След две седмици бе насрочена тайна мирна конференция, която трябваше да се проведе в Хамптън Роудс. Линкълн планираше да участва, както и вицепрезидентът на Конфедерацията Александър Стивънс, който от години се опитваше да сложи край на войната. Джеф Дейвис ненавиждаше заместника си, смяташе политика от Джорджия за слаб и коварен. Но Стивънс все още хранеше надежди за достоен изход от конфликта.

Той вдигна ръка и закри носа си с вълнения ръкав на палтото. От отсрещната страна на аудиторията зад друга врата се намираше залата с приборите, където пламъците вече опустошаваха колекцията от редки научни измервателни уреди. Той знаеше, че вътрешните стени и тук, и на отсрещната страна не бяха съединени с тавана, като идеята беше при нужда да се преместват и целият втори етаж да се превръща в огромно изложбено пространство. Това удобство обаче в случая улесняваше разпространението на пожара.

— Сградата е унищожена! — изкрещя някакъв мъж, който притича през аудиторията с голям сандък в ръце. — Всички да се махат!

Той беше съгласен, но обектът на посещението му си оставаше в кабинета на Хенри върху бюрото му. И трябваше да бъде опазен. Пламъците още не бяха проникнали там, но всеки миг и това можеше да се случи. Наоколо тичаха хора — някои, помъкнали картини, други — книги и свитъци с документи, трети, притискащи до себе си ценни експонати от колекцията на музея. Сградата се издигаше на това място от 1846 г., когато Конгресът най-после бе решил какво да прави със завещанието от 500 000 долара, оставено от един малко известен британски химик на име Джеймс Смитсън заедно с донякъде озадачаващата инструкция:

Да се учреди във Вашингтон просветно заведение под името институт „Смитсониън“ което да работи за умножаване и разпространение на знание между хората.

Още по-странно беше обстоятелството, че макар да бе завещал цялото си състояние на американското правителство, въпросният Смитсън нито веднъж не бе посещавал Щатите.

Някои тълкуваха понятието „просветно заведение“ като голяма библиотека, други като музей, трети настояваха за серия от лекции на пълна самоиздръжка, а имаше и такива, които държаха да се публикуват само научни трактати от престижни източници. Конгресмените от южните щати бяха скептично настроени, като си мислеха, че институцията ще се превърне в политически форум за отмяна на робството. Те се съпротивляваха на всякакви инициативи и настояваха Конгресът просто да върне парите. В крайна сметка надделяха по-трезвите умове и се прие проект за просветно заведение, което да включва библиотека, музей, картинна галерия и аудитория за изнасяне на лекции. Разбира се, всичко това изискваше сграда с твърде щедри пропорции. Полученото в резултат здание в романски стил от XII в. имаше продълговати крила, високи кули, сводести врати, прозорци и керемиден покрив и бе уникално за страната както по вид, така и с материала, от който бе изградено — червен пясъчник. Донякъде наподобяваше средновековен манастир. Джоузеф Хенри ненавиждаше крайния продукт, описваше го като фантасмагорична, на практика неизползваема сграда, както и печална грешка. Но много негови съвременници й бяха измислили друго име.

Замъка.

А сега Замъка гореше.

Той се затича обратно към кабинета на Хенри, за да открие там неканен гост. Някакъв мъж беше успял да се промъкне вътре и първоначално той си помисли, че е член на персонала, после забеляза тъмносинята униформа и шинела с пагони на капитан от армията на Севера върху раменете. Когато усети присъствието му, мъжът се извърна и без миг колебание посегна към револвера си.

Докато той идваше насам, му се бе сторило, че някой го следи. Планирал беше да влезе в Замъка и да си тръгне незабелязано. Но нещата невинаги се развиваха по план.

Проехтя изстрел и куршумът разцепи касата на вратата, но той вече бе отскочил назад и встрани. Освен това бе забелязал, че револверът е от новите модели с двойно действие, при които с натискане на спусъка последователно се запъваше и освобождаваше ударникът, като същевременно се превърташе барабанът с една стъпка напред.

Скъпо и рядко оръжие.

Той падна по гръб в коридора и посегна към собствения си револвер, подобен на този на капитана и скрит в кобур под палтото му. Надявал се бе да не се стига до насилие, но в случая нямаше избор. Изправи се на крака, готов да се бие с мъжа в кабинета. Над главата му по тавана пробягваха огнени езици; цялата аудитория беше изпълнена с дим. Парчета горящо дърво падаха като градушка наоколо. Капитанът се подаде от кабинета с изваден револвер в едната ръка и с онова, което той бе донесъл на Джоузеф Хенри, в другата.

„Предайте това на секретаря — бе му заръчал Джеферсън Дейвис, подавайки му един месингов ключ. — И приберете дневника си.“

Той бе забелязал томчето върху бюрото на Хенри — същото, което капитанът държеше в ръката си заедно с ключа. Непознатият знаеше точно какво да вземе и това беше плашещо.

Той се нахвърли върху капитана и го събори на пода.

Вкопчени един в друг, те се претърколиха към подиума, поставен срещу наредените в полукръг редове столове. Капитанът се отскубна и скочи на крака, но с едно дръпване за глезените отново беше проснат по гръб. Тилът му се удари в коравия дървен под и пръстите му охлабиха хватката върху двата предмета.

Той се пресегна и сграбчи ключа и дневника.

— Покорно благодаря — каза на зашеметения капитан.

После се изправи и ритна пистолета му настрани, към димната завеса. Понечи да си тръгне, но капитанът дойде в съзнание и се претърколи на четири крака, готов за нова схватка.

— Защо? — промърмори той, после заби върха на обувката си под челюстта на капитана, запращайки го по гръб и в безсъзнание. — А сега, ако обичаш, стой там.

С тези думи той се спусна по стълбите към партерния етаж. За негов късмет, пожарът сякаш се бе ограничил до горните етажи, а долу бе проникнал само малко дим. Той забеляза, че кофите с вода, поставени на равни разстояния в Аулата — явно за подобни спешни случаи, — бяха замръзнали и нямаше да помогнат с нищо в борбата с огнената стихия. Но дори и да не бяха пълни с лед, пожарът беше твърде силен.

Чу се трясък; още една част от покрива се бе сринала.

Време бе да си тръгва. Но капитанът… Защо пък да го е грижа за него? Съвестта е такава пречка…

Той пъхна револвера обратно в кобура, а ключа и дневника — във вътрешния джоб на палтото си. След което, макар мозъкът да му нареждаше обратното, той се изкачи по стълбището, откри лежащия в безсъзнание капитан, преметна го през рамо и го понесе надолу и навън, на дневна светлина, точно когато пожарната команда пристигна.

Скоро пред сградата се събра тълпа. От горните етажи на Замъка се виеха пламъци и дим, обгръщаха каменните елементи на фасадата, облизваха арките на прозорците. Книги се сипеха като дъжд от горните етажи; там доброволци отчаяно се опитваха да спасят всичко, което можеха. Една от кулите рухна сред вихър от дим и искри. Той сложи капитана на земята далече от сградата, където лекари преглеждаха други оцелели, задавени от дима.

После се обърна и погледна към бедствието.

От картинната галерия не бе останало нищо, както и от кабинета на Хенри. Прозорци на горните етажи се пръскаха и под тях се сипеше стъкло. Пожарните помпи заработиха, но студът спъваше функционирането им. За щастие, източното крило на сградата, където Хенри живееше със семейството си, изглеждаше невредимо; пожарът беше локализиран в западното крило на втория етаж.

Нищо от това обаче не го засягаше. То бе проблем на други и най-вече на секретаря Хенри — този висок мъж с аскетична осанка, загърнат в безформено палто, който тичаше напред-назад и даваше нареждания. Той улови погледа на секретаря и дискретно се потупа по джоба, за да му покаже, че нещата са в безопасност. Хенри му кимна в знак на разбиране. След това направи едва забележимо движение с глава на една страна: Тръгвай!

Отличен съвет.

Без съмнение Хенри играеше опасна игра. От една страна, служеше в Постоянната комисия към военноморския флот, съветвайки Севера по въпроси като използването на балони при бойни действия, закупуването на нови системи оръжия, дори добива на въглища в Централна Америка. Но от друга, вярваше непоколебимо в отговорността си към човешкото знание като секретар на „Смитсониън“. В съответствие с убежденията си той бе отказал да издигне американското знаме над Замъка и се бе съпротивлявал на идеята юнионистки войски да бъдат разквартирувани в помещенията на института с аргумента, че „Смитсониън“ е международна научна организация и като такава трябва да запази неутралитет. Приятелството му отпреди войната с Джеферсън Дейвис не беше тайна за никого, а днешната среща бе уредена от Хенри директно с Ричмънд чрез кодирани съобщения, пренасяни в двете посоки от гълъби.

Той забеляза пристигането на контингент от войници на Севера.

Определено беше време да си тръгва.

Той се сля с тълпата и бавно се отдалечи. Познаваше някои от лицата, които се бяха събрали да гледат зрелището, и си даде сметка, че Конгресът бе прекратил работа за деня. Дневникът му беше в безопасност под палтото, близо до гърдите му. Беше сам, човек с мисия.

Точно както обичаше.

Войниците се разпръснаха, за да наблюдават тълпата. Което беше странно, редно бе да се заемат с пожара. После видя капитана, с когото се беше бил, вече на крака, да ръководи претърсването.

Наблизо имаше няколко карети. Пътниците гледаха пожара в мрачния следобед. Той се насочи към една, в чийто прозорец се виждаше хубавото овално лице на жена на средна възраст с кестенява коса. На шията си тя носеше верижка със златен медальон, рязко контрастиращ със закопчаното й догоре черно палто.

Той огледа символа.

Кръст в кръг.

Войниците приближаваха, но той продължаваше да пристъпва към каретата с наведена глава; гърлото го болеше от дълбоко вдишания леден въздух.

Застана до прозореца и каза:

— Всички вие, младежи, които минавате оттук, сега сте това, което бях някога аз.

— Колко поетично — отвърна тя.

— А мога ли да ви помоля да допълните стиха?

— Това, което съм сега, ще бъдете и вие един ден, затова подгответе се да тръгнете след мен.

Точните думи. Това беше епитафия, която бе видял преди години върху стар надгробен камък, и текстът се беше запечатал в съзнанието му. Но с него беше така. Трудно забравяше каквото и да било. Подробностите оставаха завинаги в паметта му — една способност, която му беше много полезна в последно време. Първоначалната му уговорка с тази привлекателна жена бе да се срещнат на Десета улица, след като си тръгнеше от Замъка; тя трябваше да мине оттам точно в 4 следобед.

— Моля, елате с мен — каза му тя.

Той се качи при нея и затвори вратата на каретата, после се облегна назад, за да не се вижда от улицата.

— Още малко и щяха да ви открият — прошепна тя.

— Можеше и това да стане.

Той рядко изпитваше истинско чувство на страх и успяваше да запази спокойствие и пред най-голямата опасност. Но след като тя преминеше, си позволяваше да спре за момент, да си поеме облекчено дъх и да благодари на съдбата, че го е запазила жив. Както сега.

Жената пъхна верижката с медальона под палтото си. После подвикна на кочияша да тръгва и той плесна коня с камшика. Планът беше, след като приключи със секретаря Хенри, да се срещне с жената, за да приведат в изпълнение втората част от мисията му. Светският сезон във Вашингтон вече бе започнал — беше време за приеми, забави и балове. Събитието на вечерта в дома на министъра на военноморския флот Гидиън Уелс щеше да е обичайното пищно, разточително събиране на влиятелни хора. Близо 75 000 души живееха във федералната столица, като една трета от тях клоняха към Юга. Задачата му бе да присъства на приема в компанията на тази жена и да се оглежда и ослушва внимателно. В края на краищата това беше работата на един шпионин. Но тази задача вече бе станала неизпълнима. Нещата се бяха променили. Но поне ключът и дневникът бяха у него.

Не бе нужно да споменава на жената за сблъсъка си с капитана. За него щеше да докладва единствено на Джеферсън Дейвис. Но й дължеше благодарност, затова наклони леко глава на една страна и й се усмихна.

— Ангъс Адамс, госпожо.

Тя отвърна на усмивката му и каза:

— Мариана Маклафлин. Приятелите ми ме наричат Мери.

— Удоволствие е да се запозная с вас, Мери. Моите приятели ми казват Котън.

В настоящето

1

Западен Арканзас

Вторник, 25 май

13:06 ч.

Котън Малоун беше съсредоточил цялото си внимание върху съкровището.

Търсенето беше започнало преди три часа, когато го взеха от хижата, за да го откарат на трийсет километра на север, в самия край на националния парк „Уачита“. Една необятна зелена пустош, която като магнит привличаше природолюбители, но преди 150 години бе служила за убежище на разбойници и всякакви хора, преследвани от закона, тъй като хълмистият терен и гъстите гори предлагаха идеални скривалища.

Той подпомагаше Националния музей на американската история в едно начинание, в което с радост се бе включил. Обикновено старата му шефка Стефани Нел или го наемаше, или направо го принуждаваше да участва, но този път запитването бе дошло лично от директора на „Смитсониън“, който съвместяваше и поста председател на Върховния съд на Съединените щати; човекът му бе обяснил проблема, разкривайки достатъчно информация, за да провокира интереса му. Предложеният хонорар от 35 000 долара също беше повече от щедър. В интерес на истината, той би свършил работата и безплатно, понеже имаше слабост към „Смитсониън“.

Освен това много обичаше да търси скрити съкровища.

Горите, които го заобикаляха отвсякъде, покриваха пространството от каменистите плата на планините Озарк по северната граница на щата до заоблените върхове на Уачита на юг. Между двата им края се простираха долини, възвишения със зашеметяващи гледки, хребети, пещери и безбройни реки и потоци. Истински земен рай, който той никога преди не бе посещавал, и това беше още една причина да приеме задачата.

Малоун беше дошъл екипиран с технологии от XXI в. — магнитометър и джипиес тракер, както и с началните координати на експедицията. С помощта на джипиеса той намираше пътя си между дърветата, постепенно приближавайки се към мястото, което — ако имаше късмет — спътникът, кръжащ на хиляди километри в небето над него, щеше да отбележи като правилното.

Цялата история беше твърде интригуваща.

Един библиотекар в отдела за справочна литература на име Мартин Томас се бе разровил в малко проучен до момента масив от стари карти, бележки и дневници, съхранявани в архива на „Смитсониън“. Документите бяха за служебно ползване и описваха в подробности някакво разследване, проведено през 1909 г., което също бе включвало експедиция до западните територии на Арканзас. Нищо не бе излязло от това, освен че ръководителят й бил убит, когато някакви местни ловци го помислили за елен. Възможно бе да е било и нещастен случай, но Малоун не мислеше, че един шериф няма да се погрижи най-напред за своите хора.

Това означаваше, че всичко, което не биваше да се знае от външни хора, се покриваше.

По джипиеса в ръката му пробягваха числа. Той коригира посоката и продължи да крачи напред. Бе прекарал предишните три дни във Вашингтон, ровейки се в същите записки, които бяха привлекли вниманието на Мартин Томас. За което имаше благословията лично на директора. Бе чел надълго и нашироко на какво би могъл да се натъкне тук. В по-нови бележки, написани от самия Томас, се описваше конкретен ориентир — дървото X — заедно с точните му координати. Един любезен служител в хижата му бе дал допълнителна информация, включително описание на местността, където се намираше величественият бук.

Джипиесът в ръката му бипна. Ето го и него. Дървото се извисяваше поне на петнайсет метра над земята. Върху дънера му бяха изрязани с нож 65 фигури. Той знаеше това, понеже Томас бе идвал тук преди месец и ги бе броил. Но наред с тях бе видял и още нещо. Чучело на мъж без глава, надупчено от куршуми, било провесено над пътеката от клон на дърво, сякаш след линч, и краката му се люлеели над купчина гилзи от ловна пушка. По дънерите на всички дървета наоколо били нарисувани с боя обърнати кръстове. От чучелото висяла връв, която стигала до гилзите под краката му.

Посланието било пределно ясно.

Махай се.

И свършило работа. Томас си плюл на петите.

Този път обаче на негово място бе пристигнал професионалист, свикнал да се излага на неприятности.

Малоун се приближи до дървото и видя изрязаните фигури. Прекара бавно пръст върху птица, камбана и нещо, което приличаше на кон без крака. Един ботаник от Природонаучния музей му бе обяснил, че кората на бука е тънка, гладка и бавно нарастваща, което я предпазва от напукване. Всяка резка с нож по нея се запазвала с десетилетия. Много от изрязаните фигури бяха пълни с мъх, други деформирани от годините. Но повечето се различаваха ясно. Той носеше в раницата си мека четка и започна да разчиства с нея лишеите, под които се разкриха още букви и символи. Искаше да ги изучи по-подробно, да поразсъждава върху възможните им тълкувания, но не те бяха важни в момента. Вместо това той се огледа наоколо за едно друго дърво.

И го видя. На десетина метра встрани. Висок червен дъб, с подрязани някога по неестествен начин клони, които оттогава бяха израснали нагоре като стълбове. Забеляза пътеката, която минаваше покрай основата на дъба, и насочи натам джипиеса. Трябваше да тръгне в права линия на север, по меридиана, минаващ през това място. Той се запита как преди десетилетия това е могло да бъде изпълнено по изчисления, без помощта на навигационен уред.

Малоун закрачи напред между дебелите дънери на дърветата. През пролетните листа на короните се процеждаше светлина; по земята танцуваха слънчеви петна. От горещината и влагата кожата му бе станала лепкава, сякаш завита в топла хавлия; това му напомни за детството в Централна Джорджия.

На двайсетина метра от дървото X видя купчина обли камъни, обрасли с лишеи. Бяха му казали да се оглежда за точно такава особеност в пейзажа. Той се наведе и разчисти с четката зелената покривка. Върху един от камъните в близост до земята откри издълбана цифрата 7. Едва се различаваше. Но не можеше да бъде друго.

Той повдигна камъка с размерите на топка за американски футбол и го преобърна в ръцете си. Мина го бързо с четката и видя две букви.

ЮИ.

Малоун беше чувал, че в тези гори имало много такива съзнателно поставени обозначения, които и се виждали, и оставали невидими за всички освен за най-наблюдателните. Тази купчина камъни беше перфектен пример. Тя не означаваше нищо, ако човек не знаеше какво търси. Той си спомни думите, които неговият дядо му бе казал навремето:

Защо да укриваш плячка, ако не предвидиш начин да си я намериш?

Именно.

Малоун можеше с голяма степен на увереност да допусне, че ЮИ означава „югоизток“. А цифрата 7? Кой знае — може би просто бе оставена за заблуда. Ако случаен човек я видеше, едва ли щеше да се сети да преобърне камъка. Но за посветените седмицата изпълняваше функцията на светещ неонов надпис. Той знаеше и друго: за тайната група, скрила съкровището, 7 беше символично число. Нещо като: „Подвижният мост е спуснат, пътят напред е чист“. Всичко това беше част от техния кодиран таен език.

Той включи магнитометъра. Досега се бе въздържал да го ползва, за да пести батерията. Обърна се на югоизток, обратно към дървото X, и се приготви. В полевите записки от 1909 г. се говореше за още скрити обозначения.

Цяла сложна и находчива охранителна система. Живо доказателство за безкрайната човешка изобретателност.

Той вдигна магнитометъра непосредствено над повърхността на земята и, хванал в другата си ръка джипиеса, закрачи по права линия на югоизток, като размахваше магнитометъра наляво-надясно. Не беше извървял и двайсетина метра, когато уредът избръмча. Малоун остави всичко на земята и извади от раницата си сгъваема лопата. Коленичи и много внимателно започна да отстранява слоя пръст над находката. На петнайсетина сантиметра дълбочина откри силно ръждясал лемеж на плуг. Малоун знаеше, че не бива да го пипа. Вместо това се зае да го изучава.

Разчисти пръстта и си отбеляза наум посоката, в която сочеше лемежът. На югозапад.

Той се зачуди как предметът изобщо беше оцелял. В записките се казваше, че неща като подкови, търнокопи, брадви и — разбира се — лемежи са били заровени на десетина до петнайсет сантиметра под земята. Достатъчно дълбоко, за да останат скрити, но твърде плитко, за да бъдат пропуснати от стрелката на някой компас. Минеш ли с компас над заровено в земята желязо, стрелката неминуемо трепва — като кламер, привлечен от магнит. Мартин Томас бе изпитал тази теория само преди месец и бе установил истинността й. Компасът не беше прецизен уред като магнитометъра, но определено можеше да мине за негов предшественик. Единствено факторът време не бе отчетен в уравнението. Окисляването отслабваше магнитните свойства на метала, така че сега компасът едва ли щеше да свърши работа. Добре че бяха модерните технологии!

Малоун целият настръхна в очакване. Тази история беше твърде вълнуваща. Дядо му щеше да се радва да бъде тук сега.

Но случаят беше сериозен, защото преди много време тук бе загинал човек, а Мартин Томас бе тероризиран съвсем неотдавна по тези места. Затова Малоун грабна уредите си от земята и тръгна на югозапад. След още двайсетина метра намери поредния заровен в земята знак — този път острие на брадва, също сочещо югозапад. Той копаеше толкова внимателно, колкото и стъпваше — горите наоколо бяха развъдник на гърмящи змии. Още една причина да държи беретата подръка, сложена на удобно място в раницата му.

Последната посока, в която бе поел, го отведе право към дървото X, с което описа един обширен триъгълник. Сега вече знаеше накъде да насочи усилията си. Полето му на действие току-що се бе свило от територията на целия Арканзас до затвореното в този триъгълник пространство. И той закрачи към центъра му.

Огледалните лещи на слънчевите му очила смекчаваха ярката светлина. Сред клоните на дърветата ехтяха птичи песни, чуваха се потропване на катеричи крачка и жужене на насекоми. Тази част на Арканзас представляваше едно великолепно бижу, скрито в сърцето на страната. През последните сто и петдесет години тук нищо не се бе изменило, а управата на националния парк се грижеше всичко да си остане непокътнато. Той не беше напълно сигурен дали се намира точно в границите на парка, но във всеки случай беше много близо.

Исторически в Арканзас никога не бяха добивани съществени количества злато, макар да се носеха легенди за неговото съществуване. И то не във вида, в който добиването му става с промиване на пясък в планински поток. А злато, оставено там от човешка ръка. Първоначалната хипотеза се въртеше около испански колонизатори от XVI в., които укрили златни съкровища на стотици места в целия Запад. След което бе дошъл ред и на онази група от XIX в.

Рицарите на Златния кръг.

Право пред себе си, почти в центъра на триъгълника, Малоун забеляза голям клен с дълга вертикална линия, очертана в кората на дънера му. Едва се забелязваше, но я имаше.

Той прекара магнитометъра над земята около дървото и уредът изпищя — бе открил нещо. Малоун коленичи и внимателно започна да копае. На трийсетина сантиметра напипа нещо твърдо. Предмет, зарит толкова дълбоко, че никакъв компас да не може да го улови.

Той знаеше какво означава това. Наградата за всичките му усилия. Да, това определено принадлежеше на Рицарите на Златния кръг.

Той разчисти пръстта и видя стъклен буркан с метална капачка, отдавна проядена от ръжда. Издърпа го нагоре; беше с размер на двулитрово шише за мляко. На слънчевата светлина се виждаше, че е натъпкан със златни монети и че времето не бе помрачило по никакъв начин блясъка им. Опита се да пресметне колко бяха.

Беше получил указания да заснема всичко, преди да го пипа с ръце, затова сложи буркана на земята, извади телефона си и включи камерата.

Тъкмо се готвеше да щракне, когато чу нещо. Движение. Което се приближаваше. Малоун бръкна в раницата си, извади беретата и се извъртя назад. За миг зрението му различи тъмна фигура и познатите очертания на пушка.

И после изведнъж нищо.

2

Източен Тенеси

16:50 ч.

Дани Даниълс ненавиждаше погребенията. И ги избягваше, доколкото бе възможно. Като президент на Съединените щати бе присъствал само на няколко и обикновено възлагаше на други това официално задължение. Но този път беше готов да направи изключение.

Познаваше починалия още от дните си като градски съветник в Меривил, когато Алекс Шъруд беше член на щатското законодателно събрание. И двамата се бяха издигнали в живота: Дани до губернаторската резиденция на Тенеси, Конгреса на САЩ и накрая Белия дом, а Шъруд — до сенатор. Две провинциални момчета, всяко намерило своя път към успеха.

През двата си мандата в Белия дом Дани винаги бе разчитал на Алекс. Той знаеше, че старият му приятел също би желал да е президент, но не се бе получило. Бърз в похвалите, нерешителен в критиката — такъв си беше Алекс. Прекалено добър. За да си президент, трябва да можеш да бъдеш и гневен, и строг, и безкомпромисен — не просто да вземаш решенията, а да убедиш околните, че знаеш какво вършиш. Понякога дори с цената да им се скараш — едно умение, което старият му приятел така и не усвои. Неговите средства бяха любезност, благост, разум. И често пъти не му вършеха работа.

От сивото пролетно небе ръмеше тих дъжд. Опечалените бяха разперили над главите си чадъри. Той бе оставил своя вкъщи, като вместо това бе облякъл върху костюма си шлифер, за да не го измокри. Времето му като президент бе приключило преди четири месеца и той се бе върнал у дома, в окръг Блаунт, Тенеси. За да започне нов живот.

— Моля, приближете се — подкани ги свещеникът и тълпата пристъпи напред към гроба.

В църквата се бяха събрали над петстотин души; службата беше открита за публика. Но тук, сред дърветата в старото гробище, с разкриващата се на изток гледка към Апалачите, бяха поканени по-малко от сто — все роднини и близки. И никакви журналисти. Сенатът бе представен от лидера на мнозинството и още осем членове. От Камарата на представителите също бяха изпратили делегация, оглавявана лично от нейния председател. Но Алекс никога не бе имал високо мнение за него — самонадеян, надут мъж от Южна Каролина на име Лушъс Ванс. Бяха от различни партии, от различни щати, с различно мислене. Ванс обаче беше ненадминат в умението си да угажда на всичките си колеги, да печели привърженици и да върши едновременно куп неща, за да пази мястото си. Беше политик от кариерата, свикнал на всеки две години да иска народното доверие. Преди девет години този опит, съчетан с двайсетте му години участие във властта, се бе превърнал в достатъчен политически капитал, за да му осигури председателското кресло, с което Ванс стана 62-рият в историята на страната, заел този пост.

Навремето Дани бе наблюдавал отблизо опозицията и знаеше всичките им ходове. Кога беше това? О, боже! Само допреди четири месеца. Но те вече не го интересуваха. Един бивш президент рядко значи нещо. Единствената му задача е да потъне в забвение. Но Ванс не се даваше; точен и прагматичен, той стискаше здраво юздите на властта. В течение на цели осем години Ванс не бе давал мира на администрацията на Дани в опит да торпилира всяка инициатива на Белия дом. И в повечето случаи бе успявал.

Сега задачата да се разбира с Ванс беше прехвърлена на президента Уорнър Скот Фокс, който поне имаше това предимство, че с председателя на Камарата бяха от една и съща партия. Но и това можеше да се окаже без значение. Конгресът често изяждаше своите.

Опечалените се струпаха около голяма тента, издигната в близост до гроба. Под нея с ръце в скута седеше вдовицата на Алекс — Даян. Бракът на семейство Шъруд беше продължил дълго. За разлика от неговия собствен, който бе приключил. Двамата с Полийн вече бяха подписали съответните документи и се бяха договорили на 1 юли да подадат официално молба за развод. Дотогава хората щяха вече да са забравили бившия президент и неговата Първа дама.

Интересно, как се бяха променили нещата. До неотдавна той беше най-важният човек на света. Хиляди хора се трудеха ден и нощ, за да му угодят. Командваше най-могъщата военна машина на планетата. Решенията му засягаха стотици милиони души. А сега беше отново обикновен гражданин. Разбира се, до неотдавна Алекс Шъруд пък беше и жив. Така че Дани нямаше от какво толкова да се оплаква. Полийн изглеждаше щастлива с новия си живот и новата си любов. Той също беше щастлив със Стефани Нел. На някои хора цялата тази история би могла да им се стори странна. Но за него беше в реда на нещата. Той бе изпълнил дълга си. Полийн също. Сега беше време да служат на себе си.

Дани закрачи напред по мократа трева. Той се спря в края на тентата, откъдето се чуваше гласът на свещеника на фона на лекото потропване на дъжда. Там бяха и губернаторът — друг стар приятел, и делегация от администрацията. Даян не бе пропуснала да покани нито един от основните играчи; дори в скръбта си не беше забравила протокола.

Свещеникът импровизираше, говореше ту за смъртта и възкресението, ту за Алекс, с когото се бяха познавали лично. Едно от нещата, заради които Дани мразеше погребенията, бяха лицемерните проповедници. Този обаче звучеше искрено. Изведнъж той се усети стар, макар да нямаше основание. Скоро щеше да навърши шейсет и пет, да има право на пенсия, която щеше да откаже, както бе отказал и охраната от Тайните служби. Последното нещо, от което имаше нужда, бяха още бавачки. Дошло бе време да се почувства свободен във всяко отношение.

Малък контингент от Тайните служби придружаваше Ванс. Той беше застанал извън тентата с чадър в ръка — строен, мъжествен, с гъста черна коса и очи с цвят на мед. Дори Холивуд нямаше да може да открие по-подходящ типаж за председател. Двамата имаха петнайсет години разлика, но на Дани му се струваха векове. Властта даваше, но и отнемаше сили — особено властта, която се измерва с два мандата в Белия дом.

Той улови равнодушния поглед на Ванс, съзнателно трениран да не изразява нищо. Настоящият председател на Камарата на представителите кимна с глава на бившия президент. Дани беше впечатлен. В това кимване се съдържаше повече куртоазия, отколкото бе получил от Ванс за двата си президентски мандата. Но любезността към човек, който вече не можеше да ти причини неприятности, не струваше нищо. Което го накара да се чувства още по-стар.

Може би трябваше да сформира група за взаимопомощ. И да я кръсти АНВХ. Асоциация на някога важни хора. Някои напускаха с радост заеманите длъжности. Други насочваха силите си към благотворителност. Имаше и такива, които правеха капитал от някога заемания пост и изкарваха пари. Имаше и играчи — хора като него, които не умееха да вършат нищо друго. За Дани политик не беше мръсна дума. Означаваше просто „човек, който прави компромиси“. Условието, без което не може да се прави политика, е не да имаш визия, а да постигаш консенсус. Никой — нито Лушъс Ванс, нито Уорнър Фокс, нито самият той — не беше в състояние да постига своето всеки път. Номерът е да постигаш колкото се може повече при всяка предоставена възможност. Ако сделката, която искаш, е непостижима, сключи най-добрата, която можеш да постигнеш. Това беше неговият девиз. А законодателните му успехи като президент въпреки всички усилия на такива като Ванс бяха наистина впечатляващи.

Свещеникът завърши проповедта си и опечалените запристъпваха с безизразни лица край ковчега. Той видя как Ванс дочака търпеливо реда си, за да стисне ръката на Даян и да размени няколко думи с нея.

Дани реши да изчака още малко, после се нареди на опашката. Няколко стари познати го поздравиха.

Обособен през 1795 г., окръг Блаунт носеше името на местния губернатор от онова време, а административният център, Меривил — на съпругата му. Суетата не е от вчера! Земята някога била на чероките, след което им била отнета от фермери, мигрирали на запад от Вирджиния и Северна Каролина. Собственият му род произхождаше от такива енергични заселници. Най-известният му жител беше той самият, макар че Алекс Шъруд се класираше непосредствено след него. Но тук, сред приятели, Дани не беше президент, дори и бивш. Никой не се обръщаше към него с пълното му име — Робърт Едуард Даниълс-младши. За всички беше Дани — човекът, който навремето бе служил като градски съветник в Меривил.

И това му харесваше.

Редът му дойде и той пристъпи към Даян. Беше облечена в стилна черна рокля, с дантелена воалетка. В ръката си без ръкавица стискаше смачкана на топка носна кърпичка. Той се наведе над стола й и тя прие съболезнованията му.

— Благодаря ти, че дойде — каза Даян.

Той не я харесваше особено. Тя него също. Може би трябваше да вземе ръцете й в своите, да я целуне по бузата, но не си падаше по мелодрами. Вместо това заяви:

— Ще ми липсва.

— Моля те, намини после покрай къщи.

Той не бе планирал да отиде на събирането след службата, но понеже не искаше да прави сцена, отвърна само:

— Ще видя какво мога да направя.

Разбира се, той нямаше намерение да ходи.

Дани избяга от тентата и закрачи през дъжда към колата си. Това гробище беше пълно със спомени. Чичовците и лелите му, бабите и дядовците, собствените му родители бяха там.

Плюс още един гроб. На дъщеря му. Беше загинала при пожар преди десетилетия. В онази нощ умря част от него и от Полийн. Беше единственото им дете. Не минаваше ден, без да мисли за нея. Бяха минали години, откакто за последен път бе идвал на гроба й. А отказът му да приеме трагичната й смърт беше част от причините за проваления брак.

Той се отдели от тълпата и пое по една пътека между редовете надгробни плочи. В южния край на едно възвишение откри парцела с гроба на дъщеря си, под клоните на стария дъб. Тревата беше окосена, мястото се поддържаше. Надгробният камък беше равен със земята, отгоре бяха изсечени името й, датите на раждането и смъртта, и прост надпис: НАШАТА ОБИЧАНА ДЪЩЕРЯ. Той застана с ръце в джобовете, с коса, мокра от дъжда, и за пореден път я помоли за прошка.

Толкова време бе минало. Но болката в него беше прясна, сякаш бе вчера. Познатото чувство на празнота гризеше стомаха му. Дани притвори очи и се опита да не заплаче. През целия си живот се бе старал да изглежда мъжествен и непоклатим.

— Трябва да говоря с вас — чу женски глас до себе си.

Той се опомни; не бе усетил, че наблизо има някой.

Когато се извърна, видя жена на около шейсет години, с гъста рошава коса и големи кафяви очи.

— Коя сте вие?

— Приятелка на Алекс.

— Всички тук сме негови приятели.

— Господин президент…

Той вдигна ръка.

— Казвам се Дани.

— Добре, така да е. Дани. Има нещо, което трябва да знаете.

Той зачака жената да продължи.

— Алекс беше убит.

Годините в политиката го бяха научили колко е важно да запазиш самообладание, особено когато човекът насреща очаква емоционална реакция. Чертите на лицето му останаха невъзмутими, докато дъждът отмиваше сълзите от очите му.

— Не отговорихте на въпроса ми. Коя сте вие?

— Бих желала да говоря с вас. Насаме.

— А защо смятате, че Алекс е бил убит?

— Няма друго логично обяснение.

3

Арканзас

Котън Малоун огледа затвора си. Беше различен от всичко друго, в което бе попадал, това поне не можеше да му се отрече. Някаква стара чугунена пещ като на крематориум, заварена във вътрешността на метален цилиндър с диаметър два и петдесет и височина поне шест метра. Погледът му премина по всеки сантиметър от ръждивата й вътрешност, но не откри слаби места. Най-отдолу, където седеше в момента, единственият път за бягство беше през залостения метален люк, който се отваряше навън, но каквато и сила да прилагаше върху него, не бе в състояние да го помръдне. Вътре беше тясно и задушно, въздухът смърдеше и в него се носеха ситни сажди и частици ръжда.

Някой здравата го бе ударил по главата.

Следобедната жега и яркото слънце превръщаха металния ковчег в ад. Комарите бяха открили Малоун през пролуките в решетката на покрива и цялото тяло го сърбеше. Той седеше и си мислеше как за пореден път бе оставил книжарницата си в Копенхаген. Струваше му се, че напоследък прекарва все повече време далече от нея. Слава богу, служителите му щяха да се оправят и сами.

Нито златните монети, нито раницата, телефонът, пистолетът или инструментите бяха у него. Което не го изненада. Който и да го бе проснал в безсъзнание, сигурно вече им се радваше. Обикновено тесните пространства не му бяха любими, но тук поне виждаше малко следобедно небе и можеше да се движи, така че обстановката не беше кой знае колко заплашителна. Върховете на пръстите му бяха безчувствени от жегата, а на всичко отгоре започваше да го мъчи и жажда. Някаква муха избръмча над главата му, пресече наклонените слънчеви лъчи и пикира към него. Не след дълго това място щеше да се превърне в истинска пещ — което може би беше идеята. Просто да го оставят тук. Да крещи и никой да не го чуе, защото наоколо нямаше жива душа — само гори и пустош. Той прогони тази чудесна мисъл, замахвайки с ръка по мухата, която не го оставяше на мира. Слепоочията му пулсираха, главата му бучеше. Лявото рамо го болеше, сякаш имаше разтегнат мускул, а останалото му тяло беше безчувствено. Определено остаряваше за този вид приключения.

Малоун се стресна от силно издрънчаване по метала отвън. Беше започнал да свиква с тишината. Зачака да чуе изстъргване на метал върху метал и резето на люка да се освободи. Нищо подобно не се случи. Вместо това нещо се удари в решетката над него. Той вдигна глава и видя как през една от пролуките се провря дебело въже и се спусна към него. За края му беше вързан камък, за да го изпъва надолу с тежестта си. Камъкът тупна на пода на половин метър от краката му. Между него и въжето беше защипана написана на ръка бележка.

Липсвах ли ти?

Той поклати глава и се усмихна, после отвърза камъка и дръпна въжето. Беше здраво вързано. Готово за действие. Малоун знаеше какво се очаква от него, затова се запъна с обувките си за стените и се заизкачва. Ръцете и раменете го заболяха от усилието, но той стигна до горе и се улови за една от ръждясалите метални решетки, като се надяваше да е достатъчно здрава, за да го издържи. Залюля тялото си, вдигна крака нагоре и с един ритник изби решетката от отвора.

Той се провря и посегна към следващата решетка, като първо хубаво я огледа от край до край, докато се убеди, че е здраво закрепена. Над цилиндъра се издигаше малка надстройка — част от комин, през който някога бе излизал димът. Като си помагаше с крака, той продължи да се изкачва по топлия метал, следвайки посоката на въжето.

Долу, в гъстите храсталаци, беше застанала Касиопея Вит.

— Не можа ли просто да отвориш вратата? — попита той.

— Заключена е с катинар.

— Защо не го отключи?

Касиопея винаги носеше със себе си касоразбивачески инструменти.

— Защото е с шифър. Затова се наложи да търся въже, което не беше лесно.

— Можеше да се провикнеш и да ми кажеш какво правиш.

Тя се усмихна.

— Само че нямаше да бъде толкова забавно.

Сутринта се бяха разделили. Тя го бе закарала в националния парк, след което бе отишла да се срещне с парковата охрана с надеждата да получи повече информация. Щеше лесно да го открие, защото носеше зачисления му от отряд „Магелан“ часовник с джипиес тракер, чийто сигнал тя улавяше със смартфона си.

— Предполагам, че имаш нещо интересно за разказване, а? — попита тя.

— Ще умреш от смях.

Коминът се издигаше на около шест метра над земята, затова Малоун издърпа въжето от пещта и завърза края му за една от решетките. От тази височина се виждаше същата скала, която бе засякъл преди от координатната точка, послужила за начало на експедицията му. Не се беше отдалечил кой знае колко.

Отекна изстрел и от метала на метър от него рикошира куршум. Малоун се просна по корем, закрит зад стария комин. По челото му се стичаше пот и лютеше на очите. Примигвайки, той различи между дърветата стрелеца, който беше залегнал зад няколко едри камъка на петдесетина метра от там, върху друго възвишение. Видя го как запълзя встрани, явно търсейки по-удобна позиция.

— Скъпи!

Малоун долови снизходителния й тон.

— Навий въжето.

Той го нави. За края му беше вързан деветмилиметров пистолет. Понеже не беше от онези, които отказват подаръци, той отвърза оръжието и го насочи напред, чакайки стрелецът да се подаде иззад прикритието си.

Малоун натисна два пъти спусъка. Куршумите рикошираха от скалите като камъчета, изстреляни от прашка. Нападателят се просна по лице. С което му даде достатъчно време да вкара пистолета в колана си, да метне въжето през ръба на комина и да се спусне надолу, зад прикритието на дърветата и на самата пещ.

— Изглеждаш ужасно — бяха първите думи на Касиопея, когато краката му докоснаха земята.

Малоун беше мокър от пот, небръснат и вонеше. Дрехите му бяха целите в кал и мръсотия, ръцете му — червени от ръжда. Докато Касиопея изглеждаше доста добре, дори страхотно — стройна и грациозна в прилепналите си джинси. Черната й коса, обикновено падаща свободно върху раменете, сега беше стегната в кок. Красивото й лице излъчваше увереност и спокойствие; определено беше от онези жени, които караха мъжете да задържат погледа си върху тях.

Той успокои дишането си и се принуди да мисли въпреки прилива на адреналин.

— Тази цицина на челото боли ли? — попита Касиопея.

Малоун поклати глава, придавайки си безуспешно енергичен вид. Мозъкът му работеше трескаво. Първото нещо, което трябваше да направи, бе да идентифицира нападателя си.

— Върви напред да му отвлечеш вниманието — каза той. — В тия гъсталаци няма да може да се прицели точно. Гледай да вдигаш колкото се може повече шум. А аз ще заобиколя отзад, за да видя кой е.

— Мисля, че хората в „Смитсониън“ нямат представа какво става по тези места.

— Меко казано — отвърна той. — Като си помисля, че едва не намесих Гари в това…

Седемнайсетгодишният му син се бе молил да дойде и той за малко не бе склонил, но предупреждението на Мартин Томас, че може да си навлече неприятности, го бе разубедило. Освен това трябваше да се ходи на училище. Гари живееше с майка си в Атланта и до лятната ваканция оставаха две седмици.

Главата на Малоун още беше замаяна и всяка поета глътка въздух раздираше гърлото му като парчета стъкло.

— Имаш ли вода?

Касиопея извади пластмасова бутилка от раницата си. Той отви капачката и изля топлата течност в устата си, като се опитваше да не обръща внимание на металния вкус. Някой го бе проследил в гората. След което го бе довлякъл тук. Сериозно усилие. Но за какво?

Време беше да открие.

4

Дани паркира зад Мисионерската баптистка църква. Жената от гробището седеше до него. Колкото и да изглеждаше налудничаво за един бивш президент да остане насаме с напълно непозната, инстинктът му подсказваше, че тази жена не представлява заплаха. Дъждът продължаваше да почуква по покрива, капака и предното стъкло на автомобила. Бяха дошли до тук в пълно мълчание, след като незабелязано се бяха измъкнали от погребението.

— Смятате ли да ми съобщите все пак как се казвате? — попита той.

— Според Алекс двамата сте били близки приятели. Вярно ли е?

— А вие колко време бяхте „приятели“ с него?

Той никога не бе подозирал Алекс Шъруд в изневяра.

— Познавахме се от шест години.

Това го шокира повече от всичко друго.

— Как е възможно да се опази такова нещо в тайна?

— Ние бяхме само приятели. Нищо друго. Той нито веднъж не наруши брачната клетва.

— А какво мислеше съпругата му за вашето приятелство?

— Нямам представа. Тя идваше във Вашингтон само по няколко пъти в годината. Мъжът й беше последното нещо, което я интересуваше.

Той долови презрението в гласа й. Всъщност нямаше нищо необичайно съпругите на конгресмени да си стоят у дома. Повечето имаха професии или деца, за които да се грижат, а животът във Вашингтон не беше никак евтин. Противно на общоприетото схващане, повечето членове на Конгреса не бяха богати, а заплатата, която получаваха, едва покриваше служебните им разходи.

— Живеех през един коридор от Алекс — каза тя. — Дълго време бяхме съседи. Беше мил човек. Виждам, че не ми вярвате, но сексът изобщо нямаше място в нашите отношения.

Дани разбираше самоконтрола на приятеля си. Той и Стефани отначало бяха врагове, после приятели, после нещо повече, но той също нито веднъж не наруши брачната клетва.

— Приятно ни беше да се виждаме — продължи тя. — Да хапнем навън, да отидем на кино, да четем заедно. Той смяташе след две години да се оттегли от политиката.

Нова изненада.

— И после?

— После щеше да се разведе със съпругата си.

— Заради вас?

— Не знам. Рядко говорехме за нея. Но през последните седмици беше започнал да споделя повече неща. Не че се правеше на нещастен съпруг. Просто беше неудовлетворен от брака си и напълно отчужден от нея.

— А вашето присъствие нямаше нищо общо с това?

— Бях шокирана, когато Алекс сподели с мен намерението си да се разведе. Не че тази перспектива не ми хареса. Той каза, че ще го направи, когато вече не е на държавна служба. Знам какво си мислите — че това е егоистично от негова страна. Но Алекс смяташе, че така ще бъде най-добре за всички засегнати.

Дани го разбираше перфектно. Точно така бе постъпил и той. Единствената разлика бе, че двамата с Полийн се бяха разделили по взаимно съгласие.

— Искам да знаете, че бях близка с Алекс не за да го накарам да сложи край на брака си и да бъде мой. Никога не сме обмисляли да се съберем. Поне до неотдавна. Бях с Алекс, защото се влюбих в него, а мисля, че и той в мен. Решението да се разведе обаче беше изцяло негово.

Лицето на жената беше напрегнато и тревожно; ъгълчетата на устата й бяха обърнати надолу. Тя не изглеждаше повърхностна или прекалено емоционална. Дани вярваше на всяка нейна дума.

— Мисля, че трябва да минете по същество — каза й той.

— През седмиците, преди да почине, Алекс беше доста объркан. Беше се зачел в някакъв бележник.

Това привлече вниманието му.

— Ето толкова голям — ръцете й описаха правоъгълник с размери приблизително 18 на 15 сантиметра. — В последно време прекарваше много вечери в прелистването му.

— Откъде го имаше?

— От брата на Даян.

За когото Дани не знаеше нищо освен името му, Кенет Лейн, както и че бил свързан с някакъв инициативен комитет за работа със законодателните събрания.

— Сигурно знаете колко упорит може да е Алекс, като прегърне някоя кауза — добави тя.

Дани знаеше, и още как. Особено докато призоваваше за приемане на 28-ата поправка. Алекс отдавна си беше наумил, че Конституцията трябва да бъде изменена така, че да осигурява приложимостта на всички федерални закони в еднаква степен и за членовете на Конгреса. Една власт на народа, от народа и за народа трябва да се подчинява на същите правила, които налага. Колко ли пъти сенаторът от Тенеси бе произнасял тези думи? Алекс неведнъж се бе опитал да предложи поправката за одобрение, но всеки път я бяха отхвърляли. Дани си спомни как преди две години неговият приятел бе предложил законопроект за отмяна на прекалено щедрите пенсии на конгресмените, който се бе натъкнал на подобна яростна съпротива. Отговорът на Алекс беше истинска класика: „Как може американският народ да разчита на Конгреса да оправи всичко негодно във Вашингтон, след като самите му членове не живеят по същите правила като всички останали?“.

Как, наистина?

— Коментарите му за онзи бележник — продължи тя — засягаха Сената и някакви радикални промени. Като начин за решаване на всички проблеми, които разлагали в последно време законодателната власт. Говореше за парализа, как никога нищо полезно не можело да се свърши, но казваше, че в онзи бележник се съдържал отговорът. Знам, че говоря с недомлъвки, но това е, което чух от него.

Дани знаеше всичко за парализата, сковала американския Сенат. Трите му мандата като негов член го бяха научили как един-единствен човек е в състояние да блокира целия законодателен процес и в двете камари на Конгреса. Самият той няколко пъти бе използвал тази тактика, за да постигне целите си. Но ефективността никога не е била сред добродетелите на Сената. Той бе създаден като пречка за прибързано законотворчество, поставяйки се в опозиция както на Долната камара, така и на президента. Това била и причината първоначално сенаторите да се определят от щатските законодателни събрания, а не да се избират пряко от народа. Когато този ред бил променен през първата половина на XX в. с приемането на 17-ата поправка, самият Сенат претърпял метаморфоза.

А като президент Дани лично бе ставал обект на гнева му. През последните три години от втория му мандат Сенатът бе блокирал важен пакет от финансови закони, законопроект за военния бюджет и реформа на жилищната политика. В различни моменти Сенатът дори бе допуснал няколко федерални ведомства, сред които Националната комисия по трудови правоотношения, да останат без бюджет само за да може конкретен сенатор да постигне някаква своя цел. А през осемте години на президентството му Сенатът бе одобрил едва 70% от номинираните от него съдии, което беше много по-малко от резултатите на Клинтън, баща и син Буш или Рейгън.

През последните четири месеца обаче бе настъпила видима ескалация. Номинациите на президента Фокс за Министерството на труда, Агенцията по околната среда и Министерствата на отбраната и транспорта бяха до една торпилирани с процедурни хватки, като изобщо не се стигаше до гласуване. Безпрецедентна поредица от събития, всяко прокарвано от различен сенатор. Дори един бивш конгресмен, номиниран за Федералната агенция за жилищно финансиране, се размина с утвърждаването си.

Какъв шамар за президента…

Само преди ден медиите съобщиха, че утвърждаването на предложения от него нов шеф на Федералния резерв може да се окаже проблем. Което никак не се хареса на Уолстрийт. Вероятността това да се случи срина „Дау Джоунс“ с 5%. Откакто Фокс бе положил клетва, не беше останал нито един измежду стоте сенатори, който да не бе въртян на шиш от медиите. Според проучване на общественото мнение едва 12% от населението смятаха, че Сенатът си върши добре работата.

И така, какво ли беше привлякло вниманието на Алекс?

— Казахте, че четял нещо, което бил получил от брата на Даян?

— Да. Не го познавам, но Алекс не беше на себе си, откакто откри този бележник. Беше разстроен, никога не го бях виждала такъв. После, преди два дни, някакъв човек проникна в апартамента на Алекс. Чух шум и видях всичко през шпионката на вратата ми.

— Кой беше?

— Бял мъж на средна възраст. Така и не видях лицето му. От едната страна на тила имаше мораво родилно петно, което като че ли продължаваше и отпред. Беше в апартамента само няколко минути. — Тя помълча, после добави: — Имаше ключ.

— Може да е бил служител от офиса му.

Тя поклати глава.

— Не, освен това излезе с бележника в ръка. Носеше и две чанти, после се оказа, че са били пълни с книги по въпросите, интересуващи Алекс. Изследвания на теми като свикване на Конституционен конвент, история на Конгреса, конституционен авантюризъм. Алекс ги купуваше от „Политика и проза“.

Дани знаеше тази книжарница, една от институциите на Вашингтон.

— Знам го, защото ходех да ги получа от негово име, като пристигнеше поръчката. Явно е проучвал някакъв конкретен въпрос.

— И Алекс не ви сподели какво е пишело в бележника?

— Беше негова тайна. Едно от нещата, които Алекс харесваше у мен, беше, че не съм любопитна. Има граници, които никога не преминавам.

— Сигурно разбирате, че може да има и логично обяснение за случилото се. Да не би жена му да има ключ от апартамента?

— Със сигурност. Но вижте и това.

Тя бръкна в джоба на палтото си и извади верижка със златен медальон.

Кръст в кръг.

Подаде му я.

— Намерих това в кошчето за боклук.

Също като него и Алекс мразеше бижутата, което обясняваше защо двамата никога не бяха носили брачни халки. Дани не го правеше от лошо чувство. Просто бижутата му пречеха.

— Имате ли представа какво е това? — попита той.

— Не. Открих го на другия ден, след като той отпътува за Тенеси. Около седмица преди да умре. Докато го нямаше, ходех да наглеждам апартамента му. Видях го в кошчето и не знам защо, но реших да го извадя. И после го запазих. Но мислех в подходящ момент да разпитам Алекс за него.

Дани бе чел статиите. Преди пет дни Алекс излязъл да се разходи в гората зад къщата си. По мръкнало, след като не се върнал, Даян се обезпокоила. Два часа по-късно хората на шерифа открили трупа му надолу по течението на реката, изхвърлено на брега. При аутопсията не били открити следи от насилие. Сенаторът от Тенеси бил обявен за удавен след падане. Свидетели не се намерили, а обстоятелствата около смъртта му повдигали доста въпроси, но по тези места непрекъснато ставали нещастни случаи.

— Кое ви кара да мислите, че е бил убит?

— В деня, преди да отпътува за Тенеси, той ми каза, че трябвало да предотврати нещо чудовищно. Попитах го какво има предвид. Отговорът му беше доста загадъчен. Каза ми, че ако се държим като овце, вълците ще ни изядат.

— Това са думи на Бенджамин Франклин.

— Знам. Той ми каза. Притиснах го малко и той призна, че било нещо във връзка с онова, което четеше. Беше оставил бележника на бюрото си заедно с книгите, които споменах. — Тя посочи с пръст медальона. — Бележникът беше с кафява кожена подвързия, а на корицата беше отпечатан в релеф същият този символ. Доста голямо съвпадение, не мислите ли?

— И смятате, че това е била причината Алекс да бъде убит?

— Едва ли просто е паднал в реката — каза тя. — Няма никаква логика. А този мъж, който имаше ключ от апартамента, е може би доказателството, че съм права.

— Какво очаквате да направя?

— Той беше ваш приятел. Говореше с голямо уважение за вас. Трябва да открием защо е умрял. Дължим му го.

— Даян нищо ли не знае за вас?

— Не, доколкото ми е известно. Никога не съм оставала да нощувам при него, никога не сме се появявали заедно на публично място. Живея в тиха сграда, хората не общуват помежду си, така че никой не ни пречеше. А и Алекс никога не е бил конфликтна личност.

— Ако не броим това, че искаше да промени изцяло Конгреса.

— Че кой не би искал? Само че той не стигна доникъде. И вие го знаете. Те по-скоро се забавляваха с него, отколкото да виждат заплаха.

Още една причина старият му приятел да има нулеви шансове за президент. Гласоподавателите обичат кандидатът им да е доказал, че върши работа.

— Вие така и не ми съобщихте как се казвате.

— Тейсли Форсбърг.

— Сигурно си давате сметка, че ако се заема със случая, ще трябва да ви посоча като източник.

— Знам, но ние трябва да открием истината за смъртта на Алекс.

Може би беше права. Но единственото, с което разполагаше, бяха думите на тази жена за човека в апартамента на Алекс. Това можеше да е лъжа. Но Тейсли Форсбърг бе потвърдила собствените му съмнения, които витаеха още от момента, в който чу лошата новина. През изминалите няколко минути вътрешният му радар се бе включил с пълна сила, но той нито веднъж не долови неискреност в думите й. Тя беше права. Алекс Шъруд едва ли просто бе паднал в реката. А и онзи бележник от брата на Даян. Или пък чудовищното нещо, което Алекс искал да предотврати. Какво, по дяволите…?

Сети се, че беше канен в дома на Шъруд. Може би все пак трябваше да се появи.

— Как мога да ви открия?

Тя му подаде визитката си и тогава Дани видя, че е адвокат във вашингтонска кантора. За която бе чувал.

— Мобилният ми номер е написан отзад.

Той още стискаше в ръка медальона.

— Може ли да го задържа за известно време?

— Вече е ваш.

Тя посегна към дръжката на вратата. Дани я хвана за ръката.

— Къде отивате?

— По-добре е да не ни виждат заедно.

— Аз съм голямо момче, ще се оправя. Кажете къде да ви оставя. Това, което казах току-що, беше искрено. Може би Даян Шъруд ще научи за вас и Алекс.

По лицето й се изписа тъга, очите й заблестяха от внезапно бликналите сълзи.

— Алекс го няма и каквото и да си мисли тя, че може да се е случило между нас, докато беше жив, надявам се да има желание да научи защо съпругът й умря.

5

Касиопея се шмугна в гъсталаците и както я бе помолил Котън, започна да тича насам-натам, за да отвлече вниманието на снайпериста.

Ето че отново бяха влезли в битка. Опасността им даваше сили и когато твърдяха обратното, те сами не си вярваха. Тази поредна задача се бе сторила особено интересна на Котън.

Проехтя изстрел. Тя се закова на място. Да се прави на стръв не беше особено разумно, винаги имаше възможност да я улучи заблуден куршум или наоколо да се спотайва втори стрелец. Вече съжаляваше, че си е направила шега с Котън, като не му бе казала още отначало, че е отвън и се опитва да го измъкне. Очевидно той бе станал жертва на нападение; цицината на главата му изглеждаше достатъчно сериозна, за да я види лекар. Но тя знаеше, че нищо подобно няма да се случи. Не беше в негов стил. По време на полета от Вашингтон той й бе разправил за роднините си по майчина линия — едри земевладелци, подкрепяли Юга в периода преди Гражданската война и впоследствие сражавали се на страната на Конфедерацията, докато родът на баща му беше от северните части на Джорджия и в него имаше привърженици и на юнионистката кауза.

Нейните родители се гордееха с европейските си корени. Тя бе възпитана да познава и цени това наследство, въпреки че родителите й бяха избрали път, различен от този на своите предци. В крайна сметка и тя бе направила свой избор — понякога добър, понякога не толкова. Самият Котън бе изиграл важна роля в някои от тези решения. Тя се бе съпротивлявала срещу намесата му, опитвала се бе да отрича чувствата си, докато накрая бе разбрала, че съдбата й е свързана с неговата. Което вече не я смущаваше. Той беше изключителен човек. Заедно бяха минали през какво ли не. Всеки от двамата бе спасявал другия в беда. Той й засвидетелстваше своята обич и уважение и тя му отговаряше със същото.

Касиопея продължи да се провира през храсталаците, като умишлено вдигаше шум, създавайки впечатление, че поема в една посока, после тихомълком тръгваше в обратната. Проехтя нов изстрел и куршумът изсвири между дънерите на дърветата далече зад гърба й. Номерът явно минаваше. Котън беше тръгнал по една пътека нагоре към билото, когато тя също откри възможност да заобиколи стрелеца и двамата заедно да му излязат в гръб.

Животът й определено не беше лишен от приключения. Касиопея живееше във френско шато и в съседство с него възстановяваше замък от XIII в., използвайки единствено сечива и материали от онова време. Семейството й бе притежавало солидни компании със стотици милиони евро годишна печалба. Като единствена наследница на баща си, тя бе поела семейния бизнес. И се бе справила. Понякога се появяваше в офисите на фирмите си, но като цяло бе дала на мениджърите си пълна свобода на действие.

Касиопея вдигна от земята два камъка с размерите на юмрук и ги захвърли вляво от себе си. И двата предизвикаха желания шум и ефект. Тресна изстрел, куршумът изсвири в посоката, където бяха паднали камъните, и тя използва момента, за да притича до основата на възвишението. Нагоре нямаше ясно очертана пътека, но наклонът не беше кой знае колко стръмен и тя се заизкачва. За щастие, беше облечена с джинси, плътна риза и с ботуши на краката, а дългата й черна коса беше стегната в кок на тила, за да не й пада в очите. Челото й беше лъскаво от пот, очите я смъдяха. Касиопея беше благодарна на съдбата, че бе срещнала Котън Малоун. Той беше с няколко години по-възрастен от нея, висок и широкоплещест, с пясъчноруса коса и сериозно лице. В зелените му очи танцуваха закачливи пламъчета; те я бяха запленили не по-малко от битките, които той водеше със себе си, за да не разкрие чувствата си докрай. Всяко негово движение изглеждаше добре премислено и балансирано. След онова, което се бе случило между тях напоследък, тя бе решила никога повече да не повтаря грешката да си въобразява, че би могла да живее без него.

Обикновено й беше много трудно да го измъкне от Копенхаген. Той вече не живееше с мисълта, че е негов дълг да спасява света. Дванайсет години като един от агентите на Стефани Нел от отряд „Магелан“ му стигаха. Вече се бе научил да казва: „Това не е мой проблем“. Но истината беше, че някои проблеми видимо го привличаха. А нещата все повече опираха до пари. В случая обаче проблемът го бе привлякъл заради връзката със семейната му история. И с един негов прадядо.

Ангъс Адамс. Който, както бе установил, навремето работил като шпионин за Конфедерацията и също като него бил известен с прякора Котън.

Касиопея закри очи срещу следобедното слънце и продължи да пълзи напред; стрелбата бе престанала. Котън сигурно в този момент се изкачваше от другата страна, затова тя спря и легна на топлата земя, за да му остави време да поведе атаката.

Тя знаеше малко за института „Смитсониън“. Едно от най-големите хранилища на информация в света, институтът внушаваше респект дори със споменаването на името си, което в съзнанието на повечето хора се асоциираше с история, мистерии и приключения.

И ето че те сега бяха тук. Въвлечени в поредното приключение. Макар и не чак толкова романтично като онези в книгите или по филмите. Искаше ли да се омъжи за Котън? Странна мисъл при тези обстоятелства. Но напоследък Касиопея все по-често претегляше тази възможност. Или може би просто си фантазираше. Всеки си има своите фантазии, нали? Защо пък тя да бъде изключение? Бракът не беше сред нещата, които бе обмисляла досега.

За момента обаче трябваше да се съсредоточи върху непосредствената задача: как да притиснат натясно този стрелец. А какво щеше да стане по-нататък, можеше само да гадае. Ето това им беше хубаво на приключенията. В живота, както и в любовта. Човек никога не знае как ще свършат.

6

Малоун се затича към пътеката, която щеше да го изведе горе на билото при стрелеца. Междувременно се бе отърсил от умората и от онова усещане за тъпа болка зад очите. Касиопея се справяше добре със задачата си да отвлича вниманието на снайпериста. Дрехите му лепнеха от пот, ноздрите му бяха изпълнени с миризма на суха пръст, която му напомняше за фермата на дядо му. Майка му още живееше там, наследила хиляда и двеста декара земя, на които отглеждаше лук. Говореше се, че почвата по тези места съдържала сяра, от която ставал едър и сладък. Лукът беше официалният зеленчук на щата Джорджия. Което му напомни, че беше крайно време да навести майка си. Отдавна не беше ходил, а и разговорите им по телефона ставаха все по-редки. Тя не се оплакваше, но той си каза, че е дошло време да я запознае с жената, която обичаше.

Малоун се наведе, за да мине под чворестите клони на едно старо дърво, но се закова на място. Отекнаха изстрели. Стрелецът бе засякъл Касиопея. Той видя тясната пътека, която се виеше все по-стръмно нагоре по склона. От двете й страни се издигаха дървета, неподвижни в жегата. Малоун се запита дали нападателите не бяха повече от един, но за момента това беше малко вероятно, тъй като огънят идваше от една точка. Всичко случило се през последните няколко часа изглеждаше напълно лишено от смисъл. Той бе проследил оставените знаци и бе открил съкровището от златни монети. Най-логичното заключение беше, че някой едновременно с него бе издирвал въпросното съкровище или просто се бе случил там по същото време. Но как би могъл другият човек просто така да се озове до дървото X?

Само ако предварително бе знаел за него.

Вече две минути не се чуваха изстрели. Малоун се възползва от затишието и затича нагоре по пътеката, като ползваше за прикритие гъстата зеленина. Чувстваше се като шериф от Дивия запад, дебнещ разбойник. Този вид преследване беше твърде различен от обичайната му тактика. Котън Малоун беше градски каубой.

Той спря и остави очите и ушите си да открият стрелеца. Във въздуха около главата му бръмчаха мухи. Някъде вляво, нагоре по склона, долови движение. Рискува да погледне натам и видя няколко големи обли камъка, които биха могли да служат за превъзходно прикритие. За щастие, той се приближаваше към тях и би трябвало да изненада снайпериста.

Отекна нов изстрел.

Дано само Касиопея да бе предвидила посоката на стрелба. Тя знаеше как да се пази и Малоун й имаше пълно доверие. Двамата се познаваха достатъчно отдавна, за да знаят всичките си слаби и силни страни. И двамата бяха типични единаци, свикнали да владеят емоциите си. Касиопея живееше в Южна Франция и бе завършила история и архитектура. Той живееше в Копенхаген, в скромен апартамент над книжарницата си. Никога не бяха обсъждали брак. Но ако се стигнеше до там, на единия от тях щеше да се наложи сериозно да промени начина си на живот.

Нечия сянка пробяга на фона на скалите горе. Малоун се затича, приведен ниско напред. Дървета и ниски храсти го скриваха от погледа на врага. Всичко беше огряно от ярка слънчева светлина и изглеждаше двуизмерно. Пътеката, по която се изкачваше, водеше към билото на хълма, откъдето сигурно се разкриваше широка панорама. Бученето на далечен самолет се смесваше с жужене на стършел. Той пропълзя последните един-два метра. Стигна до билото и залегна зад едно дърво.

Вляво от себе си зърна стрелеца. Беше жена — тъмнокоса, стройна, с тъмен тен, по джинси, зелена риза и маратонки. Едва ли имаше повече от двайсет години. Лежеше по корем, с гръб към него, и стискаше в ръце пушка с дълга матова цев; цялото й внимание бе погълнато от случващото се пред нея.

Голяма грешка.

— Не мърдай — каза й той.

Младата жена замръзна.

— И не се обръщай, докато не ти кажа.

— Не ме убивайте, господине!

— Дай ми причина да пощадя живота ти.

— Не се опитвах да ви убия. Само да ви сплаша.

Вдясно от себе си Малоун видя Касиопея да излиза от гората и да се приближава към мястото, където беше застанал. По лицето й бе изписано същото объркване, каквото и по неговото.

— Става все по-налудничаво — прошепна Малоун, когато тя се приближи.

Касиопея кимна в знак на съгласие.

— Пусни пушката — каза той на жената. — После се обърни бавно към мен, така че да ти виждам ръцете.

Тя изпълни нареждането и се претърколи по гръб с вдигнати високо ръце. Двамата с Касиопея пристъпиха крачка напред и Малоун попита:

— Ти ли ме нападна тази сутрин?

— Аз помагах.

— Не ме карай да ти вадя думите от устата!

— Беше дядо ми. Той те проследи и те удари по главата. Двамата те занесохме до пещта.

— И защо?

— Това му е работата.

Той приклекна до нея.

— Ние сме федерални агенти. Дядо ти ме нападна, а ти стреляше по нас. Това са престъпления. Искаш ли да отидеш в затвора?

Все още с вдигнати нагоре ръце, тя бавно поклати глава.

— В такъв случай те съветвам да говориш.

— Той е стражът. Това му е работата, да пази съкровището.

— Златните монети?

— Те са само част от историята. Неговият баща, а преди това и дядо му са били стражи.

Малоун погледна към Касиопея. Без съмнение жената казваше истината. И все пак…

— Тези монети са били дълго време в земята. Сто и трийсет-четирийсет години. И ти ми казваш, че през цялото време някой ги е пазил?

— Това е работата на стража. После щеше да е мой ред.

— Дядо ти ли ти заръча да стреляш по нас?

— Каза ми да ви наблюдавам и ако излезете, да се погрижа да си тръгнете от тук. Нямах намерение да ви навредя.

— А какво щеше да стане, ако не бях излязъл?

— По залез щях да отключа. Толкова време вътре обикновено стига.

— Значи е имало и други? — Касиопея го изпревари с въпроса.

— Случва се понякога. Най-вече иманяри. Няколко часа в пещта и си плюят на петите.

— Монетите и нещата ми у дядо ти ли са сега?

— Да, у дома.

Той се изправи и й направи знак да стане от земята.

— Заведи ни при него.

7

18:00 ч.

Дани винаги бе харесвал къщата на Алекс Шъруд, която му напомняше някогашните планински хижи в Тенеси. Повечето отдавна ги нямаше, но в просторната реконструкция на Алекс бяха запазени грубите външни стени от тухли и дялан камък; сградата сякаш бе изникнала по естествен начин от гористия хълм. Гостната беше с дъсчен под, застлан с дебели килими, висок таван и каменна камина, достатъчно голяма, за да застанат вътре прави няколко души. Днес в камината не гореше огън, но през суровите зими тя придаваше топлина и уют на помещението. За фон на всичко това служеше величествената като филмов декор панорама на планините.

Дядото на Алекс бе купил земята преди сто години за малка сума. Баща му бе построил къщата, докато цените още бяха ниски. Но времената сега бяха други и имотите в окръга вече не бяха без пари. Множеството предприятия, които се бяха установили с времето по тези места, бяха донесли както просперитет, така и по-високи цени. Интериорът беше издържан в ретро стил; всеки детайл издаваше усет за красота, елегантност и родова памет.

Пътят с колата му до тук, след като остави Тейсли в Меривил, му отне половин час под пролетния дъжд. За това събиране в тесен кръг бяха дошли петдесетина души. Дани забеляза, че Лушъс Ванс и делегацията от Камарата на представителите ги нямаше. Също и онези хора от Сената. Губернаторът обаче беше там. Беше негов стар приятел и двамата бяха водили много политически битки, някои от които рамо до рамо с Алекс.

Дани се запровира през групите опечалени и стигна до съседната трапезария, но никъде не видя Даян. Поговори с няколко познати. Присъствието на бивш президент на частно събиране едва ли беше ежедневие по тези места, но никой от околните не изглеждаше особено впечатлен. Голямата дъбова маса беше отрупана с ястия. Имаше повече храна, отколкото всички събрали се биха могли да изядат за седмица. На Дани му харесваше, че вече не води със себе си антураж от сътрудници. Нямаше ги въоръжените мъже, които зорко следяха всяка негова крачка. Нито пък го дебнеха репортери. Просто Дани Даниълс, обикновен гражданин.

Губернаторът се приближи до него и прошепна:

— Как се чувстваш, когато вече не мислиш за избори?

— Не толкова добре, колкото може би си представяш. Трябва да говоря с Даян. Знаеш ли къде би могла да е нейно височество?

— В кабинета си, приема придворни.

Той усети сарказма; знаеше, че и този мъж не изпитва особено топли чувства към Даян Шъруд.

— Хайде, до по-късно — каза Дани и се отдалечи.

Той я откри в една облицована с дървени ламперии стая, отразяваща вкусовете на любителка на историята като каквато се изживяваше собственичката. По стените висяха планински пейзажи, а масичките бяха отрупани с местни артефакти. Даян беше застанала до прозорците в дъното, все още облечена в черната рокля от погребението, но без воалетката. Вратата беше отворена, но той почука по касата отстрани, за всеки случай.

Тя се обърна и му направи знак да влезе. В стаята имаше още две жени. Те се извиниха и излязоха. Дани се чувстваше, меко казано, неудобно, не си спомняше някога да бяха разговаряли насаме. Странно, като се имаше предвид колко близки бяха с Алекс. Но Полийн също не си падаше кой знае колко по Даян.

— На какво дължа тази чест, господин президент?

От едно ъглово канапе се надигна миниатюрен пудел, после бързо се шмугна с недоволно джафкане под близкия фотьойл.

— Ти ме покани — отвърна Дани.

— Не мислех, че ще дойдеш.

— Приятелят ми почина.

— Да.

Той разбра какво искаше да му каже: Минавай по същество.

— Искам да те питам нещо. Удовлетворена ли си от официалната версия за смъртта на Алекс?

— Ти не си ли?

— Това не е отговор.

Даян се отдръпна от прозорците.

— Може би не. Но въпросът ти е странен, особено адресиран към вдовица. Алекс толкова ти се възхищаваше. Чак ми се повдигаше от неговата кучешка обич към теб. Докато аз, както знаеш, винаги съм те смятала за глупак.

Вълна на гняв премина през него, но Дани отдавна се бе научил да не се поддава на евтини провокации.

— И по-лоши неща са ме наричали.

— Не се съмнявам. Аз и двата пъти не гласувах за теб.

Мускулите по гръбнака му се стегнаха, както винаги, когато усещаше, че му предстои схватка.

— Честно казано, не ми пука какво мислиш за мен. Искам само да знам дали имаш някакви съмнения за смъртта на Алекс.

— Той е паднал от стръмния бряг в реката и се е удавил. Няма какво да се подлага на съмнение. Няма данни за умишлено престъпление. От седмица всички медии само с това се занимават. Ако някой е знаел или е видял нещо, досега е щял да се обади.

— Чувам, че Алекс е отказал да се кандидатира отново след две години. Вярно ли е?

— Да. Говорихме да попътуваме насам-натам. Да се порадваме на живота. Мисля, че той с нетърпение чакаше пенсионирането си.

Тейсли му бе казала нещо съвсем различно.

— В такъв случай приемам, че нещата между вас са били наред?

— Защо да не бъдат?

Дани реши да изостави всякакви преструвки.

— Просто се питах дали най-после не му е писнало от жизнерадостната ти природа.

Даян пристъпи към дъбовото бюро, поставено по диагонал пред един от външните ъгли на стаята.

— Тъй като сме само двамата и понеже явно си решил да говориш откровено, може ли да ти правя компания?

— Естествено.

— Ние се обичахме. Бяхме женени отдавна и възнамерявахме да останем женени. За разлика, ако ми позволиш да добавя, от теб. Алекс ми каза, че с брака ти е свършено.

— Защо изобщо те интересува моят брак?

— По-уместен въпрос би бил защо те интересува моят. Доколкото си спомням, ти никога не си се тревожел какво искам аз.

Дани знаеше какво има предвид. Това се бе случило в края на втората година на първия му мандат, когато се освободи място във Върховния съд. Даян бе искала Алекс да получи назначението и бе изпратила писмо до Белия дом, за да го моли за това. Тогава Дани го бе показал на стария си приятел.

— Знам всичко. Тя си го е навила на пръста — каза Алекс, като му подаде обратно листа.

— А ти?

— Знаеш какво ми е мнението за съдиите. Лешояди. Нямам никакво намерение да ставам като тях.

Тогава Дани се бе усмихнал на циничното мнение на приятеля си, което до голяма степен съответстваше на неговото собствено.

— А съпругата ти?

— Ще го преживее.

— Добре знаеш, че Алекс нямаше никакво желание да става върховен съдия.

— Алекс не знаеше какво иска. Разчиташе на мен да вземам решенията вместо него.

Дани долови промяната в тона й — от печален към предизвикателен — и се запита какво ли искаше да каже с този коментар. Алекс Шъруд беше добър човек, но не и слаб. Имаше слабост само към тази жена — нещо, което двамата избягваха да обсъждат, защото последното, което Дани би направил, бе да злослови пред някого против съпругата му.

— Това няма значение сега — каза тя. — Алекс е мъртъв. Аз съм вдовица. Ти си бивш президент. Политиката е минало. Време е и двамата да потънем в небитието.

Личните обиди не го засягаха, но намекът, че от него вече нищо не зависи, стигна до целта. И Дани реши да й го върне, като я подразни на свой ред.

— Колко добре се разбирахте с Алекс? Чувам, че рядко си била във Вашингтон.

— Не съм си давала сметка, че заемам толкова високо място в списъка на хората, които те интересуват.

— Само откакто съпругът ти почина.

Даян долови обвинението в думите му; колкото и да се опитваше да не звучи враждебно, тази жена просто го предизвикваше. Много пъти се бе питал с какво тя бе привлякла свестен планинец от Тенеси като Алекс Шъруд. С пари? Едва ли. Семейството й не беше заможно. С влияние? То бе равно на нула. С характера си? Изключено, освен ако Алекс не си падаше по вечно кисели жени. Може би с красота? Тя имаше изразителен профил с прав, леко чип нос, високи скули и ясно очертана брадичка. Кожата на лицето й беше безупречно чиста. Кичури гъста червеникава коса се спускаха до основата на дългата й изящна шия. Определено хващаше окото. Алекс също беше привлекателен мъж и лесно би накарал жената до себе си да изглежда преждевременно състарена. Но Даян се държеше. Може би беше уверена в себе си? Тя винаги се бе отличавала със самочувствието на кинозвезда, освен това не беше глупава. Дани знаеше, че е магистър по американска история.

— Аз имам свои интереси, различни от тези на съпруга ми — каза тя. — Член съм на няколко обществени съвета, сред които Консултативният съвет към библиотеките на института „Смитсониън“. Това запълва голяма част от времето ми. Затова не ми беше лесно да пътувам до Вашингтон. И Алекс го разбираше. Той дори ме насърчаваше.

Като се имаше предвид историята с Тейсли, това му прозвуча логично.

— Не съм била във Вашингтон от месеци — продължи Даян. — Противно на мнението ти, присъствам поне два пъти годишно на заседанията на управителния съвет на „Смитсониън“. Утре ще отида да уредя нещата около апартамента му. Това не е задача, която чакам с радост.

Лицето й беше строго и безизразно като маска. Дани се опитваше да оценява реакциите й, като през цялото време се чудеше защо го прави. Всъщност не искаше да научава нищо повече за нея. Затова най-добре би било да се сбогува и да си тръгне. И той понечи да го направи, когато на пода зад бюрото под прозорците забеляза две чанти от плат, пълни с книги. Успя да разчете заглавието на най-горната в лявата чанта.

„Внасяне на поправки в Конституцията от Конституционния конвент“.

Какво му бе казала Тейсли за книгите на Алекс? Че били на теми като свикване на Конституционен конвент и история на Конгреса.

Най-отгоре в другата чанта беше кафяв бележник. С релефно отпечатан кръст в кръг. Точно както Тейсли го бе описала. Но как тези неща се бяха озовали тук? Като се имаше предвид, че Даян не бе ходила от месеци във Вашингтон, а бележникът е бил оставен върху бюрото на Алекс. Какво още му бе казала Тейсли за неканения гост в апартамента?

Имаше ключ.

Дани реши да направи следващата крачка. Напипа медальона в джоба си, извади го и й го показа.

На лицето на Даян се изписа изненада.

— Откъде имаш това?

— Ден-два преди да умре, Алекс мина покрай къщи. Явно го е изпуснал. Мислех да му го върна, но така и не успях.

Лъжата звучеше правдоподобно, защото визитата действително се бе състояла. Това бе последната им среща. Даян вдигна ръка към деколтето си и измъкна златна верижка. На нея висеше същият медальон с кръстче в кръг.

— Това е слънчев кръст. Древен символ, носи късмет. Хареса ми, затова поръчах да направят по един и за двама ни.

— В такъв случай го връщам на теб.

Даян се загледа в медальона, сякаш го виждаше за пръв път.

— Сега разбирам откъде си получил информация — каза накрая тя. — Трябваше да се досетя, че двамата си говорите.

Той реши да я остави да вярва в каквото си иска.

— Даваш си сметка — продължи Даян, — че няма причини да се държим враждебно. Съмнявам се, че някога ще се видим отново, затова нека се разделим, ако не като приятели, то като двама души, които са обичали Алекс.

Позата й беше царствена, с изправени рамене и гордо вдигната глава. И макар думите й да бяха лишени от емоция, тя правеше жест към него или може би просто приспиваше вниманието му. Все едно. Дани вече знаеше всичко, което можеше да научи.

— Дадено — отвърна той, после се сбогува и си тръгна.

Алекс имаше кабинет, в който Дани бе влизал много пъти. Сега му се искаше да хвърли един последен поглед вътре, макар да се съмняваше, че ще открие нещо важно. Всичко вече беше почистено, включително апартаментът във Вашингтон. Имаше лошо предчувствие, породено в резултат от дългогодишни политически битки.

Дани се върна в гостната и остана там още няколко минути, за да поговори със стари приятели. Губернаторът правеше същото, заобиколен от група хора в другия край на стаята. Даян се появи малко след него и излезе отвън на верандата, за да приема съболезнования. Наблюдавайки я внимателно, Дани не долови у нея дори следа от обичайното неразбиращо объркване на човек, сполетян от внезапна скръб. Налудничава мисъл премина през ума му.

Дани се извини и тръгна обратно по коридора, уж към тоалетната, а всъщност към кабинета на Даян. Вратата беше отворена и той надникна вътре. Нямаше жива душа, дори кучето се беше махнало. Той бързо влезе вътре, намери бележника в чантата и го пъхна в колана на панталона си отзад на гърба под сакото. После се върна обратно в гостната.

Едва четири месеца, откакто бе напуснал поста. А вече вършеше престъпления.

8

Малоун шофираше, а пленницата му седеше до него на предната седалка. Той бе научил името й — Лия Морз. Дядото се казвал Тери Морз и бил прекарал живота си по тези земи, предавани по наследство в рода от двеста години. Явно внучката го боготвореше, но не по-малко очевидно бе, че нямаше никакво желание да отива в затвора.

— Опитвам се да му набия в главата — каза Лия, — че всичко свърши. И че вече нищо няма значение. Но той не иска да ме чуе.

— Какво имаш предвид?

— Онези тайни работи, заради които живее дядо.

— Но ти го обичаш и затова го слушаш, нали?

— Да. От тийнейджърка живея при него. Мама и тате не бяха свестни хора. Дядо се грижи за мен. Но трябва да престанем да си играем на стражи. Днес можеше сериозно да те нарани.

— Всъщност — каза той — още ми се вие свят.

Касиопея седеше отзад, слушаше и наблюдаваше всичко. Лия ги поведе на изток по един двулентов път, докато излязоха от националния парк и поеха през фермерските райони на Арканзас. Земята на дядо й се простираше северно от един малък град, леко встрани от шосето, и до нея се стигаше по черен път. Малоун шофираше внимателно, докато дълбоките коловози се опитваха да изтръгнат волана от ръцете му.

Къщата беше едноетажна, с тесни прозорци, покрита веранда и висок тухлен комин. От всички страни я заобикаляха широколистни дървета. Наоколо щъкаха кокошки; за момент се мярна и дебелият розов задник на прасе, което бързо се шмугна между ниските стопански постройки с ламаринени покриви, проблясващи на залязващото слънце.

Той спря до дървената ограда, очертаваща двора на къщата, и слезе от колата. Топлият вечерен въздух беше изпълнен с тежка миризма на оборски тор. Някакъв по-възрастен мъж излезе с накуцване от къщата. Беше облечен с избеляла синя риза, гащеризон, с тежки ботуши на краката и широкопола шапка, която сякаш се беше сраснала със скалпа му. В ръцете си държеше едноцевна ловна пушка.

— Не, дядо! — извика Лия. — Свали я!

Тери Морз не помръдна.

Малоун посегна към пистолета си.

— Веднага! — изкрещя Лия.

Цевта на пушката се наведе надолу.

— Тези хора са федерални агенти — каза Лия. — Този път вече прекали.

Малоун огледа одобрително просто обзаведената стая. Библиотека от светло дърво, пълна с томове на „Хари Потър“ и „Страховити истории“, заемаше една цяла стена. Около масата бяха наредени шест дървени стола, по стените висяха семейни снимки в черни рамки. Всичко беше чисто и подредено. Единствено лютивата миризма на никотин и преливащите от фасове пепелници разваляха впечатлението.

Малоун им бе показал значката си от отряд „Магелан“, като специално бе пояснил, че работи за Министерството на правосъдието. Освен това с облекчение бе забелязал раницата, телефона и беретата си върху масата. Дори и слънчевите му очила бяха там, до буркана със златни монети.

— Ще ми кажеш ли какво е това? — обърна се той към Морз, като посочи с пръст златото.

— Няма нищо за казване. Това е заровено съкровище и ти го откри.

— А какво е „страж“? — попита Касиопея.

— Това пък откъде го знаете?

— Аз им казах — обади се Лия. — Трябва да престанем, дядо! Няма смисъл повече да се занимаваме с тези неща!

— Ти пък откъде знаеш какво има смисъл и какво няма? — сопна се Морз.

— Знам достатъчно. Ти ме научи, нали?

Морз скръсти ръце на гърдите си и се размърда нервно на стола, който изскърца под тежестта му. Сигурно наближаваше седемдесет, но беше нисък и жилав, с плоско лице и тъмен цвят на кожата като Лия. Бели косми стърчаха от всяка пора в скалпа, ушите, брадата, шията и веждите му.

— Знам — прошепна дрезгаво мъжът. — Отдавна го знам. Но това е животът ми. Освен това ми харесва да съм страж.

— И си вършиш добре работата — каза Малоун. — Цицината на главата ми го доказва.

— Исках просто да се махнеш от там.

— Никъде няма да ходим, докато не ни разкажеш какво става тук.

Капачката на стъкления буркан беше свалена. Морз го грабна и изсипа зацапаните с пръст монети върху масата. Малоун се смяташе донякъде за любител нумизмат. Сега пред себе си виждаше петдоларови златни монети от 1861 г., 20-доларови от 1854-та и 10-доларови от 1845-а. Най-ранната монета беше от 1825 г., най-новата от 1865-а. Бяха общо около петдесет, за които със сигурност един колекционер би дал цяло състояние.

— Тези пари разбойническа плячка ли са?

Вместо отговор последва тишина.

— Едва ли искаш да ти задам повторно въпроса — каза Малоун. — Защото това ще стане в офиса на ФБР в Литъл Рок, когато вече срещу теб ще са повдигнати обвинения.

— Златото е на Конфедерацията.

При тези думи Котън усети студени тръпки по гръбнака си. Самият той беше родом от Джорджия, южняк до мозъка на костите си. Баща му беше служил във военноморския флот и той бе прекарал детството си от база на база и от мисия на мисия, макар че родителите му държаха да знае откъде е дошъл. След като баща му почина, двамата с майка му се прибраха в Джорджия, където Малоун живя до осемнайсетгодишна възраст, след което завърши колеж, после постъпи във флота и накрая записа право. Когато влезе в отряд „Магелан“, Стефани Нел беше избрала за негово седалище Атланта. И така, Малоун остана в града до предсрочното си пенсиониране, след което се разведе, продаде всичко и се премести да живее в Дания, където отвори книжарница. През целия си живот бе слушал истории как повечето хора в Джорджия били яростни поддръжници на Конфедерацията, сражавали се срещу Севера, докато накрая изгубили всичко. Родът му по майчина линия бе извадил късмет да запази земите си.

В Централна и Южна Джорджия се носеха легенди за изгубеното злато на бунтовниците. Вицепрезидентът на Конфедерацията Александър Стивънс бе живял в Крофърдвил, недалече от земите на майчиния му род. Бягайки след войната, Джеферсън Дейвис бе кръстосвал тези места, за да не попадне в плен. Дори за хазната на Конфедерацията се говореше, че била минала оттам. Всяка от тези исторически връзки бе изплувала в съзнанието му, откакто директорът на „Смитсониън“ му се бе обадил с молба за помощ.

Той погледна към Касиопея, която с не по-малко внимание очакваше разказа на другия мъж. Но тънките устни на Морз бяха стиснати в упорита черта.

— Кажи им, дядо — обади се Лия. — Или аз ще го направя.

— Момичета — каза той, клатейки глава. — Нищо общо с момчетата. Аз нямах търпение да наследя поста от баща си. Както се полага на един син. Но момичетата… Те са много по-умни, отколкото ние бяхме.

— Дядо е рицар — каза Лия. — Покажи им!

Морз нави ръкава на ризата си и отдолу се подаде избледняла татуировка.

— Кръст в кръг — промърмори Малоун.

— Знаеш ли за това? — попита Морз.

Колко време беше минало, откакто за последен път бе виждал този символ? Двайсет години? Поне толкова. Мозъкът му превключи на бързи обороти, както преди време в Музея на американската история във Вашингтон, където се бе ровил в архивите от 1909 г. Часовникът с бронзово махало на стената удари за половин час.

— Знаеш за какво говори, нали? — попита Касиопея.

— Знам всичко за Рицарите на Златния кръг.

9

Миризмата на пушек събуди Дани Даниълс от дълбокия сън. Тъмната спалня беше пълна с лютив дим. Дани се задави и изкашля въглерода от дробовете си. Разтърси Полийн, за да я събуди, и отметна завивките. Вече напълно в съзнание, си даде сметка, че се бе случило най-лошото.

Къщата гореше. Той чуваше боботенето на огъня и пукането на старата дървена конструкция. Спалнята им беше на втория етаж, както и тази на деветгодишната им дъщеря.

— О, господи! — възкликна Полийн. — Мери…

— Мери! — извика Дани през отворената врата. Мери!

На втория етаж бушуваше огнена стихия; стълбището беше в оранжеви пламъци. Като че ли цялата им къща без тяхната спалня вече се беше предала на огъня.

— Мери! — извика той. — Отговори ми, Мери!

Полийн вече беше до него.

— Отивам да я измъкна — проплака тя.

Дани я сграбчи за ръката.

— Изключено. Няма да стигнеш до там. Подът е изгорял.

— Няма да стоя тук безпомощно.

Нито пък той, само че трябваше първо да напрегне мозъка си.

— Мери! — изпищя Полийн. — Отговори!

Съпругата му беше почти в истерия. Димът се стелеше на кълба. Дани се втурна към прозореца и го отвори. Часовникът на нощното шкафче показваше 3:15. Не се чуваха сирени. Фермата му се намираше на пет километра от центъра на града, върху наследствени земи, а най-близкият му съсед беше на близо километър.

Той вдиша с пълни гърди чист въздух от прозореца.

— По дяволите, Дани! — прошепна задавено Полийн. — Направи нещо!

И той взе решение. Пристъпи назад в стаята, грабна жена си и я задърпа към прозореца. Височината беше около четири метра и половина, а покрай стената на къщата имаше храсти. Нямаше друг начин да избягат от горящата спалня. Това беше единственият им път към спасението, а той знаеше, че тя няма да тръгне доброволно.

— Поеми въздух — каза той.

Полийн послуша съвета му. Наведе се навън, за да прочисти дробовете си. Той я сграбчи за краката и я избута навън, като я завъртя на една страна, за да падне по хълбок в храстите. Можеше да си счупи някоя кост, но поне нямаше да изгори жива. И без това с нищо не можеше да му помогне. Трябваше да се оправя сам.

Той видя, че храстите са смекчили падането и тя се е изправила на крака.

— Бягай по-далече от къщата!

После той изтича обратно до вратата на спалнята.

— Тате! Помогни ми!

Гласът на Мери.

— Тук съм, миличка! — извика той към бушуващите пламъци. — В твоята стая ли си?

— Тате, какво става? Всичко гори, не мога да дишам!

Дани трябваше да стигне до нея, но нямаше откъде. Коридорът на втория етаж беше изгорял, между спалнята и детската стая зееше пропаст, широка петнайсет метра. Нямаше време да скача през прозореца, да търси стълба и да се изкачва до стаята на Мери. След броени минути от спалнята, където се намираше, нямаше да остане нищо. Димът и горещината бяха нетърпими, очите му пареха, задушаваше се.

Момиченцето трябваше да скочи само.

— Мери!

Той изтича до прозореца и погледна надолу. Полийн не се виждаше. Дани се измъкна навън и увисна надолу, хванат с ръце за перваза. Пусна се и падна на краката си в гъстите храсти. После затича към предната страна на къщата. Там видя потвърждението на най-лошите си страхове. Целият втори етаж гореше, включително стаята на дъщеря му. Пламъците бяха обхванали вече външните стени и изцяло унищожили покрива.

Полийн стоеше, вперила поглед нагоре, и стискаше едната си ръка в другата.

— Отиде си! — изплака тя. — Детето ми го няма вече!

Дани затвори очи, за да прогони ужасния спомен, който не му даваше покой вече години.

Причината за пожара? Пурата му, оставена върху ръба на бюрото. Навремето, като градски съветник в Меривил, той си падаше по добрия тютюн. Полийн го бе молила да се откаже от пурите. В онези години димните детектори бяха още рядкост. И въпреки това в официалния доклад от инцидента пожарът бе описан като неумишлен, но предотвратим.

Застанал до входната врата на къщата си, Дани се опита да се успокои. Връщането му в дъжда от дома на семейство Шъруд бе минало без произшествия. Живееше сам. Полийн не бе стъпила тук след клетвата на новия президент. Сега бе започнала нов живот в Нашвил. Идеята бе всеки от двама им да се върне в родното си място и да отвори нова страница. Точно това се опитваше да направи и той.

Сега отвори вратата и влезе. Не си губеше времето с ключалки. Полза — никаква. Ако някой искаше да проникне в дома му, щеше да го направи. А освен това да оправя и разбита врата? Не, благодаря.

Земята наоколо си беше същата, но къщата беше различна. Още навремето той бе съборил останките от предишната и бе построил нова. Животът обаче го бе отвел първо в губернаторската резиденция, после в Белия дом. През цялото време се бе опитвал да забрави, после да си прости, но не бе успял да стори нито едното, нито другото. В крайна сметка чувството за вина му бе струвало брака, защото съпругата му никога не бе забравила или простила. Слава богу, и двамата най-после бяха сключили мир. Той искаше Полийн да е щастлива. Бог му беше свидетел, че жената го заслужаваше.

А той заслужаваше ли го?

Дани сложи бележника на масата, после свали подгизналия си шлифер и го постави на закачалката в антрето. Никой не му бе обърнал внимание, докато си тръгваше. Може би в един момент Даян щеше да забележи, че коженото томче е изчезнало, но дали щеше да го заподозре?

Срещата с нея му бе подействала тягостно. Очевидно Даян бе поръчала апартаментът на Алекс да бъде претърсен и конкретни неща да бъдат прибрани. Защо? Означаваше ли това, че тя е научила и за Тейсли? Трудно бе да се каже. А от какво ли се бе обезпокоил Алекс? Нещо чудовищно. Което се отнасяло до Сената и някакви радикални промени.

Трудна задача. Мнозина се бяха опитвали, но не бяха успели.

Ако се държим като овце, вълците ще ни изядат.

Хубаво го бе казал Бен Франклин. Но Джеймс Мадисън също имаше какво да добави.

Ако хората бяха ангели, нямаше да има нужда от държавно управление.

Всички мразеха Конгреса. Но какво може да се очаква от 535 души, опитващи се да свършат някаква работа? Какво бе казал по въпроса Марк Твен? Камилата е кон, минал през комисия. Твърде много егоизъм, твърде много користни цели и твърде малко компромис. Невероятното беше, че първата власт в държавата винаги бе успявала да си стъпи на краката и да постига целта си тъкмо когато Америка най-много се нуждае от това. Две световни войни. Голяма депресия. Безброй рецесии. Социални осигуровки. Справедливи условия на труд. Граждански права. Здравеопазване. Каквото ви дойде на ум. Конгресът се бе занимавал с всичко. А хората забравяха това.

Дани грабна бележника и седна на един от люлеещите столове в предния салон. В дома на майка му имаше салон, също и в този на баба му, затова и той бе обзавел такъв, макар че рядко го ползваше. Полийн смяташе салона за излишно пилеене на жилищна площ, но реши да му угоди. Докато живееха в Белия дом, те не бяха идвали често в тази къща, тъй като от Тайните служби настояваха в нея да се направят твърде много изменения с оглед на сигурността. Но Дани винаги си бе казвал, че веднъж приключи ли мандатът му, това ще бъде неговият дом, затова искаше да го запази в непокътнат вид.

Той седеше и гледаше бележника с кръста в кръг на корицата. Това е слънчев кръст, бе му казала Даян. Древен символ, носи късмет. Само преди седмица Алекс бе дошъл тук — беше последната им среща. Дани се зарадва да види своя стар приятел, но разговаряха много малко за политика и повече за планински излети и ходене на риба. Нито веднъж Алекс не спомена, че смята да се пенсионира. Нито дума за нещо чудовищно. Нито пък, разбира се, за семейни раздори. А и Дани не бе доловил нищо подозрително в държанието му. Или може би нарочно се бе опитвал да го заблуди? Но с Алекс бяха приятели. Бяха си споделяли много, макар и явно не всичко. И все пак кой бе той, че да го съди? Дани никога не бе споменавал чувствата си към Стефани Нел, макар да бе казал на Алекс, че бракът му с Полийн е приключил.

Той трябваше да разбере дали страховете на Тейсли бяха оправдани. Невероятно беше, че Алекс бе поддържал шестгодишна връзка с жена, а никой не бе подозирал каквото и да било. Но нима при него и Стефани не беше абсолютно същото?

Дъждът потропваше по стъклата на прозорците. Отвън спряха коли. Дани погледна през стъклото на външната врата и видя губернатора на Тенеси. Човекът бе използвал идването си по тези места, за да се срещне с местни бизнес лидери, и още преди няколко дни му бе звъннал, за да си изпроси нощувка в една от излишните му спални. Ноксвил беше на трийсетина километра от тук и старият му приятел можеше лесно да се прибере в резиденцията си, но Дани беше благодарен, че ще има компания.

Той дръпна чекмеджето на масичката до люлеещия стол и пъхна вътре бележника. Нямаше нужда да прави губернатора свой съучастник. След това стана от стола и се провикна:

— Влизай!

10

Даян Шъруд седеше зад бюрото си.

В къщата още имаше хора. Минаваше седем вечерта. Тя се надяваше скоро да се разотидат. След това служителите щяха да почистят. Сред няколко седмици къщата щеше да бъде обявена за продан, като официалната версия щеше да е, че Даян не може да понесе отсъствието на съпруга си. Бяха я построили преди много години с пари на Алекс и понеже нямаха деца, в завещанията си бяха оставили всичко един на друг.

Отвън продължаваше да вали.

Даян бе помолила гостите да я оставят за няколко минути сама и всички бяха проявили разбиране. Двамата с Алекс бяха имали дълъг семеен живот. Бяха се запознали едва трийсетгодишни и той имаше обещаващо бъдеще пред себе си. Решил бе да се кандидатира за законодателното събрание на Тенеси, но някои хора вече го виждаха като сенатор, дори президент. Но вместо това друг го бе изпреварил в Белия дом. Един самонадеян фукльо.

Дани Даниълс.

Още й се гадеше от срещата им. Но тя отдавна знаеше, че Дани може да е всичко друго, но не и глупав. Зад маската му на готин мъж се криеше остър ум. Даян го бе поканила от любезност — обратното би породило въпроси. Изпълнила бе дълга си, той бе отказал, случаят беше приключен. А вместо това Дани се появи, като на всичко отгоре задаваше неудобни въпроси. Дано това да беше последният контакт помежду им.

Даян се почувства достатъчно окуражена, за да си налее едно уиски, и бавно отпи глътка, позволявайки на алкохола да отнеме напрежението й. Вратата се отвори и брат й влезе. Тя бе помолила да го повикат при нея.

— Затвори — каза му Даян. — И седни.

Тонът й показваше лошото настроение, но още няколко глътки уиски я накараха да се почувства по-добре.

Кенет Лейн не беше кой знае какъв мъж — нито физически, нито интелектуално. Висок и слаб, с ръждивочервена коса — наследство от баща им — и мустаци в същия цвят. Лицето му беше напълно лишено от изражение — една особеност, която не преставаше да я дразни. Тази емоционална откъснатост до голяма степен се дължеше на майка им — кротка, безконфликтна жена, с почти никакви убеждения и още по-малко цели в живота. За щастие, Даян бе избегнала този слаб ген и се гордееше, че прилича на баща си, силен и напорист мъж. Но онова, което най-силно презираше в Кенет, беше малодушието му. Брат й беше по-скоро мисловен тип, отколкото човек на действието. Би направил решителна стъпка, но никога сам. Да поеме риск? Това го ужасяваше. А тя обичаше да живее на ръба.

Кенет седна в едно от креслата в другия край на стаята. Даян пристъпи към него с присвити очи и стиснати устни.

— Имаш ли представа какви неприятности си ми причинил?

Проблемът беше започнал преди няколко седмици с едно обаждане от Алекс. Кенет бил отишъл да се срещне с него във Вашингтон, за да му обясни какво са намислили и да поиска помощ.

— Онова, което сте решили да правите с Кенет, ще промени курса на развитието на страната — каза й тогава Алекс.

— Не е ли това същото, за което говориш от двайсет години? Може би е дошло време наистина да направим нещо.

— Не съм убеден, че ти, аз или Кенет можем да вземем такова решение. Това е нещо, което народът трябва да избере след открит дебат.

— Бъди реалист, Алекс. Нищо подобно няма да се случи. Народът няма представа какво иска. Предлага ни се шанс. Защо да не се възползваме?

— Председателят на Камарата на твоето мнение ли е?

— Да. Готов е да се запише в историята.

— Не се съмнявам, като се има предвид какви невероятни ползи ще извлече за себе си. Чета бележника на Кенет, поръчал съм и някои книги. Това, което предлагаш, изглежда напълно законно, изцяло в духа на Конституцията.

— Тези неща се знаят още отпреди Гражданската война. Идеята не е нова. Честно казано, не бих те намесвала в това. Кенет сам взе решението.

— Което само показва колко сме се отдалечили един от друг.

— И двамата знаем, че бракът ни е само за пред хората.

— А пък аз виждам, че през последните две години не си си губила времето. Свършила си повече, отколкото предполагах.

— Искам да постигна нещо, Алекс. А сега имам този шанс.

— Не съм толкова убеден.

От последните му думи я бяха побили тръпки. Поверителността, ограничаването на кръга хора, имащи достъп до тази информация, бе всичко, а решението на брат й да ангажира Алекс излагаше на риск успеха на начинанието. Алекс беше мечтател, който прекалено много разчиташе на системата в сегашния й вид. Като много други и той крещеше за промяна, но не правеше нищо, за да се случи тя.

— Направи голяма грешка — каза Даян на брат си. — Ако исках Алекс да участва, аз сама щях да го включа.

— Кой е умрял, че да те остави начело?

— Ти, когато дойде да молиш мен за помощ.

Той не оспори изказването й, понеже Даян от самото начало му бе дала да разбере, че цената на участието й е тя да взема всички важни решения.

— Алекс ни бе нужен — каза Кенет. — В Сената ще има яростна съпротива, която той щеше да отслаби. Сега ще трябва да търсим друг.

— Кой изобщо се интересува от мнението на Сената? Те просто се изживяват като богоизбрани. Не ми пука за тяхната съпротива. Всъщност приветствам я.

Тя никога не бе избягвала битки.

Даян и брат й бяха близнаци, но, за нейна радост, се бяха оформили като напълно различни индивиди. Нито си приличаха физически, нито постъпваха по един и същ начин. Тя бе развила страст към историята и целенасоченото усвояване на знания, докато той предпочиташе политиката и лесния път към целта. Кенет беше председател на гражданско сдружение, наречено Комитет за спасяването на Америка, което се хвалеше, че негови членове били близо 60% от щатските законодатели в цялата страна. Основна цел бе отправянето на искане за свикване на нов Конституционен конвент по член V от Конституцията. До момента трийсет от необходимите трийсет и четири щата бяха отправили официално искане до Конгреса. Още четири и на Конгреса нямаше да бъде оставен избор, освен да свика такъв конвент с цел разглеждане на нова поправка към Конституцията. С постоянство Кенет се бе сближил с Лушъс Ванс и в крайна сметка бе запознал сестра си с председателя на Камарата на представителите.

Което ги бе довело до сегашния момент.

— Постъпи глупаво, че му даде бележника си — допълни Даян.

— Той ти е казал?

— О, да. И защо си записвал всичко? А и отгоре си отпечатал кръста в кръг. Божичко…

— Дадох бележките на Алекс, за да му покажа, че не сме луди. Че онова, което вършим, почива на законова основа. Внимателно съм проучил всичко и исках да се заема с тази задача. Пък и на кого му пука какво има на корицата? За деветдесет и девет процента от хората това не значи нищо.

— Алекс също беше направил свои проучвания — каза Даян. — И, както бях очаквала, имаше големи резерви. Заяви, че няма намерение да участва.

— Не ти вярвам. Там ти е проблемът. Смяташ всички останали за по-глупави. Винаги си подценявала Алекс.

Както обикновено, думите й минаваха покрай ушите му. Тя се върна до бюрото и взе медальона, който Дани й бе върнал.

— Защо му даде това?

— За да се чувства приобщен. Той оцени жеста ми.

— Залъгвал те е. Каква част от истината му каза?

— Достатъчно, за да разбере, че не вършим нищо ново. Тази идея датира от стари времена.

— Казал си му за ордена, така ли?

— Разбира се. Той беше очарован. Откъде имаш този медальон?

— Какво точно му каза?

— Достатъчно, за да знае, че най-после има възможност да постигне онова, към което се стреми от години. Да промени Конгреса, да промени страната.

Какъв идиот…

— Той просто е измъквал информация от теб, като ти е казвал онова, което си искал да чуеш. Ти не познаваш Алекс, нали? Той обичаше да държи речи. Но така и не направи нищо по въпроса. Това не ти ли се струваше странно? Такива като него се срещат често. Оплакват се колко ужасен е хамбургерът в „Макдоналдс“, а милиони го купуват всеки божи ден. Защо? Защото с него се чувстват в безопасност. Залагат на сигурно. Знаят точно какво получават. Същото е и в политиката. Хора като Алекс биват преизбирани, защото народът знае какво ще получи. Докато бунтари и отцепници от стадото рядко печелят и никога два пъти. Алекс нямаше да промени системата. — Тя помълча малко и добави: — Нито пък ти, честно казано, ако аз не се бях появила.

— Аз съм връзката с Ванс. Аз съм този, който работи със законодателните събрания. Петиции, призоваващи за нов Конституционен конвент, не падат от небето. Аз ги уреждам. Ти си тази, която вдигна мизата, за да включиш и промяна в Конгреса.

Така беше. Но защо човек да не се възползва от всяка предоставена му възможност? През целия си живот бе слушала истории за Рицарите на Златния кръг. Магистърската й дисертация беше за тайните общества на XIX в. Организации като Братството на Съюза, Свободните сдружения, Кръгът на честта. Всички я намираха за брилянтна, настояваха да я публикува в книга, но Даян бе отказала. Вместо това работеше за осъществяването на един план, замислен преди 170 години. Докато накрая идиотът срещу нея не реши да вземе самостоятелно решение.

Даян също бе намесила Алекс веднъж, но не до степента, до която го бе направил Кенет, и във всеки случай не толкова явно.

При създаването на института „Смитсониън“ през 1846 г. с управлението му бил натоварен 17-членен съвет. Понастоящем в него участваха трима сенатори, посочени от временния председател на Сената, трима конгресмени, посочени от председателя на Камарата на представителите, и девет обикновени граждани. Председателят на Върховния съд и вицепрезидентът членуваха в съвета по силата на заеманата длъжност, като първият беше и директор на института. През последните пет години Алекс беше един от тримата сенатори в съвета. Преди две години Даян бе използвала тази връзка, за да си осигури място в един от многото консултативни съвети на „Смитсониън“ — този, който отговаряше за библиотеките. Изтъквайки като претекст любовта си към книгите и историята, тя го убеди да ходатайства за нея и Алекс с радост удовлетвори желанието й. Нищо тогава не бе предизвикало тревога или съмнение у него. Един съпруг, който помага на високообразованата си половинка.

Даян се бе възползвала максимално от тази длъжност. В момента работеше на два фронта. Единият беше в Арканзас, другият — във Вашингтон.

— Писна ми да спорим — каза Кенет. — Алекс го няма. Но Ванс остава засега. Преди малко ми се обади и потвърди.

— Остави го за по-късно. След като всички си тръгнат. Нямаме нужда от нови проблеми с изтичане на информация.

— Все още имаме един голям проблем — отвърна Кенет. — Който беснее наоколо.

Даян знаеше кого има предвид. Четвъртият от техния кръг.

— Тази вечер ще бъде в „Смитсониън“ — каза тя. — За да си върши работата, бих добавила.

— Ти казваш, че аз съм бил проблем? Грант Брекинридж е абсолютно неуправляем. Ако говорим за причиняване на неприятности, изобщо не съм от неговата класа.

— Има неща, които трябва да бъдат направени. Повечето от тях предполагат нарушаване на закона. Готов ли си да поемеш тези рискове? Защото, ако си, аз още сега ще разкарам Грант и ще предам всичко на теб. Но ако не си, затваряй си устата и остави аз да решавам.

Те се нуждаеха от Грант, от неговия чар, съчетан с увереност и умение да убеждава. От силата и самонадеяността му — огромни предимства в рязък контраст с постоянното хленчене на Кенет. Да, наистина, Грант бе поел рискове. Тя си даваше сметка за какво отговаряше в Арканзас и какво му предстоеше да стори във Вашингтон, но както току-що бе казала, това беше мръсна работа и някой трябваше да я свърши.

Даян се обърна и се отдалечи, за да покаже, че разговорът е приключил. Слава богу, Грант бе отишъл в апартамента на Алекс и бе прибрал бележника и някои книги. Зад бюрото под прозорците на кабинета бяха двете чанти, които Грант бе донесъл от там.

Даян хвърли поглед към тях и веднага забеляза, че нещо не беше наред. През последните няколко дни най-отгоре в едната от чантите се намираше бележникът на Кенет. Но сега го нямаше. Тя погледна към пудела, който спеше. Може би той беше виновникът? Или може би бележникът просто беше паднал вътре в чантата.

Кенет стана.

— Ще се обадя на Ванс да потвърдя часа. После ще отида да си почина, преди да дойде.

— Добре, върви. И гледай да не оплескаш още нещо.

Той се направи, че не е чул подигравката, и излезе.

Даян пристъпи към чантите и ги пребърка, но вътре имаше само книги. В стаята цял ден бяха влизали и излизали хора, но едва ли някой се интересуваше от този бележник.

Тя все още стискаше в ръка медальона. Обяснението на Дани как се бе сдобил с него звучеше правдоподобно. Даян си спомни, че Алекс му бе ходил на гости. Дали бяха обсъждали нещо повече от политическото бъдеще на Алекс? Параноята я прониза като нож. Това не й харесваше. Тя посегна към телефона, за да се обади на Грант.

11

Грант Брекинридж не се интересуваше особено от фамилното си име — нищо че водеше началото си от XIX в., от Джон К. Брекинридж, служил като вицепрезидент при Джеймс Бюканън. Въпросният Брекинридж бил най-младият, заемал някога този пост, преди да се яви на избори за президент през 1860 г. и да загуби от Линкълн. След избухването на войната заел страната на родния си щат Кентъки и бил произведен в генерал от армията на Конфедерацията. Участвал в битките при Шайло, Стоунс Ривър и Чикамауга и дори поел командването в долината Шенандоа. Към края на конфликта бил назначен за министър на войната — последния на този пост за Конфедерацията. След разгрома избягал в чужбина, за да се върне едва когато Андрю Джонсън обявил всеобща амнистия. От детството си Грант се бе наслушал, че е роднина на Брекинридж. Не го интересуваше. Не изпитваше носталгия по предвоенния Юг. Нищо от това нямаше значение за него. Освен едно. Съкровищата. Златото и среброто на Конфедерацията.

Грант изпитваше някаква първична нужда от огромно богатство, породена от досегашния му живот, напълно лишен от такова. Разочаровал бе родителите си, отказвайки да се захване със сериозно учение. Баща му беше академик, приключил кариерата си в института „Смитсониън“, и в момента страдаше от деменция.

— Как си днес? — попита той баща си.

Джеймс Брекинридж наближаваше осемдесетте. И докато организмът му се бе запазил сравнително непокътнат, мозъкът вече не го слушаше. Той живееше сам, но още можеше да се обслужва. По някакъв начин успяваше да си сготви и да поддържа дома си що-годе чист. Но беше въпрос на време, преди да го приберат в старчески дом.

— Познаваме ли се?

Явно предстоеше трудна вечер. И това не беше добре. Нямаше време за глупости. Бяха му нужни отговори. Къщата се намираше на река Потомак. Отдавна беше изплатена, което позволяваше на баща му да живее добре с пенсията си от „Смитсониън“ и социалните помощи.

— Аз съм Грант. Синът ти. Спомни си кой съм.

— Момчето ми учи в колеж. Ще става учител. Хубава професия, учителската.

— Не! Ето ме. Аз съм Грант. Съсредоточи се. Би ли го направил заради мен?

— Джули! Джули! — провикна се баща му.

Грант поклати глава. Майка му бе починала преди години.

— Мама я няма. Умря. Казвал съм ти го и преди.

Баща му го изгледа озадачено.

— Защо ми говориш такива гадости? Ако моето момче беше тук, щеше да те удари. Става дума за майка му, засрами се! Тя е тук. Видях я преди малко. Джули!

Грант се огледа. Навремето всички стени в кабинета на баща му бяха заети от рафтове с книги, от пода до тавана. Но междувременно той бе преместил повечето важни заглавия в собствения си дом, а останалото бе продал на антиквари. Старецът вече не можеше да чете. Нищо не оставаше в съзнанието му. По цял ден седеше пред телевизора и превключваше каналите.

— Чуй ме сега — каза Грант, повишавайки глас. — Искам да се съсредоточиш. Тази вечер ще бъда в „Смитсониън“. Помниш какво е това.

— Аз работя там. Днес бях на работа!

— Не е вярно. От много време не си бил там. Чуй какво ще те питам. Искам да ми кажеш някои неща.

— Млади момко, аз съм главният уредник на Замъка и не ми харесва тонът ти.

Баща му действително бе заемал този пост. Само трима души бяха назначавани на тази длъжност и баща му беше първият от тримата, между 1969 и 1992 г. Грант и майка му бяха присъствали на церемонията по пенсионирането му, когато лично секретарят на „Смитсониън“ му бе благодарил за вярната служба, а колегите му се бяха събрали да му пожелаят още дълги години живот. Днес увреденото съзнание на баща му очевидно го бе пренесло двайсет и пет години назад в миналото. И той реши да използва тази заблуда.

— Дано да не прозвучи неуважително, но бих желал да те питам за един от експонатите.

— Боже, ние имаме толкова много!

— Ключът. Интересува ме церемониалният ключ.

— Какъв ключ? Аз имам много ключове. Твърде много дори, дявол да го вземе. Казвам им да махнат тия ключалки, а те само слагат нови. Трябва да имам ключ от всяка ключалка. Секретарят е наредил. Уредникът трябва да има достъп до всичко.

— Слушай ме сега. Става въпрос за церемониалния ключ.

— Странна тема си избрал.

— Не е странна. Напрегни се и помисли.

— Глупости говориш. Ключът си е ключ. Просто ключ и това е.

— Не, не е обикновен.

Грант беше опитал по лесния начин, но си даде сметка, че от него няма полза. Но поне бе опитал. Време беше сега да направи това, което винаги даваше ефект. Пресегна се и сграбчи стареца за шията, като вдигна мършавото му тяло от стола. Без да отпуска хватката, той блъсна баща си в стената и го задържа така.

— Нямам време за глупости — каза Грант. — Искам да се концентрираш и да слушаш какво ти казвам.

Баща му не помръдваше. Всеки път беше така. Обичайните опити за комуникация при него не водеха до резултат. Но нещо във физическото насилие стимулираше увреденото му съзнание. Може би някаква първична борба за оцеляване. Грант нямаше представа какво е. Знаеше само, че грубата сила проникваше като фар през мъглата.

— Питам те отново. Церемониалният ключ. Трябва ми оригиналът, нали разбираш?

— Аз го открих, знаеш ли? Аз съм този, който откри ключа.

Грант знаеше това. Благодарение на един друг сблъсък като този.

— Беше на тавана, в Замъка. Върху гредите. Целият от месинг. Като току-що изкован. Дадох го на секретаря.

Грант увеличи натиска върху трахеята и старецът изцъкли очи; дишането му ставаше все по-мъчително. Знак, че търпението на Грант беше на изчерпване. Краката на стареца ритаха във въздуха, гръбнакът му беше опрян плътно до стената.

— Ще отвори ли ключалката?

— Кълна се, полковник… лоялен съм на… Юга. Не съм… шпионин…

По дяволите! Бълнуванията за Гражданската война бяха започнали отново.

— Ключалката е само за… праведници. За тези от… ордена. За тези, които… са се клели във… вярност на каузата. Вие от тях ли сте… полковник?

— От тях съм.

Погледът на стареца се смекчи, сякаш в тъмните дебри на мозъка му бе просветнала електрическа крушка.

— Е, тогава… ще ви кажа.

Грант охлаби хватката; краката на баща му вече допираха пода и дишането му се възстанови.

— Когато най-после имате нужда от покой… Югът ще се изправи пред най-голямото си изпитание. О, благородни рицари, с вашите сиви доспехи… поведете ни в боя.

Грант изгледа побъркания си баща и поклати глава.

По дяволите.

Защо той не вземеше просто да умре? Не! Явно глупакът смяташе да живее вечно. Ако можеше поне да каже нещо ценно, нямаше да е зле. Вместо това Грант трябваше да търпи бълнуванията му и да пресява тонове глупости за някое зрънце информация. Но времето свършваше. Успехът им зависеше от две неща, и двете заключени в хранилищата на „Смитсониън“.

— От близо и далеч във воинско сиво, последният бой идва към нас… Звуците на битката се носят насам, но ние не се страхуваме от вас, храбри рицари.

Грант цял живот беше слушал тия бръщолевения. Като малък му се струваха забавни, но с времето започнаха да му лазят по нервите. Вече на никого не му пукаше за Гражданската война. Но милиарди в забравено злато и сребро? Всеки би се заинтригувал.

— Златото, глупако! — избухна той. — Нищо ли не знаеш за златото? Трябва ли ни ключът?

— Слуга на съдбата, аз водя северно от реката. Пътят е опасен. Отиди на осемнайсет места. Потърси картата. Потърси сърцето.

Грант заби юмрук в корема на стареца. Не толкова силно, че да спука някой орган, но достатъчно, за да привлече вниманието му. Въздухът излезе от старческите дробове и Грант пусна тялото на баща си да се свлече на пода. Идеше му да извади пистолета от кобура под мишницата си и да застреля стария идиот, както се застрелва ранен кон. Търпението му се бе изчерпало. Очакваше го огромно съкровище. Единственото ценно нещо, което бе получил досега от своя баща, бе информацията за съществуването на това богатство. Грант беше на трийсет и пет, а вече уморен от житейски провали, които оставяха лош вкус в устата му. Учението не го влечеше. Работата от девет до пет — още по-малко. И едното, и другото го отегчаваха. Беше се женил два пъти, но — слава богу! — не бе създал деца. Подозираше, че може би е стерилен, понеже никога не бе вземал каквито и да било предпазни мерки. Беше му писнало да се лишава от всичко. Накрая, през последните две години, бе активно въвлечен в нещо, които би могло да промени живота му. Бързата писта за нагоре. Но крайният резултат зависеше от това жалко човешко същество, което лежеше в краката му.

— Няма ли да ми кажеш най-после?

Баща му се изправи на четири крака с лице към вратата, като се давеше за въздух.

— Югът ще се въздигне отново… още веднъж, сред тези поля на честта… както преди. Небесният отец ще се застъпи за нас… преди да се изправят срещу нашия южняшки народ.

Грант мразеше гатанките. Слава богу, Даян бе научила тайните на стражите, което беше от полза. Дано до края на деня да се сдобиеха и с останалото, от което имаха нужда — тук и в Арканзас. Той бе очаквал да получи малко повече яснота, преди да тръгне. Колкото да е сигурен, че рисковете си струват. Но сега май му оставаше само да се надява, че е така. Трябваше да бъде в Природонаучния музей след малко повече от час.

На пода баща му трепереше. Той го ритна в гръдния кош. После още веднъж — само за да му покаже колко е ядосан. Хубавото при баща му беше, че бързо забравяше всичко. Дори ударите се изтриваха веднага от съзнанието му.

Грант вече знаеше достатъчно, за да продължи нататък. Беше прекарал последните няколко години в ровене из книгите, в четене на ръкописи, писма и стари документи. Хората от Музея на Американската гражданска война в Ричмънд вече го познаваха. Ако за нещо го биваше, това бе да се сдобива с всичко необходимо.

Интересно как с времето силите се изравняваха. Навремето Рицарите на Златния кръг бяха наброявали десетки хиляди. От тях сега бяха останали шепа хора като стария страж в Арканзас и мъжа, който се давеше на пода. Грант бе наел хора и ги бе изпратил в Арканзас. Бе им платил със злато, до което се бе добрал, като следваше указанията на Даян. Наистина, и тримата — той, Даян и брат й — носеха медальона с кръст в кръг на шиите си като знак за единство, но не бяха рицари. Особено Даян. Жени не се допускаха в ордена. И все пак като рицарите и те бяха обвързани един с друг в преследване на обща цел. А неговата роля беше жизненоважна.

Мобилният му телефон избръмча. Беше Даян. Помисли си дали да й отговори, но си каза: нека чака. Нямаше време. Очакваше по-важно обаждане — от Арканзас.

12

Рицарите на Златния кръг произхождаха от клубове за права на Юга, основани през 30-те години на XIX в. и открито призоваващи за възстановяването на търговията с роби от Африка, преди да бъдат забранени от Конгреса през 1870 г. Допълнително вдъхновение бе получено от Ордена на Самотната звезда, организирал отделянето на Тексас от Мексико през 1836 г. Някои дори твърдят, че корените на ордена стигали по-назад във времето — чак до Синовете на свободата по време на Американската революция.

Официално орденът бе учреден в Лексингтън, Кентъки, на 4 юли 1854 г., от петима души, чиито имена се бяха изгубили в историята. Членовете му наблягаха на церемонии и ритуали, в голямата си част заимствани от масоните. Местните клонове се наричаха „замъци“, а като цяло Рицарите на Златния кръг се бяха разраснали в най-голямата и най-опасна подривна организация в американската история. Към 1860 г. тя вече можеше да се похвали с 48 000 членове. Икономическите и политическите й цели бяха създаване на просперираща робовладелска империя на Юга, която да се простира в кръг от предложената за столица Хавана, в Куба, обхващайки южните Съединени щати, Карибите и Централна Америка. Планът предвиждаше и присъединяването на Мексико, което трябваше да бъде разделено на петнайсет нови робовладелски щата — ход, предназначен да промени баланса на силите в Конгреса в полза на запазване на робството. Тези новосъздадени щати щяха да образуват полумесец, обърнат към Мексиканския залив. В крайна сметка щеше да се затвори един златен кръг, чиято стабилна икономика да се захранва от производство на памук, захар, тютюн, ориз, кафе, индиго и миннодобив, всички на основата на робски труд.

В началото на 1860 г. вестниците съобщиха, че орденът набирал войски за нашествие в Мексико. Не е ясно какво се объркало, но то така и не се осъществило. Някои казват, че било заради недостатъчното обезпечаване с жива сила и продоволствия, но по-логично би било да се допусне, че при надвисналата гражданска война орденът не желаел да се сражава на два фронта. Ето защо плановете за Мексико били отложени, докато течала подготовката за война със Севера.

През януари 1861 г. Югът започнал да се отцепва. До февруари вече седем щата приели нова конституция и посочили Джеферсън Дейвис за временен президент. Рицарите на Златния кръг незабавно се обявили за съюзници на новосъздадените Конфедеративни американски щати.

И достигнали небивал разцвет. Много южняшки военни формирования били съставени изцяло или в голямата си част от рицари. Те били успели да проникнат във федералните арсенали, монетни дворове, корабостроителници и в органите на местното управление, като изиграли централна роля в Северозападния заговор за революция в Индиана, Илинойс и Охайо. В селските райони прогонвали стадата коне, за да не бъдат мобилизирани за нуждите на Севера. Овладели малки градове, събирали оръжие и муниции, униформи и провизии. Опожаряването, плячкосването и терорът били основните им оръжия. В същността си били тайно паравоенно формирование, осъществяващо контраразузнавателни операции. Малко се знае за конкретната им дейност, тъй като в голямата си част архивът, съхраняван при Държавния секретар на Конфедерацията, изчезнал с падането на Ричмънд през април 1865 г. Но след капитулацията на генерал Лий при Апоматокс и официалното приключване на войната орденът не бил разпуснат. Някога сенчестото общество станало още по-тайно, минало изцяло в нелегалност и възприело кодиран език за осъществяване на дейността си, която включвала подготовка за нова гражданска война. Легендите разказват, че рицарите инвестирали в миннодобив, железници и корабоплаване, натрупвайки огромни състояния, които били обръщани в злато и сребро и заравяни из цялата страна.

Смята се, че Рицарите на Златния кръг прекратили дейността си през 1916 г. По онова време Съединените щати участвали в Първата световна война, а повечето от някогашните фанатизирани бунтари били измрели.

Нова гражданска война не се очертавала.

— Орденът не съществува — каза Малоун на Тери Морз.

— Защо? Само защото ти го твърдиш? — сопна се мъжът. — Те точно това искат да си мислите. Но са още тук.

Малоун бе чувал разни истории още като малко дете. Неговият прапрадядо по майчина линия Ангъс Адамс участвал в Гражданската война като шпионин на Конфедерацията и също членувал в Ордена на Златния кръг. В писма, които бе открил на тавана на дядо си, се говореше за конференция, състояла се през 1859 г. в Грийнбрайър, в тогавашна Вирджиния. В нея участвали близо 1200 души, сред които членове на правителството, губернатори и конгресмени. Конференцията приела документ от шейсет страници, озаглавен „Правила и принципи на Американския легион на Рицарите на Златния кръг“, в който били изложени целите и намеренията на организацията. Той бе чел копие — намерено на въпросния таван — и си спомняше встъпителните редове:

Нека няма делене на мое и твое, тъй като всички сме братя. Нека запазим Конституцията, каквато е, и да възстановим Съюза, какъвто беше.

За един от символите си бяха избрали дъба — символ на сила, растеж и многообразие. Към тях се бяха присъединили влиятелни граждани на Юга, включително собствените му деди. Тяхната цел бе не просто някаква конфедерация, а грандиозна империя.

Пък и татуировката на Морз. Кръст в кръг. Семейното му наследство по майчина линия включваше и медальон с този символ.

— Какво е това? — попита той майка си.

— Спомен за отдавна отминали времена.

Това разпали любопитството му повече от всичко друго.

— За какво по-точно?

— За времето, когато хората са вярвали в неща, които сега смятаме за отблъскващи. Когато цяла една раса е била поробена. Когато жените са нямали право на глас, а Югът се е смятал за непобедим.

— Имаш предвид Гражданската война?

Той беше едва в пети клас, тепърва щяха да учат за Ейбрахам Линкълн и за случилото се между 1860 и 1865 г. Но медальонът в ръката на майка му грабна въображението му.

— Защо го пазиш?

— Моят дядо ми го подари и ми каза един ден да го дам на детето си. Искаше да си спомняме. Но мисля, че традицията прекъсна с мен.

— Защо?

Тя пусна медальона обратно в кутийката за бижута и я върна на мястото й върху най-горния рафт в гардероба.

— Защото е време да забравим спомените.

Малоун отново насочи вниманието си към Морз.

— Рицарите определено са били сила по времето на Гражданската война. Но до Първата световна те вече били минали в забвение.

— Знам само, че имам дълг и съм дал дума пред татко да го изпълнявам, докато си ида от този свят.

Касиопея седеше и наблюдаваше Лия и дядо й. Котън улови погледа й и видя, че има въпроси към него. Преди месец те бяха сключили спогодба. Никакви игри. Което означаваше без тайни. Той й намигна: По-късно ще ти обясня.

— Той е рицар и страж — каза Лия. — Това са хората, които охраняват съкровището. Гледат да не се приближава никой и го пазят от крадци.

— Откога? — попита Касиопея.

— От поколения. Това е семеен дълг. — Младата жена изрече с гордост тези думи. — Казват, че горите тук били пълни със злато.

— И всичко е на ордена?

— Точно така — заяви Морз. — Скрили са го и са оставили знаци навсякъде. Днес откри това тук по знаците. Добре се справи, между другото. Казват, че било разбойническо злато. Но не е. Това е златото на Конфедерацията.

Собственият му дядо му бе разправял, че рицарите били много добри, когато нещо трябвало да се скрие така, че да ти е пред очите, но да не го виждаш.

Часовникът на Малоун показваше 7:40 вечерта. Дългият ден бе протекъл твърде различно от онова, което бе очаквал сутринта. Идеята бе да огледа мястото и да разпита хората, за да види какво знаят по въпроса. Два дни максимум, после обратно във Вашингтон.

— Какво имаше предвид, като каза, че рицарите просто са искали да си мислим, че вече не съществуват? — попита той Морз.

— Някакви хора дойдоха преди месец да се видят с мен. Знаеха тайното ръкостискане.

Морз подаде дясната си ръка, Малоун я пое и се здрависа. Мъжът имаше силна хватка, но ползваше само палеца и първите два пръста. Другите два останаха свободни и Котън се здрависа с него, вплитайки последните си два пръста в неговите. Това му се стори познато.

— Защо го направи? — попита той дядо си.

Бяха на тавана, въздухът беше пълен с прах и есенна прохлада.

— Вече си достатъчно голям, за да разбереш.

— Аз съм само на единайсет.

Дядо му се изсмя гърлено.

— Но си много умен. Затова искам да ти покажа нещо.

Обикновено таванът беше забранена зона. Вече близо година, откакто той и майка му се бяха върнали да живеят тук, след като собственият му баща бе изчезнал безследно, вероятно загинал по време на военноморска мисия. Той не знаеше почти нищо за случилото се, само, че подводницата била потънала и всички на борда се били издавили. Майка му бе понесла тежко загубата и бе потърсила бягство от действителността като управител на фермата. Както винаги, той таеше болката в себе си, прекарвайки голяма част от времето си в компанията на своя дядо.

Този ден се бяха качили заедно на тавана. Стояха един срещу друг и се здрависваха по особен начин, като два от пръстите на дядо му бяха вплетени в неговите.

— Усещаш ли? Това е хватката на ордена. Когато се срещнат двама членове на публично място, се ръкуват така. Единият пита: „Вътре ли си?“. Правилният отговор е: „Вътре съм“. Това означава, че и двамата са рицари.

Дядо му бе разправял истории за Рицарите на Златния кръг. Котън беше ходил в местната библиотека да търси книги по темата, но се бе върнал с празни ръце. Питал беше и учителя си по история, но той също не знаеше нищо.

— Имаха замък тук, в окръг Тумбс. — Така наричаха местните си клонове. — Баща ми е служил при тях като офицер, както и неговият баща преди него. Бяха дяволи, тези рицари.

Съзнанието му се пренесе обратно в светлата стая и Малоун пусна ръката на Морз.

— Знаеш, че казвам истината, нали?

— Какво искаха от теб онези хора, които били дошли да те видят?

— Това беше малко след като прогоних последния навлек. Не беше иманяр. Не знам какъв беше точно, но не се чувстваше добре в гората. Беше много плашлив. Провесих едно чучело от клоните и той духна.

Това съвпадаше с разказаното от Мартин Томас.

— Но той зарови лемеж на плуг в земята и го откри с помощта на компас — добави Морз. — Явно знаеше това-онова. Също като теб. Наблюдавах те. Някой те е научил, нали?

Малоун си каза, че Морз е доста по-умен, отколкото искаше хората да си мислят.

— Онези, които дойдоха при мен, знаеха, че съм страж — каза той. — Знаеха и какво пазя. Но нищо не им казах. Не вярвах и на една дума от онова, което говореха.

— Макар да са били рицари.

— Не ги знам какви бяха. Затова реших да си трая.

— Само че — заяви Малоун — с нас нямаш избор. И така, ще ми кажеш ли какво искаха от теб?

— Нещо повече. Направо ще ви го покажа.

13

Тенеси

20:00 ч.

Дани седеше на кожено кресло, заобиколен от любимите си вещи; вдясно от него имаше запален лампион, а на коленете му лежеше разтвореният кожен бележник. Вече бе изчел внимателно всяка страница. Беше в спалнята на втория етаж; вратата беше затворена. Губернаторът си бе легнал. Бяха вечеряли заедно — пица от местен ресторант. Последните четири месеца при него не бяха идвали много посетители. Само Алекс и една литературна агентка, която му досаждаше да започва мемоарите си. Явно написването на книга беше нещо като задължителен ритуал за всеки бивш президент. Историята на живота му изглеждаше търсена стока, след като вече трима издатели му бяха предложили седемцифрени суми за ръкописа. Сякаш вече умираше и беше време да си напише отчета, преди да хлопне капакът на ковчега. Не му трябваха пари и определено не желаеше да си припомня всяка подробност от живота си.

Прочитането на бележника обаче бе изострило любопитството му. Алекс определено бе намислил нещо.

Погледът на Дани обходи още веднъж изписаните на ръка страници, спирайки се на някой абзац, докато мозъкът му запаметяваше цели изречения.

Сенатът на САЩ заседавал тайно през периода 1789–1795 г. Не се провеждали публични заседания. Институцията представлявала нещо като черна дупка — попаднеш ли в нея, свършено е с кариерата ти. За разлика от Сената Камарата на представителите провеждала сесиите си публично и задавала дневния ред на Конгреса. Всичко се вършело там, докато Сенатът бил едва ли не забравен. Хенри Клей описва атмосферата в Сената като „тържествена неподвижност“.

1806. Арън Бър в качеството си на вицепрезидент убедил Сената, че правилото, позволяващо на членовете да гласуват край на дебата, било излишно. Колегите му се съгласили и от този момент нататък сенаторите получили правото да произнасят неограничени монолози, без да бъдат прекъсвани от другите членове. Те изобщо не можели да си представят в какъв капан са попаднали.

1820-те. Нещата започнали да се променят. Докато Камарата на представителите стигнала до 181 членове, Сенатът запазил стария си състав от 48 души. Членовете на Камарата се избирали от народа, а сенаторите — от законодателните събрания. Всеки от двата органа имал свои вътрешни правилници. В Камарата имало ограничение на времето за изказвания и на общата продължителност на дебата. Това обаче не се отнасяло до Сената. Там дебатите всъщност били насърчавани. Нямало лимит колко можело да трае изказването на един сенатор.

1830-те. Сенаторите от Юга открили, че правилниците им позволявали да не отстъпват думата. В съчетание с невъзможността за прекратяване на дебата по инициатива на сенатор и с липсата на каквото и да било ограничение върху продължителността на изказването те си дали сметка, че на практика думата можела да е вечно тяхна. Така се родила практиката на процедурния обструкционизъм. Уебстър, Калхун, Клей и други използвали тази процедурна хватка, за да блокират работата на Сената и да убиват законопроекти.

Бележките бяха групирани под общо заглавие „Аргументи «против»“, сякаш авторът се бе готвил да произнася реч или да пише статия. Дани познаваше почерка на Алекс и веднага забеляза, че дневникът не е дело на приятеля му. Голяма част от написаното бяха коментари за неизвестни процедурни правила на Сената — все неща, от които едва ли някой се интересуваше. Процедурните правила определяха кога и как се приемат законите. По-интелигентните законодатели ги изучаваха в подробности, защото така получаваха тактически предимства. През трите си мандата като сенатор Дани бе овладял всички нюанси на правилника — документ от 1500 страници.

От 1789 г. като сенатори бяха служили над 2000 души. Те се разделяха, най-общо казано, на две категории — работни коне и циркови коне. Едните вършеха работата, другите си приписваха заслугите за свършеното или посочваха виновните за несвършеното. В последно време обаче това разделение ставаше все по-отчетливо, защото цирковите коне буквално бяха окупирали Сената.

През последните четири месеца всички телевизии и печатни издания се занимаваха само с отказите на Сената да утвърди назначените от президента Фокс членове на кабинета. Сенатор след сенатор се изреждаха да блокират гласуванията в пленарна зала. С въвеждането на т.нар. „гилотина“ стана възможно с 60 гласа да се преодолява процедурна обструкция; но да накараш три пети от Сената да се договорят за каквото и да било беше невъзможна задача. Особено когато ставаше дума за прекратяване на дебат. Всичко беше въпрос на взаимна любезност. Ако на даден сенатор му хрумнеше да прави обструкции, останалите му разрешаваха, защото не се знаеше при други обстоятелства кой би се оказал на негово място.

Дани се зачете нататък.

Член 1, алинея 5, точка 2 от Конституцията предвижда Камарата на представителите и Сенатът да определят собствените си процедурни правила. Върховният съд е постановил, че всеки нов Конгрес е длъжен да приема процедурен правилник на две години. Процедурният правилник на Сената обаче остава в сила, докато не бъде изменен. През 1892 г., произнасяйки се по делото „Съединените щати срещу Балин“, Върховният съд постановил, че следва да е налице логическа връзка между установеното правило и търсения резултат. Това е твърде широко формулирано и отворено за тълкуване, в смисъл че Конгресът има неограничени правомощия да определя процедурните си правила. Тези правомощия са вечни, абсолютни и неоспорими от друг орган.

Дани вдигна глава от дневника.

Какво, за бога…?

Тейсли му бе казала, че източникът на тези бележки бил братът на Даян, Кенет Лейн. Страниците приличаха на нещо като резюме към научно изследване на тема „Процедурни правилници на Сената и Камарата на представителите“ и съдържаха препратки и цитати от различни съдебни решения и становища. Други части от текста бяха за член V от Конституцията, определящ средствата за изменянето й. Какво ли бе намислил Лейн? И защо Алекс не бил на себе си, по думите на Тейсли, след като прочел това?

Последните няколко страници бяха особено интригуващи:

Джеферсън Дейвис и Александър Стивънс се ненавиждали. Макар да били съответно президент и вицепрезидент на Конфедерацията, техните философии значително се различавали. Дейвис обичал войната. Стивънс имал слабост към конституционните промени. Стивънс останал верен на родната Джорджия и я подкрепил, когато се отделила от Съюза. Но докато отначало Дейвис смятал законовите промени за невъзможни, към април 1865 г. той вече виждал в тях единствената възможност да постигне целите си, понеже войната била загубена.

Стивънс бил член на Камарата на представителите от 1843 до 1859 г. Докато Сенатът увеличавал властта и влиянието си, процедурната обструкция достигнала своя разцвет. Към 50-те години на XIX в. Конгресът вече трябвало да умилостиви всеки член на Сената, тъй като един бил достатъчен, за да провали всичко. Отвратен, Стивънс измислил начин да бъдат отнети част от правомощията на Сената, но идеята му така и не набрала достатъчно скорост, за да бъде реализирана. Войната попречила на това. Впоследствие Стивънс отново бил избран за конгресмен и служил от 1873 до 1882 г. Дотогава Сенатът вече се утвърдил като водещата от двете камари на Конгреса. Всякакви изменения били изключени.

Дани не знаеше какво да мисли. Едва три четвърти от страниците на бележника бяха изписани. На последната страница пишеше:

Рицари на Златния кръг

Беше му смътно познато от истории, които бе слушал навремето.

След това още едно изречение:

За мен един народ с монарх е като човек, който си е взел лъв за куче пазач. Ако му извади зъбите, от лъва няма никаква полза. Ако му ги остави, лъвът го изяжда.

Отдолу имаше бележка, че това е цитат от Джеймс Смитсън — човека, завещал парите, с които впоследствие бе построен институтът „Смитсониън“. Но вниманието му привлече една дума, написана най-отдолу на страницата:

Именно.

И трите последни пасажа бяха написани с друго мастило и с различен почерк. Дани го позна — беше на Алекс. Сякаш искаше да каже нещо. Обзе го лошо предчувствие. А за съжаление, на дъската бе останал само един възможен ход.

Даян.

Разбира се, тя сигурно щеше да му е бясна за това, което бе направил, но щеше да се примири. Това беше едно от предимствата да си бивш президент. Хората ти прощават много неща. Спомни си нещо, което бе чул да казва негов стар политически противник.

Наблюдавай, запомняй, сравнявай, чети, разговаряй, слушай, задавай въпроси.

Дани вече бе изпълнил първите шест. Време беше за въпроси.

Той поседя още малко в креслото. Тишината притискаше тъпанчетата му, осезаема като взривна вълна. Дъждът потропваше по прозореца. Дани погледна нататък — завесите не бяха спуснати. Полийн мразеше да се намира вечер в осветена стая без завеси. Но той нямаше нищо против. Как ли би реагирала Даян на факта, че съпругът й може би е бил влюбен в друга? Че е смятал да се разведе с нея? Той щеше да запази тези подробности за себе си колкото бе възможно по-дълго. Макар през годините да не бе изпитвал симпатии към Даян, нямаше нужда нарочно да й причинява болка.

Дани се изправи с бележника в ръка, намери ключовете от колата си и слезе по стълбите на долния етаж. Охранителите на губернатора бяха заели позиция на верандата пред входната врата.

— След малко се връщам — каза им той.

— Ужасно късно е. Искате ли придружител? — попита единият от мъжете.

— Не. Ще се оправя.

14

Малоун последва Морз навън. Касиопея и Лия също излязоха след тях. Този мъж, както и дядо му навремето, му подаваше информацията на час по лъжичка. Между десет- и шестнайсетгодишна възраст тези истории завладяваха въображението му. Целият му род по майчина линия беше от Конфедерацията, но нито един член на клана Адамс не бе притежавал роби. Всички бяха обработвали земята си сами. Тогава не отглеждали сладък лук. Лукът дошъл по-късно, през 30-те години на XX в. Големите пари навремето били в царевицата и памука.

Всички се спряха на верандата.

— Отдавна върша тази работа — каза Морз. — Навремето из целия Арканзас са били разположени стражи. Всеки отговаря за точно определен участък земя. Татко ми беше показал дървото X, което ти откри. Бях по-млад от Лия, когато ми обясни какво е това. Основният ми ориентир. Затова е там. От него мога да наблюдавам гората на осемдесет километра във всички посоки. Не през цялото време. Само когато идват разни хора да душат наоколо.

— А откъде знаеш местата, където са заровени съкровищата? — попита Касиопея.

— Не ги знам. Но оставените знаци ми указват посоката. Татко ми показа само няколко места. Но те бяха за заплати на стражите.

Бог да прости дядо, помисли си Малоун. Благодарение на него знаеше, че от всички заровени съкровища някои бяха обозначени за хората, които ги пазеха.

— Изпращаха ни указания точно къде да копаем. И ние отивахме и си вземахме по малко злато.

— Ти изкопавал ли си някое?

— Не. Но бурканът, който откри днес, беше малък. Допускам, че е бил дупка за заплати. За татко.

— Значи си работил без пари, така ли? — попита Касиопея.

— Да. Оглеждам се за хора, които се навъртат около конкретни места, после предприемам действия, за да канализирам интереса им в друга посока.

Цицината върху главата му беше прясно свидетелство за способностите на Морз да убеждава.

— А има ли много интересуващи се?

— Това е странното. Дълги години никой не се бе появявал. После преди време излязоха някакви книги по въпроса, които докараха насам иманяри. Идваха, оглеждаха се за дърветата, копаеха в земята за тайни обозначения. Но аз ги прогонвах. Докато преди месец дойде някакъв мъж, после цяла група, после вие. Стана доста оживено.

— През хиляда деветстотин и девета е имало експедиция от „Смитсониън“. Баща ти или дядо ти споменавали ли са я?

— Това е било голяма работа. Татко ми е разправял за нея. Някакъв човек бил загинал. Инцидент по време на лов. Такива неща се случват по тия места.

— Баща ти убивал ли е някого, ако се доближи прекалено?

— Чичо ми е убивал човек. По-точно двама. Застрелял ги и ги погребал в планините.

— Това е убийство.

— Да, но какво значение има сега? Чичо ми и всички стражи от онова време са покойници.

— Има значение — обади се Касиопея. — Защото е убийство.

— Ти убивала ли си някога човек?

— Да.

— Сигурно и ти? — обърна се той към Малоун.

Котън кимна.

— Допускам, че сте имали причина. Стражите също са имали. Това злато не принадлежи на хората, които идват да го търсят.

Малоун реши, че този спор не води наникъде, и смени темата.

— Ти така и не си се научил да разчиташ знаците в гората, а?

— Не ми се е налагало. Не е моя работа. Май знаеш много за нас. Да не си рицар?

Малоун можеше и да стане. Неговият дядо му бе разправял много за ордена и за начина, по който рицарите укривали плячката си, използвайки за ориентир дървета със странна форма или пък такива, нарочно подрязвани като млади, за да растат накриво. Казвали им „дървета на бухала“. Обикновено три или повече такива дървета, наредени в права линия, задавали репера, сочещ към мястото на съкровището. Или пък няколко еднакви дървета, посадени в редица, между които едно липсвало, и съкровището било заровено точно където би трябвало да бъде липсващото дърво. Имало и такива, чиито корони били системно подкастряни в причудливи форми. Или пък в дънерите им имало забити метални предмети — железни топки, шивашки метри, които постепенно се враствали в кората. За да запазят магнитния ефект колкото е възможно по-дълго, заравяли под земята големи чугунени предмети — печки, вани, огнеупорни каси, плугове. За обозначения се ползвали и струпвания на камъни във формата на ромб, пробити дупки в скалите, тайнствени знаци, издълбани в кората на дърво и указващи посока по компаса и дистанция, както и особености на релефа.

Във всичко това имаше стройна логика. Един безмълвен език, познат само на малцина посветени, сред които — както бе посочил Морз — бяха и стражите. За късмет на Малоун, и дядо му бе усвоил част от този език, което го караше да се пита: дали и той не е бил страж?

— Днес открих това съкровище благодарение на неща, които знаех, и на бележки, писани по време на онази експедиция — каза Малоун. — Завещание от човека, загинал при ловен инцидент. Убиецът му не се е сетил да ги прибере. Наистина, минали са повече от сто години от тогава, но ето че тези бележки отново влизат в работа. Онзи, когото си подгонил преди месец, е бил тук, за да свърши същото, което върша аз днес.

Досега Малоун винаги си бе казвал, че това са просто истории, разказвани от дядо на внук за забавление. Но вече не смяташе така.

— Последвайте ме — каза накрая Морз.

Слязоха от верандата, заобиколиха къщата и тръгнаха към една от стопанските постройки. Бяха общо три, едва различими в сгъстяващия се здрач. На фона на пълната горска тишина Малоун дочу тихо равномерно бръмчене.

— Какво е това? Някаква машина?

Морз се засмя подигравателно.

— Пчели.

Той отвори обкованата с желязо врата и запали осветлението. Бръмченето се засили; въздухът лепнеше от сладникава миризма. Върху масивни дървени маси бяха наредени около дузина кошери; всеки от тях бръмчеше като високоволтов трансформатор. По протежение на една от стените имаше дълъг тезгях в единия край с менгеме, по очуканата му повърхност бяха струпани инструменти.

— Държа пчелите тук, за да не ги откраднат — обясни Морз.

— Крадат пчели? — попита Касиопея.

— Откакто свят светува. Аз ги давам под наем на фермери, за да им опрашват плодните дръвчета. Идват крадци и ми ги задигат, и започват те да ги дават под наем. А това са пчели, няма как да ги дамгосаш, че са твои. И просто ги губиш. Голям проблем.

Малоун забеляза тесните процепи в стените, които позволяваха на пчелите да влизат и излизат.

— Онези, дето дойдоха да се срещнат с мен — продължи Морз, — търсеха нещо специално. По някакъв начин бяха разбрали, че аз съм този, който пази. Човекът, който беше тук преди месец, не знаеше много. Не задаваше правилните въпроси.

— Как научи за нас? — попита Касиопея.

— От един приятел в хижата, където сте отседнали. Той ми се обажда и ми казва, когато се навъртат иманяри. Разпитвали сте за разни неща и това привлякло вниманието му. Тук сме така, помагаме си в нужда.

Също като в Централна Джорджия.

Ако историите, които Малоун бе чувал, се окажеха верни, това би означавало, че Рицарите на Златния кръг са натрупали огромни количества злато и сребро. Една част от тях били законно придобити, докато останалите части най-вероятно дошли от хазната на Конфедерацията, която според някои източници била открита през 1865 г., а според други — ограбена. По исторически данни още в първите дни на Гражданската война били ограбени запасите от златни и сребърни монети на три монетни двора. Огромни богатства били иззети по време и след войната, откраднати от банки, компании и частни лица. Във всеки от южните щати се разправят легенди за заровени баснословни съкровища. По въпроса са написани десетки книги. Единственият неизменен елемент във всички тях е, че рицарите наистина заровили богатствата си, което обясняваше защо иманярите вече толкова време търсеха.

— Баща ми разправяше, че нашият род сме били специално подбрани да охраняваме нещо важно. Да, в нашите земи има скрито злато. Вие намерихте част от него. Има и още. Но най-важното, което пазим, не е от метал.

Морз пристъпи към една от масите с кошери и се наведе, за да вземе нещо от лавицата под нея. Когато се изправи, държеше в ръце предмет, увит в мръсен зелен брезент. Около шейсет сантиметра на ширина и дължина. И явно тежък, защото Морз с усилие го сложи върху плота на масата. Когато разви брезента, отдолу се показа каменна плоча, около четири пръста дебела, гравирана с надписи и символи.

— Това е Вещерският камък — обяви Морз. — Поне така му казваше татко.

Малоун владееше няколко езика — още едно предимство на фотографската памет — и успя да си преведе текста от испански. Най-горният ред гласеше: Esta bereda es peligroza. Тази bereda е опасна? Думата bereda не му говореше нищо. Но vereda означаваше „пътека“.

Тази пътека е опасна?

Вторият ред, yo boy 18 lugares, преведе като „Аз отивам на 18 места“. И в този случай на испански нямаше дума boy, но имаше voy и заместването на v с b беше както на горния ред.

Третият ред: busca el mapa, беше лесен за превод. Търси картата. Също и последният: busca el coazon, което можеше да бъде само busca el corazón. Потърси сърцето.

Тази пътека е опасна. Отивам на 18 места. Търси картата. Търси сърцето.

Касиопея щракна няколко снимки с телефона си.

— Не прави това — каза Морз.

— Тогава защо ни го показа? — попита Малоун.

Морз не отговори. Вратата се отвори със скърцане.

Вътре влязоха трима мъже. И тримата въоръжени. Касиопея посегна към оръжието си, но предводителят на групата я спря с поклащане на показалец.

— Не прави това! Не искаш момичето да пострада, нали? Хвърли пистолета на пода.

Касиопея погледна към Малоун и той кимна едва забележимо: нямаха избор. Тя пусна пистолета на пода и един от мъжете бързо го вдигна от там.

— Ти имаш ли оръжие? — попита мъжът Котън.

Той бръкна за беретата и я пусна на пода.

— Браво на теб — каза предводителят. — Добре се справи.

Морз прие комплимента с кимване на глава. Лия изглеждаше шокирана. А Малоун беше ядосан.

15

Вашингтон

20:50 ч.

Стефани Нел бе застанала пред Националния природонаучен музей на Конститюшън Авеню. Телефонът й бе звъннал преди половин час и тя бе дошла тук направо от „Мандарин Ориентал“ — хотела, в който отсядаше винаги когато имаше път към столицата.

Сградата, която се извисяваше пред нея, беше част от огромния институт „Смитсониън“, който притежаваше музеи от двете страни на Националната алея с музеите. По протежение на южната страна се издигаха Музеят на американските индианци, Музеят на авиацията и астронавтиката и самият Замък, докато Природонаучният музей, Музеят на американската история и Музеят на афроамериканската история доминираха северната страна. Заедно те образуваха най-големия музеен комплекс в целия свят. Общо 140 милиона експоната. Всеки един от които се оценяваше като национално съкровище. Тази вечер обаче зданието на музея се издигаше притихнало, затворено за посетители.

Стефани влезе и охранителят, който й държеше вратата, я упъти към едно помещение без прозорци, цяла една стена от което беше покрита от цветни монитори, показващи различни части от интериора на музея. Сградата беше на шест етажа с общо 140 хиляди квадратни метра изложбена площ — доста голямо пространство за наблюдаване. Там я очакваше Рик Стам, сегашният уредник на Замъка, макар естествената история да не беше точно неговата стихия. Двамата бяха стари приятели. Неотдавна Рик й бе помогнал да излезе от трудна ситуация. Беше му задължена. Затова, когато й позвъни, тя не намери сили да му откаже.

— Имаш късмет, че бях в града — каза му Стефани.

— Да, наистина. Много ти благодаря, че се отзова.

Рик посочи един от мониторите, на който се виждаха двама мъже, застанали в нещо, което приличаше на библиотека.

— Това е библиотека „Кълман“. Тези хора са там, отпреди да ти се обадя.

Тя познаваше библиотеките на института „Смитсониън“, разположени в обособени места към общо двайсет и един музея и изследователски центъра. Съвкупно те се смятаха за едно от най-големите хранилища на научни знания в света. „Кълман“ се намираше на приземния етаж в Природонаучния музей.

— Мъжът със светла коса е Мартин Томас — каза Рик. — Един от служителите в нашите справочни библиотеки, с безупречна десетгодишна професионална история. Чувал съм, че щял да замести сегашния директор на библиотеката към Музея на американската история.

— А какво прави в „Кълман“ по това време? — попита Стефани. — Тази библиотека няма нищо общо с американската история.

— До нас не стига звук. Другият мъж пристигна и Мартин го доведе право тук.

На монитора се виждаше висок мускулест мъж с гъста къдрава кестенява коса. Той пристъпваше нервно от крак на крак и правеше с ръцете си движения, сякаш искаше да сграбчи нещо. Беше с гръб към камерата и лицето му не се виждаше. Облечен беше с тъмно спортно сако и панталон.

— Какво е това отзад на врата му? — попита Стефани.

— Прилича на родилно петно — отговори Рик. — Доста голямо при това.

— И защо срещата е проблем? — поиска да знае тя. — Допускам, че вечер тук често идват служители на института.

— Мартин работи при нас по един специален проект. Проблемът е, че идването му тази вечер не е заявено предварително. Би трябвало да сме екип, а нямахме никаква представа, че смята да води тук този човек. От охраната са ги забелязали и ми позвъниха. А аз реших да се обадя на теб.

— Ще ми кажеш ли защо?

В тъмното помещение седяха още двама охранители и нейният приятел й хвърли бърз поглед: Не тук и не сега. Но все пак каза:

— Проблемът е, че са влезли през служебния вход.

Което вероятно означаваше: без метални детектори и минимална охрана.

— И ти нямаш представа кой е другият мъж и какво прави тук?

Рик поклати глава.

— Имаш охрана, винаги можеш да повикаш полиция…

— Предпочитам теб.

Стефани разбра. Понякога отплащането за сторена услуга можеше да се окаже твърде досадно.

Той й направи знак да излязат в коридора. Там набързо й обясни, че всичко започнало преди няколко месеца, когато в музейните архиви било забелязано неправомерно проникване в поверителни информационни масиви.

— Не знаех, че „Смитсониън“ има секретен архив — каза Стефани.

— Нямаме, просто някои материали са само за вътрешно ползване.

От записите на видеокамерите бързо се изяснило кой е извършителят — Мартин Томас. Изправен пред фактите, той си признал, че бил помолен да проучи информацията в архива от член на един от консултативните съвети, жена на име Даян Шъруд, която освен това била и съпруга на член на управителния съвет на „Смитсониън“.

— Вдовицата на сенатор Шъруд?

— Същата.

Стефани започваше да усеща деликатността на ситуацията.

В стремежа си да се хареса на госпожа Шъруд Томас се бе нагърбил да й свърши услуга. Но по-интересно й се стори това, че вместо да поиска сметка от нарушителите или да спре достъпа до архивите, Рик ги бе оставил да ползват още няколко пъти поверителните информационни масиви.

— Казах си: какъв по-добър начин да открием какво всъщност става от това тя да ни отведе сама до целта? По онова време Мартин вече работеше за нас, така че го оставихме да прави, каквото бе намислил.

— И какво стана?

— Нещо неочаквано. Мартин отиде до Арканзас, върна се много уплашен, като ни каза, че се разминал със смъртна опасност. И тогава ние се обадихме на Котън Малоун.

— Откъде познаваш Котън?

— Тогава още не го познавах. Но директорът беше чувал за него и ме накара да го проуча. Открих, че навремето работил за теб, но вече бил пенсионер. Така че ние му се обадихме и го наехме.

— Котън е тук? И работи за теб?

— Всъщност в Арканзас. Заедно с някоя си госпожица Вит. Изясняват откъде е минал Мартин Томас и какво интересно има там.

Обикновено процесът протичаше в обратния ред — тя се обаждаше на Котън и или му нареждаше какво да свърши, или го наемаше. Той беше първият, когото бе назначила в отряд „Магелан“, но бе излязъл в ранна пенсия и се бе преместил да живее в Копенхаген. Понастоящем и дванайсетте й служители бяха по задачи или й помагаха да възстанови отряда, временно разформирован след встъпването в длъжност на новия президент. Стефани беше във Вашингтон, за да се срещне с новия министър на правосъдието и да се опита да установи някакви работни взаимоотношения.

— Струва ми се, Рик, че здравата си загазил. Но поне имаш на разположение Котън и Касиопея. Те са добри. И така, какво правя аз тук?

— Смятаме да арестуваме този човек и Мартин Томас. Трябва ми помощта ти. После искам да ми помогнеш да си изясня какво всъщност става. Този вид разследвания са доста далече от моята компетентност.

Вратата на стаята се отвори и един от техниците им каза, че мъжете били тръгнали нанякъде. Стефани и Рик се върнаха тичешком вътре и видяха на монитора как двамата излизат от библиотеката. Томас говореше нещо и жестикулираше към посетителя, който все така се виждаше в гръб.

— Знае къде са камерите — каза Стефани.

— Да.

Томас тръгна към изхода на сградата. Неговият гост го следваше. Когато се обърна към вратата, сакото му се разтвори за миг. Той бърза го закопча, но обективът вече бе уловил нещо тревожно.

— Върни записа! — каза Рик.

Стефани също го бе видяла.

Единият от техниците чукна по клавиатурата. На екрана се появи стоп кадър отпреди няколко секунди. Под разтвореното сако на мъжа се виждаше дръжката на пистолет в кожен кобур, провесен под мишницата.

— Това не ми харесва — каза тя. — Трябва да сложиш край на тази история още сега.

— Искам да разбера какво търсят.

— Може би излагаш на опасност живота на библиотекаря. — Стефани виждаше раздвоението му. — Освен това не ми казваш всичко, нали?

— Имай ми още малко доверие, става ли?

За доверие — имаше му. С Рик Стам не се познаваха от вчера.

На монитора двамата мъже излязоха от библиотеката и светлините след тях угаснаха. Друга камера ги пое нататък и проследи пътя им по коридора, докато накрая минаха през двойна метална врата.

— Тази води към едно крило, което сега се строи и е затворено за посетители — каза Рик.

— Кажи ми как да стигна до там незабелязано.

Стефани притвори безшумно металната врата. За колана й беше защипана малка радиостанция, в ухото си имаше слушалка, а на ревера микрофон.

— Още са там — чу гласа на Рик в ухото си. — Върви право напред и при първия ъгъл завий надясно.

Тя се намираше в полутъмен коридор, тук-там осветен с по някоя самотна крушка. Между плътните сенки се виждаше, че това е строителен обект. Рик й бе обяснил, че тази част от музея някога се ползвала като мазе, макар да се намираше на равнището на земята. Близо година била затворена за ремонт, след който щяла да бъде превърната в допълнителни офиси. Тя бе проникнала вътре от срещуположния край спрямо вратата, от която бяха влезли двамата мъже, като идеята беше да се доближи колкото бе възможно повече, за да открие какво бяха намислили, преди охраната да ги арестува. Всички изходи от сградата бяха затворени и пазачите само чакаха сигнала й, за да се намесят.

В строителния обект нямаше работещи камери. Бяха поставили заграждения, за да не влиза никой вътре, но двамата мъже ги бяха заобиколили. Вероятно онова, което търсеха, се намираше тъкмо тук. Стефани беше леко притеснена, но си каза, че Мартин Томас е в безопасност, докато другият мъж имаше нужда от него. Или поне това се опитваше да си внуши.

Тя запристъпва внимателно напред през лабиринта от жици, тръби, въздухопроводи и всякакви строителни инструменти към мястото, където Рик й бе казал да завие надясно. Чуваше гласовете на двамата, които отекваха от голите стени. Може би бяха дошли тук, за да избегнат изцяло камерите? Наличието на оръжие у единия обаче човъркаше съзнанието й. Слава богу, тя също беше въоръжена — служебната берета си беше в кобура под сакото. Някога бе отказвала да носи оръжие, но с времето се бе научила да играе на сигурно.

Би трябвало да не вдига шум по бетонния под, но отгоре имаше слой пясък, стърготини от гипсокартонените стени и всякакви отпадъци, които скърцаха под краката. Тя се замисли колко солидно бяха построени тези сгради. Конкретната се издигаше на това място от 1910 г., като за това време бе ремонтирана и преустройвана безброй пъти, за да се адаптира към нуждите на един непрестанно изменящ се свят.

Стефани се приближаваше до гласовете, като накрая се озова до въпросния ъгъл с голи стени от гипсокартон.

— … оценявам какво правиш, честна дума.

— Отдавна работя тук, но трябва да ти кажа, че ако някой се задържа на това място, то не е заради заплащането — отвърна друг глас, явно на Томас.

— Златните монети, които ти дадох, ще ти свършат добра работа. Ето още три за труда тази вечер.

В тъмното иззвънтя метал.

— Тези са доста редки — каза Томас. — Лично се поинтересувах. Търсиш още злато, нали така?

Няколко секунди минаха в мълчание.

— Мога да ти помогна — продължи Томас.

— Какво точно искаш от мен?

— Дял от изгубеното съкровище на Конфедерацията, което издирваш.

16

Грант огледа преценяващо Мартин Томас. Може би бе подценил библиотекаря. Даян го бе уверила как човекът щял да окаже пълно съдействие, запленен от факта, че тя беше съпруга на американски сенатор и член на управителния съвет на „Смитсониън“. И наистина, до момента Томас бе изпълнявал всичко, което му се кажеше.

Пътуването до Арканзас се бе оказало важно. Очевидно все още бродеха стражи. Но къде? Никой не знаеше със сигурност. От архивите на ордена бяха оцелели отделни късчета, които обаче бяха достатъчни, за да разбере Даян, че Вещерският камък се съхранява от човек на име Тери Морз, чийто род поддържал вековни връзки с рицарите. И тя бе предложила на Томас да хвърли един поглед на място — нещо, което библиотекарят на драго сърце бе изпълнил. Те си бяха мислили, че появяването по онези места на човек от „Смитсониън“ ще отвори иначе заключени врати, но се бяха излъгали. И все пак научиха нещо полезно: стражът беше все така на поста си.

Предупреждението с провесеното чучело, при това надупчено от куршуми, беше стар номер на ордена за прогонване на нежелани гости. То до такава степен бе разтърсило Томас, че човекът бе духнал, без да научи кой знае какво. От него се искаше да тръгне по следите на онази експедиция от 1909 г., за да установи дали е възможно да се открие златно съкровище. Но явно Тери Морз все още гледаше сериозно на работата си. Затова впоследствие бяха прибягнали до услугите на професионалисти, които да се възползват максимално от лоялността на Морз, представяйки се за членове на ордена. Като замисъл не беше зле и Грант се надяваше всеки момент да получи телефонно обаждане, че Вещерският камък е намерен. Сега основният му проблем беше досадното нищожество, което стоеше насреща му.

— Какво смяташ, че знаеш? — попита той Томас.

— Доста подробно съм изучавал тази тема. Архивите на „Смитсониън“ съдържат информация по въпроса. След Гражданската война са изчезнали милиони долари в злато и сребро. Никой няма представа точно колко. — Томас разтвори шепата си с трите златни монети, които Грант му бе дал. — Повечето пари са били като тези тук. Странен начин на разплащане, не мислиш ли?

— Казах си, че може би ще оцениш историческия аспект.

— Оценявам го. Повече, отколкото си представяш. От това, което вече съм чел, имам чувството, че самият „Смитсониън“ фигурира сред основните търсачи на съкровището, от което се интересуваш. Здраво са работили по въпроса през хиляда деветстотин и девета и след това през седемдесетте.

— Наистина ли? В каква посока?

— А, изпитваш ме, за да видиш колко всъщност знам. Е, добре. Ще ти отговоря с четири думи. Рицарите. На. Златния. Кръг.

— И какво точно знаеш за тях?

— Достатъчно, за да напиша книга. Което смятам да направя. Ще се продаде в много бройки.

Даян бе постъпила глупаво, доверявайки се на този опортюнист. Но ако всичко минеше успешно, те повече нямаше да имат нужда от Мартин Томас. Единственото, което искаха от него за момента, бе да им осигури незабелязано достъп до сградите. Планът бе да му платят и после да го отрежат. Според нея той нямаше да им създава никакви затруднения. И изведнъж това.

— Не си си губил времето — каза Грант.

— Много часове прекарах в четене. Историята си я бива.

— Е, добре — заяви той. — Получаваш дял.

* * *

Стефани слушаше изумена. Мартин Томас не бе известил никого за идването си тук тази вечер, защото не искаше никой да знае. Той сега работеше за себе си и по някаква необяснима причина си бе наумил, че може да се вмъкне незабелязан, освен от нощната охрана, която едва ли щеше да му обърне внимание. Все пак служители на института редовно оставаха да свършат това-онова след работно време. Нищо необичайно, а и Рик й бе казал, че имали право да водят гости в сградата.

Тя се запита какво ли бе искал да каже Томас, декларирайки, че смята да напише книга за изгубеното съкровище на Конфедерацията. И какви бяха тези Рицари на Златния кръг?

— Виж сега — каза другият мъж, — да идем до Замъка, да свършим каквото трябва и да се върнем пак тук. Искам, преди да си тръгна, да хвърля един поглед на още нещо. След това ще обсъдим твоя дял.

Стефани се питаше дали сега не бе моментът да се намеси, защото знаеше, че такива сделки никога не свършват добре.

— За какво да ходим до Замъка? — попита Томас. — И какво още имаш да гледаш тук?

— Ще ти обясня по пътя.

Очевидно Томас не знаеше нищо и по двата въпроса и ако Стефани се намесеше в този момент, Рик също щеше да остане в неведение. И тя остана неподвижно на мястото си.

— Ето люка — каза Томас. — Никога преди не съм слизал оттук.

Чу се стържене на подметки по мръсния бетонен под. После скърцане на панти и глух метален трясък.

— Какво става? — попита Рик в ухото й.

— Не знам — прошепна тя. — Май си тръгват.

— Няма откъде да минат освен покрай теб. Всички други изходи са запечатани заради строежа.

Стефани остана неподвижна, като напрягаше слух. Тишина. Накрая рискува да надникне зад ъгъла.

Пространството от другата страна беше с размер около пет квадратни метра. Две от вътрешните стени бяха недовършени, с открити жици, таванът беше гола бетонна плоча. Помещението свършваше с външната стена на музея, която гледаше към улицата; редицата прозорци в нея бяха тъмни. Единствената светлина идваше от две голи електрически крушки. Недалече от стената видя източника на звука преди малко. Отворен метален капак в пода.

Тя пристъпи по-близо. Вътре не се виждаше никой. Метална стълба се спускаше надолу. Виждаха се изолирани тръби, въздухопроводи и кабели, а най-долу — светлина от друга дупка в земята.

— Влязоха в нещо като тунел — прошепна тя на Рик.

— Минава под Алеята и води към Замъка — чу гласа му в ухото си. — Оттам минават най-вече тръбите на отоплението и климатика, не е изход за навън, но през него може да се ходи.

— Тръгвам след тях — каза Стефани.

— Тунелът е пълен с всякакви гадини. Влизаме там само при необходимост. Освен това можем да ги причакаме на другия край, когато излязат.

— Ти не искаше ли да знаеш какво търсят?

— Искам.

Разумът й крещеше, че това бе работа за някой от агентите й. Но тях ги нямаше наблизо. А пък Томас водеше онзи човек към нещо. Време бе сама да стори същото, на което учеше хората си. Да стисне зъби и да свърши работата.

Грант огледа възхитено тунела. Той знаеше всичко за него: 220 метра дължина, 1,20 ширина, 1,70 височина, построен през 1909 г. Бетонните му стени бяха с лек наклон навън и с почти гладка повърхност. Никой не си бе дал особен труд да ги направи водоустойчиви, затова стените и подът бяха подгизнали от влага, което усилваше усещането за клаустрофобия. Грант не страдаше от такива слабости. През всеки пет метра светеха лампи. Ако не бяха те, човек нямаше да може да види пръста си пред лицето, а долу сигурно гъмжеше от плъхове. Той бе чувал как хората от поддръжката ходели на лов за гризачи, а веднъж дори се бе престрашил да навлезе няколко метра навътре откъм страната на Замъка. Това беше едно от предимствата да си син на уредник в „Смитсониън“.

Разбира се, Мартин Томас не знаеше нищо за това. За библиотекаря той — Грант — беше просто приятел на Даян Шъруд, който плащаше в злато. Колко монети му бе дал досега? Поне десет, без да се броят разноските за пътуването му до Арканзас. Той се запита как ли би реагирала Даян на опита на Томас да ги изнудва. Доколкото я познаваше, сигурно би му дала всичко, което поискаше. В края на краищата имаше достатъчно. Но самата мисъл за подобна мекушавост караше стомаха му да се преобръща. Той сам бе открил това състояние и нямаше никакво намерение да го дели с новоприсъединили се загубеняци.

— Откъде знаеш за тунела? — попита го Томас.

— Баща ми е работил тук навремето.

— Никога не си го споменавал. Но това обяснява широките ти познания за „Смитсониън“.

Грант пресметна, че бяха навлезли поне сто метра навътре в тунела. Тук бяха сами. Стига приказки. Той извади пистолета. И дръпна спусъка.

Стефани напредваше през тунела. Наоколо цареше пълно мъртвило. Въздухът беше горещ, по челото й изби пот. Цяла плетеница тръби и кабели съединяваше Замъка с Природонаучния музей. Тя внимаваше да не се докосва до тях. Внезапен трясък разцепи тишината. Тя се спря.

Напред тунелът завиваше и двамата мъже оставаха скрити от погледа й. Пътят беше осветен от електрически крушки, защитени от метални решетки; сноповете кабели и тръби се губеха в далечината.

— Чуваш ли ме? — прошепна тя в микрофона, прикрепен за ревера й, като закриваше устата си с ръка.

Отговор нямаше. Което не я изненада — все пак беше под земята, заобиколена от тонове бетон. Ушите й пищяха от изстрела. Тя провери с ръка пистолета под сакото си и продължи да крачи слепешком напред. Колко ли беше разстоянието през Алеята? Няколкостотин метра със сигурност.

Стефани стигна до завоя и надникна зад ъгъла. На трийсетина метра напред имаше труп. Тя изтича и разпозна Мартин Томас, проснат по лице на пода. Струйка кръв бе потекла от дупката в тила му. Нямаше смисъл да го проверява за пулс — беше мъртъв. По дяволите! Тя бе сгрешила, мислейки, че най-добрата застраховка за Томас е фактът, че другият се нуждае от него. Очевидно случаят не беше такъв.

В далечината чу освобождаването на метално резе, последвано от глухо захлопване на желязна врата. Входът към Замъка. След което лампите угаснаха и отвсякъде я обгърна мрак. За миг усети, че я обзема паника, после се овладя. Стефани усещаше присъствието на трупа близо до себе си, но не можеше да го види. Както не виждаше вече и сноповете тръби и кабели, особено грубите ръбести скоби, с които бяха пристегнати на всеки няколко метра. На всичко отгоре тунелът беше пълен с живот, а местните обитатели със сигурност обичаха тъмнината.

Съзнанието й започна да прехвърля възможните по-нататъшни ходове. Можеше да си свети с мобилния телефон, но така щеше да разкрие присъствието си пред стрелеца. Цялата инфраструктура на тунела беше групирана по протежение на едната му стена, така че тя би могла да се добере обратно до музея, придържайки се с ръка към другата стена.

Светлините отново се запалиха. Стефани примигна няколко пъти, докато зениците й се адаптираха. В тишината се чуха звуци. Ехото не позволяваше да се определи посоката, от която идваха. Тя стисна беретата в ръце, готова да я използва. Към нея се приближаваха стъпки.

Но откъде?

17

Касиопея наблюдаваше тримата мъже, докато заемаха позиции из стаята. В действията им нямаше мисъл и цел, което й показваше, че тези хора бяха аматьори. Наемници. Но все пак бяха съумели да използват Тери Морз като примамка за тях двамата с Котън и тя оценяваше усилието им.

— Познаваш ли тези хора? — попита Лия дядо си.

— Те са рицари.

— Не, не са — обади се Котън, който очевидно бе достигнал до същото заключение — че тримата бяха наемници.

Лидерът даде знак на един от колегите си да щракне няколко снимки на камъка с мобилния си телефон. Този, който даваше командите, беше нисък и набит, със сплескан боксьорски нос, редки зъби и гъста черна коса.

— За това ли сте дошли? — попита Котън.

— Именно. Но ти леко промени плана.

Нищо в цялата ситуация не изглеждаше наред. А обстоятелството, че Лия се бе озовала по средата на тази каша, особено тревожеше Касиопея. Тери Морз нямаше никаква представа с какво и с кого си имаше работа.

Мъжът приключи със снимките. Тя си каза, че ако можеше да сложат ръка на всички телефони в стаята, това би било най-прекият път към целта.

— Направих, каквото искахте от мен — каза Морз. — Докарах ги тук.

— Да, така е — съгласи се мъжът. — Браво на теб. И така, кажете ми какво правите вие двамата тук?

Котън вдигна рамене.

— Никога не бяхме идвали и си казахме, че една екскурзия по тия места ще ни освежи.

Лидерът се изсмя.

— Ти си бил голям комик.

— В хижата, където сме отседнали, изнасям дневни и вечерни представления. Мога да ви уредя с билети.

— Чух ви, когато си говорехте в къщата. Какво правят тук двама федерални агенти?

— Ние сме от Службата за преброяване на населението. Събираме информация.

Лидерът сграбчи Лия и опря пистолета в шията й. В погледа на момичето се изписа ужас.

— Не пипай внучката ми, дяволите да те вземат! — изрева Морз.

— Затваряй си устата!

Морз се хвърли напред. Но един от другите двама го изпревари. Мъжът стовари дръжката на пистолета си в слепоочието му и го просна на пода, стенещ от болка. Лия извика от уплаха.

Котън вдигна ръце, преструвайки се, че се предава.

— Няма нужда от тези неща. Можем да се разберем.

— Тогава отговори на въпроса ми.

Пистолетът остана допрян до шията на момичето. Касиопея реши да пробва с истината.

— Както сте чули, ние сме федерални агенти и провеждаме разследване по поръчка на американското правителство. А вие сте здраво загазили.

— Това не е достатъчно.

Морз се опита да се надигне от пода; главата му беше замаяна и стоящият до него мъж лесно го върна с един ритник в изходна позиция. Пчелите си жужаха все така равномерно, без да се интересуват от чуждото присъствие.

Касиопея си представяше какво е станало. Те се бяха появили, показали бяха правилното ръкостискане, използвали бяха верните думи и с Тери се бяха заговорили за миналото и за ордена. Тя не познаваше Тери Морз, но той определено изглеждаше свестен човек, посветил живота си на дълга, завещан му от неговия баща. Доста абсурдно наистина, но поне осмисляше съществуването му. Докато понякога тя самата не можеше да каже на кого принадлежеше животът й. За щастие, имаше Котън, на когото да разчита за помощ. Докато Морз беше съвсем сам, ако не се броеше Лия.

— За последен път ви питам — каза лидерът. — Защо сте тук?

Пистолетът оставаше плътно опрян в шията на Лия. Тя се взря в очите на момичето и видя там повече решителност, отколкото страх. Лия имаше кураж. Също като дядо си.

— Дойдохме и за този камък — добави Котън.

Което беше лъжа, но звучеше правдоподобно. Всъщност тя твърдо вярваше, че това е правилният отговор на въпроса.

— Кой ви праща?

— „Смитсониън“.

Касиопея ги наблюдаваше внимателно, после срещна погледа на Котън. Разбраха се мълчаливо, зелените му очи се присвиха в знак на съгласие. Двамата разчитаха взаимно мислите си и Касиопея знаеше точно какво се иска от нея. Стар номер, но вършеше работа. И тя възкликна:

— Не искам никой да пострада.

Лидерът се обърна и я изгледа, без да пуска Лия.

— Ще ти кажа всичко, което искаш да знаеш.

Тя беше застанала до един от кошерите. Кутиите бяха сковани от тънки дъски и не биха издържали на удари и блъскане.

— Не се правя на герой — продължи тя. — Аз съм просто служител на заплата. Мога да ти разправя подробно защо сме тук.

— Харесва ми отношението ти — каза мъжът, като блъсна Лия встрани и насочи пистолета към Касиопея. — Да чуем.

— Говоря по-лесно без пистолет, насочен в мен.

В гласа й нямаше дори нотка на безпокойство — нещо, което глупакът насреща й би трябвало да е забелязал.

Котън се възползва от това отвличане на вниманието, за да се прокрадне по-близо до масите. Дулото на пистолета бавно се смъкна надолу. Кракът на Котън се вдигна и извъртя във въздуха, а подметката на дясната му обувка се стовари върху един от кошерите. Касиопея замахна с двата си лакътя назад и събори още две от крехките дървени кутии на пода. Тънките като картон дъски изпращяха, капаците и на трите кошера отхвръкнаха встрани, питите с мед се пръснаха по пода. Пчелите, затиснати под развалините и зашеметени за миг, запълзяха като голяма рошава топка по земята, после почти едновременно се вдигнаха във въздуха. Помещението се изпълни с яростно жужене. Насекомите бяха сериозно раздразнени.

Касиопея знаеше малко за пчелите. Например че се събират на рояци и досаждат, но жилят само когато са застрашени. Тримата мъже в никакъв случай не си помагаха, като замахваха срещу тях с пистолетите си. Първото ужилване се падна на мъжа от лявата й страна, който извика от болка. Тя му заби един прав с дясната си ръка и темето му се удари с глухо думкане в дървената стена. Той се смъкна надолу, краката му се подгънаха, ръцете му махаха отчаяно, за да се заловят за нещо, докато накрая пръстите му се вкопчиха в ръба на дървената маса. Вместо да го задържи обаче, масата се обърна върху него; още кошери се пръснаха на пода, изпускайки нови рояци пчели. Касиопея забеляза, че Лия моментално се бе проснала по очи на пода до дядо си.

Тя обаче държеше да вземе телефона, с който единият от мъжете бе снимал камъка, и се хвърли към него през пчелите. Касиопея знаеше също, че наумят ли си да атакуват, пчелите не правят разлика между свой и чужд. Тримата мъже се търкаляха по пода, пляскайки се отчаяно с длани по лицата, вратовете, ушите и скалповете.

— Лягай долу! — извика й Лия. — И не мърдай!

Касиопея легна по очи до тях. Двама от мъжете побягнаха навън. Котън препречи пътя на чернокосия, преди да бе успял да избяга. Ръката с пистолета замахна във въздуха. Чернокосият се престори, че ще го удари отдясно, но едва го закачи отляво, после се хвърли напред през облака от пчели. Котън го изчака да се изравни с него и заби десния си лакът в шията му. След това изви ръката му с пистолета назад през хълбока, после я повдигна нагоре, превъртя мъжа във въздуха и го просна на пода. Пистолетът изтрака встрани. Но чернокосият беше бърз, претърколи се в пълно кълбо напред, после скочи на крака и изтича навън.

Пчелите, вече изцяло вбесени, бяха решили, че всичко живо е враг. Лия и Морз запълзяха към вратата. Касиопея ги последва. Котън взе пистолета от пода и също пристъпи към изхода. Отекнаха изстрели. Куршумите влетяха през отворената врата и се забиха с глух тропот в отсрещната стена.

— Всички долу! — извика Котън.

Облакът от пчели ставаше все по-гъст. Касиопея махна няколко от себе си колкото можеше по-внимателно, за да не усложни допълнително ситуацията. В това време Котън пълзеше по корем към вратата. Тя чу ръмжене на двигател, после хрущене на суха пръст под колелата на автомобил.

— Отидоха си — каза Котън. — Да се махаме от тук.

Те се затичаха към къщата.

— Това не беше добре — каза Касиопея. — Дали да не тръгнем след тях?

Котън поклати глава.

— Те не са наш проблем.

— Май оплесках работата — каза Тери Морз с треперещ глас.

Касиопея нямаше намерение да го опровергава.

— Чуй ме добре сега — каза Котън. — Имаш една възможност да изкупиш вината си. Ако ли не, търси си добър адвокат, за да ви отърве и двамата от затвора.

18

Дани шофираше по шосетата на окръг Блаунт, които познаваше като петте си пръста. Чистачките се поклащаха ритмично; той виждаше ясно пред себе си. Толкова много неща се бяха променили по тези места; пейзажът нямаше нищо общо с едно време, също както и животът му. Издигнал се бе до пост, който се смяташе от повечето хора за най-високия в света, но кариерата му вече бе приключила. В същото време едва бе минал пенсионна възраст, а умствено се чувстваше на не повече от петдесет. Но с какво би могъл да се захване? Доброто възпитание изискваше да не критикува нито приемника си, нито Конгреса. В името на нещо, което наричаха опазване на достойнството на длъжността. Така че, ако трябваше да съди по историческите прецеденти, единственото, което би могъл да направи, бе да си напише мемоарите, да основе библиотека, да прегърне някаква благотворителна кауза и да се оглежда за хора, готови да се разделят със значителна сума, за да чуят частица от натрупаната му мъдрост.

А каква мъдрост би могъл да предложи на въпросните хора? Той беше обикновен човек от Тенеси, който имаше талант за политика. Воденето на изборни кампании беше в кръвта му. Никой никога не го бе побеждавал на избори. Двете му кандидатирания за президент бяха завършвали с разгромяващи победи. Тези кампании щяха да му липсват. Обичаше да общува с избирателите. Беше честен и прям, гледаше хората в очите и казваше това, което мислеше. Така, разбира се, си бе навличал неприятности през годините, но си бе създал и репутация. Приятелите му го обичаха, враговете му се бояха от него.

Само два негови провала не му даваха покой. Онази нощ, пожарът, смъртта на Мери, и неспособността му да направи Полийн щастлива. И двата бяха непоправими.

Наближаваше девет вечерта. Гората се издигаше от двете му страни като плътна маса от непрогледни сенки. Досега не бе срещнал никого по шосето, което не беше необичайно. Дани спря на кръстовището с пътя, който водеше за къщата на семейство Шъруд. Вдясно видя фаровете на приближаващ се автомобил, който профуча през кръстовището в посоката, в която и той се канеше да завие.

Колата привлече вниманието му. Черен линкълн седан. Колите бяха неговата стихия. Като президент бе запазил абонамента си за „Хот Род“, „Кар енд Драйвър“, „Роуд енд Трак“ и още няколко списания за автомобили. А ако през следващите няколко години успееше да си издейства покани за някое и друго изложение на класически автомобили — хм, това нямаше да е никак зле.

Дани беше сложил бележника на съседната седалка. Нямаше да му е лесно да обясни на Даян как се бе озовал у него, но бе предупредил Тейсли, че се налага да разкрие тайната й. От една страна, много искаше да каже истината на Даян — ако не за друго, поне за да изтрие самодоволната усмивка от лицето й. Но това означаваше да я нарани дълбоко, а каквото и да беше мнението му за нея, не беше в негов стил да причинява болка.

Той се чувстваше някак странно сам на неосветеното шосе. Единственото място, където бе оставал сам през последните осем години, беше спалнята му в Белия дом. Тя беше неговото убежище и единствено началникът на канцеларията му бе влизал вътре. Президентът и Първата дама рядко спяха заедно; програмите им бяха толкова различни и почивката толкова нужна, че отделните стаи бяха станали необходимост. Историята познаваше и изключения, но постът в Белия дом като цяло не помагаше за здрав семеен живот. По Закона за бившите президенти му се полагаха пенсия, бюджет за издръжка на офис, здравна осигуровка, както и пожизнена охрана. Той бе приел пенсията, като я раздели с Полийн — Бог му беше свидетел, че жената я заслужаваше, и здравната осигуровка, но бе отказал всичко останало. Ако някой искаше да го убие, можеше да заповяда.

Дани наближаваше алеята за коли пред къщата на семейство Шъруд. През дърветата се виждаше, че лампите още светят. Предната и страничните фасади бяха осветени от прожектори; лъчите им пронизваха сгъстяващата се нощна мъгла. Дали бдението все още продължаваше? Едва ли. Пред входа беше паркирана кола — същият линкълн. Той спря в нечия чужда алея за коли през улицата и загаси светлините, за да спечели малко време, преди да реши какво да прави. Не бе очаквал при Даян все още да има посетители.

Той посегна към скоростния лост, за да изкара колата на шосето и да тръгне обратно към къщи. Утре щеше да свърши и тази работа. Но появата на фарове го накара да спре. Задаваха се откъм лявата му страна и той видя в огледалото как втори седан сви в алеята на семейство Шъруд. Дъждът се стичаше по задното стъкло и размиваше видимостта. Дани свали прозореца и подаде глава навън, за да види как колата взе завоя пред входа на къщата и също спря там. Задната врата се отвори и от нея слезе мъж. Силуетът му изглеждаше познат; прожекторите на верандата осветиха за миг лицето му.

Лушъс Ванс. Какво правеше тук по това време председателят на Камарата на представителите?

От колата слязоха още двама души. Председателят отдавна имаше право на лична охрана, също както и президентът. Агенти на Тайните служби бяха неотклонно до Ванс и на погребението. Сега един от двамата влезе в къщата заедно с него, докато другият остана навън.

Алекс и Ванс не бяха приятели. Единият беше сенатор, другият — конгресмен. И макар двата органа на теория да бяха равнопоставени, всички знаеха, че това не е така. Всеки сенатор притежаваше толкова власт и политическо влияние, колкото председателя на Камарата, независимо дали този факт беше по вкуса на въпросния председател или не. И така, какво правеше Ванс тук?

Преди години, още като нов градски съветник в Меривил, един човек се бе оплакал, че няколко служители от пътното управление не работели целия ден. Вместо това излизали с камиона из гората, за да пият бира и да пушат цигари поне по два часа. Тогавашният му пост беше първият му опит на изборна длъжност и Дани бе решил да направи добро впечатление, затова един ден се скри в гората и зачака. Точно както му бяха казали, се появиха трима служители на пътното, запалиха цигари и извадиха бири. Той носеше фотоапарат и щракна няколко кадъра. Онова, което най-много го шокира, бе, че с тях е и ръководителят им — човек, когото лично бе уредил на работа, за да направи услуга на свой поддръжник. Дани с лекота би могъл да издейства уволнение и на тримата, но вместо това излезе от шубраците, дръпна халката на една бира и си поговори с тях какво може и какво не може да се върши в работно време. След този случай те станаха най-добрите служители и бяха вечно благодарни на градския съветник Дани Даниълс.

Той се съмняваше, че с Лушъс Ванс би могъл да се разбере така. Затова остави бележника в колата и излезе навън. Дани пресече улицата и потърси с поглед една пряка пътека през поляната. Познаваше я добре — тя извеждаше до билото на нисък хълм зад границите на имота, зад който минаваше река. Някъде там неговият приятел бе паднал и намерил смъртта си. Алекс наричаше гората свой офис — място за усамотение, далече от медиите и любопитната публика, където можеше да си запали лулата и да размишлява.

Като дете и юноша Дани бе прекарал много нощи в планината. Баща му беше страстен ловец, майка му — родена и израснала в Апалачите. Той обичаше подгизналия от влага мрачен свят на тъмните гори, острата миризма на мокра пръст във въздуха. Още отдавна се бе научил да не се бои от нищо, просто да си дава сметка за опасностите. Този принцип му бе служил добре и в политиката.

Дани намери пътеката; под краката си нагоре по склона усещаше мек килим от борови иглички. Въпреки мрака и лошото време успяваше да различи завоите. Слава богу, нощното му зрение се беше запазило след годините държавна служба.

Лек ветрец повя между клоните на дърветата, в далечината се чуваше шумът на реката. Излая куче, планинските склонове отвърнаха с ехо. Щурци се обаждаха като фон на останалите звуци. Докато живееше в Белия дом, той обичаше нощното усамотение; още се носеха легенди за ранните му сутрешни обаждания до сънени сътрудници. Между клоните на дърветата видя светещите прозорци на къщата и се надяваше стъклената стена в салона да е оставена без спуснати завеси.

Това не би било необичайно, като се имаше предвид, че на километри пред прозорците се ширеха само гори.

Дани стигна до място, обрасло с папрати, откъдето можеше незабелязано да огледа къщата. Пристъпи внимателно напред, като се ослушваше дали някой от охраната не бе решил да надникне в задния двор. За негов късмет, листата на дърветата, макар и мокри, тук бяха редки. Той с лекота стигна до дънера на едно старо дърво, откъдето ясно се виждаше задната фасада на къщата. Това беше лудост, но Дани не можеше да се сдържи. За пръв път от месец насам се чувстваше истински жив.

Дъждът падаше във вид на мъгла, която се задържаше по пролетните листа над главата му и почти не стигаше до него. Дани с радост констатира, че френските прозорци на къщата не са закрити от капаци или завеси, а осветеният салон се вижда изцяло.

Той видя трима души. Даян, Ванс и още някакъв мъж. На средна възраст, с рижава коса и мустаци, с костюм, но без вратовръзка. Лицето му беше непознато. Дани не чуваше нищо от разговора им, но ги наблюдаваше, седнали с чаши в ръка. Всички алармени системи в мозъка му се включиха едновременно: Тревога! Никакво обяснение не му хрумваше за тази среднощна среща. През целия си съзнателен живот той бе свикнал да мисли като човек, заобиколен от врагове. Наричаше това оправдана параноя. Но този страх от неизвестното бе запазил рефлексите му бързи. А в случая нямаше никакво съмнение, че във влажния нощен въздух бе надвиснала заплаха.

Заедно с цял куп въпроси без отговор.

19

Стефани се взираше и в двете посоки на тунела, а дулото на пистолета следеше погледа й. Откъм музея се зададе мъжка фигура.

Рик Стам. Тя въздъхна облекчено.

— Загубихме връзка по радиото. О, не! — възкликна Рик, като видя трупа на Томас. — Не може да бъде!

— Забрави засега за него. Той е мъртъв. Трябва да се справим с онзи, който го застреля.

Рик кимна, пое дъх, после двамата прекрачиха трупа и продължиха напред. Той я поведе с бърза стъпка през тунела, докато стигнаха до отключена желязна порта в отсрещния му край. Рик я отвори и те се озоваха в осветено пространство с белосани стени; по тавана се кръстосваха всевъзможни кабели, а подът беше от полирани плочки.

— Намираме се под Замъка — прошепна той. — В подземието. Кабинетът ми е наблизо.

Те минаха в следващото помещение, задръстено от витрини, стелажи и едно бюро, отрупано с книжа. Всички предмети очевидно бяха от колекциите на „Смитсониън“, а по стените висяха исторически гравюри и маслени картини, повечето на Замъка.

— Има ли камери в сградата? — попита тихо Стефани.

— Само няколко на приземния етаж в основната зала, която е отворена за посетители. Това е административна сграда. Няма нищо ценно, за да се нуждае от охрана.

— Тогава какво търси онзи мъж тук?

— Честно казано, не знам.

Стефани виждаше колко е разстроен Рик от смъртта на Мартин Томас. За която тя беше точно толкова виновна, колкото и той.

— Може би трябва да уведомим охраната за случилото се.

— Още не!

— Защо?

— Ти ще се оправиш, нали? Това ти е работата.

— Всъщност това е работа на агентите ми.

— Повиках те, защото имах нужда от помощта ти. Трябва да открием онзи мъж и да разберем какво е намислил.

— Без охрана?

Той помълча, сякаш за да събере кураж.

— За момента. Ще се справиш ли?

— Да.

Изведнъж вниманието му бе привлечено от нещо и Рик изтича до една от стените, където висеше метален панел. Той го дръпна и зад него се разкри спирално стълбище, което се изкачваше в нещо като шахта от червени тухли.

— Тази врата е винаги заключена — каза Рик. — Сигурно е минал оттук. Този човек явно добре се ориентира в сградата.

Грант се изкачваше по спираловидното стълбище. Отличителната черта на Замъка бяха деветте му кули, предвидени първоначално да помещават стълбища като това, после асансьори, докато накрая бяха превърнати в офиси, лаборатории и складове. Най-изтъкнатите им обитатели през годините били бухали, които се заселили неканени, но поне прочиствали Алеята от лястовици. След като те си отишли, от Националната зоологическа градина предоставили на Замъка други, но и те впоследствие избягали.

Той знаеше всичко за стълбището, по което се изкачваше сега — построено, за да могат учените да слизат от лабораториите до хранилищата в подземието. Знаеше също, че вратата откъм кабинета на уредника е била запечатана през 70-те, но отворена през 90-те години на XX в. Той бе присъствал в момента, когато баща му бе счупил печата.

Грант спря да се изкачва и бутна навътре една дървена врата на втория етаж, водеща към помещение, което някога бе представлявало оригиналната картинна галерия. Именно от тук бе започнал големият пожар през 1865 г. Сега това беше полутъмно пространство, част от административните офиси на втория етаж и забранено за широката публика. Доколкото Грант си спомняше, целият етаж беше лабиринт от стаи, коридори, ниши и проходи, резултат от десетилетия на безразборно дострояване и престрояване. Макар отвън да изглеждаше непроменен, отвътре Замъка нямаше нищо общо с оригиналната сграда.

Той пресече някогашната галерия и се озова в дълъг тесен коридор. Маслени картини и скулптури украсяваха стените. Подът беше застлан с килим. Стъклени витрини, пълни с експонати, се редуваха с врати на офиси. Първоначално на втория етаж освен картинната галерия се бяха помещавали огромна аудитория на две нива и музей на лабораторни уреди. Първият секретар на „Смитсониън“ Джоузеф Хенри имаше кабинет тук. Но всичко се бе променило след пожара, когато аудиторията бе премахната и целият етаж приспособен за други цели.

Той продължи да крачи по коридора покрай тъмните офиси и накрая навлезе в ротондата.

Стефани се изкачи до галерията на втория етаж. Рик й бе обяснил, че навремето тези скрити стълбища са давали възможност на служителите да се придвижват бързо между етажите. Сега ги ползваше главно той.

Тя се спря и му направи знак да стъпват тихо. Стиснала в ръце беретата за всеки случай, тя го пусна да мине напред, защото знаеше пътя.

— В ротондата е, точно пред Залата на регентите — прошепна в ухото й той. — Там няма нищо с историческа стойност. Аз самият съм подреждал експонатите.

Но очевидно Рик се лъжеше.

Грант се спря в ротондата и възхитено я огледа, припомняйки си как едно време бе обикалял тези стаи. Допреди двайсет и пет години в това осмоъгълно пространство без прозорци се бе помещавал секретариатът на института. Тогава, както и сега, то беше пълно с бюра, столове и канапета и бе служило като преддверие към съседния кабинет на секретаря и към величествената Зала на регентите. По онова време обаче витрините не бяха много, а специално тази, инкрустирана със злато, която заемаше почти цяла стена, я нямаше. Старинна лампа беше оставена да свети върху дървена маса. Той се приближи и прочете табелката, поставена най-отгоре.

С. Дилън Рипли, осми секретар на института „Смитсониън“ някога бил възхваляван за „почти магическото си усещане за перфектния символичен жест“. Той никога не подценявал важността на символиката и церемонията. За встъпването му в длъжност като секретар през 1964 г. неговият предшественик Ленърд Кармайкъл поставил началото на обичая за връчване на церемониалния ключ на новия секретар. В допълнение Рипли поръчал изработването на още два церемониални атрибута, които често се срещат във висшите учебни заведения: Жезъла и Нагръдния знак. Тези три предмета със специална символика се свързват по уникален начин с института „Смитсониън“.

Грант гледаше замислено жезъла, нагръдния знак и най-вече церемониалния ключ, като потрепваше леко с пръсти по стъклото на витрината. Беше голямо — може би метър и петдесет на метър и петдесет. И дебело. Но не непробиваемо.

Той се дръпна крачка назад, насочи пистолета си и дръпна спусъка.

Стефани огледа коридора. Мъжът не се виждаше никъде, вероятно се намираше някъде в обширното помещение в другия край. Изведнъж той се появи в полезрението й, насочил пистолета си към нещо. Чу се изстрел. После звън на строшено стъкло. Явно бе открил онова, което търсеше.

Тя погледна към Рик и той й кимна с глава. Стефани се провикна:

— Аз съм агент на Министерството на правосъдието. Хвърли оръжието и остани на място!

Мъжът се извърна с лице към нея, помисли за миг, после вдигна пистолета и изстреля два куршума в нейната посока.

Грант се дръпна встрани, за да не се вижда откъм коридора.

— Всички изходи са затворени — чу се отново женски глас. — Няма как да избягаш. Хвърли оръжието!

Той стисна зъби и усети как самообладанието го напуска. Този път склонността му към риска го бе подвела.

Тя правосъдието ли каза?

Грант прибра от витрината онова, за което бе дошъл, после надникна зад ъгъла към коридора, откъдето идваше гласът, и за миг зърна нечие лице, което се скри в една от вратите. Той изстреля още два куршума нататък.

Стефани се извъртя и събори Рик на пода, после се просна до него. Куршумите се забиха в стената точно на мястото, където бе стояла, и проникнаха със свистене в галерията от другата страна.

— Стой тук! — каза тя на Рик. — На пода!

Той й кимна в знак на разбиране и тя се надигна на колене, като рискува да надникне зад ъгъла към дъното на коридора. Не се виждаше никой.

Стефани се изправи и тръгна към ротондата, готова във всеки момент да се скрие в някоя от отворените врати на офиси от двете й страни. Още три метра до целта. Тя се ругаеше наум, че бе позволила нещата да стигнат дотук. Придвижи се до края на коридора и надникна в ротондата. И там нямаше никой. Витрината на един от шкафовете с експонати беше разбита, в дървения му гръб се виждаше дупка от куршум. От осмоъгълното помещение водеха множество врати във всички посоки.

— Този път недей да спориш с мен. Вдигни охраната по тревога и повикай полиция. Предполагам, че единственият изход от тук е през двойните врати.

— Точно така. Останалите водят към офиси и заседателни зали.

— Остани на място.

Стефани се втурна да гони убиеца, следвайки единствения възможен път за бягство, който я изведе във вестибюл с бели стени, от който стълбище водеше към долния етаж. Тя се спусна бързо и безшумно, като се придържаше близо до парапета, и се озова на приземния етаж, потънал в призрачен полумрак. Вдясно от нея беше главният вход на сградата откъм Алеята, а право насреща — входът откъм улицата. Мъжът не бе избягал през нито една от тези врати — това би задействало алармата. Затова тя се обърна наляво и се огледа.

Движение привлече вниманието й. Тя се взря с присвити очи в сенките и видя мъжа точно в мига, когато той вдигна оръжието.

* * *

Грант чу как женският глас казва на някого да вдигне по тревога охраната и да повика полиция. После видя преследвачката си — с посивяла руса коса, въоръжена, тя залегна зад една ниска преградна стена във фоайето, близо до изхода към Алеята.

Той бе приклекнал в Аулата между редицата мраморни колони, поддържащи втория етаж. Трите големи френски прозореца зад гърба му не предлагаха изход; бяха заключени и с решетки. Грант познаваше всяка педя от сградата. Единственият път за бягство беше вляво, през сводестата врата, след това по късия свързващ коридор към Шърмър Хол.

Преследвачката му бе заела позиция на петнайсетина метра от него и за да стигне до коридора, той трябваше да пробяга разстояние от десетина метра. Оттам нататък щеше да е в безопасност. Но извън прикритието си той беше лесна мишена. Чу далечен вой на сирени и допусна най-лошото.

Грант насочи пистолета и изстреля два куршума към нея, които рикошираха в стените. След това се затича към коридора, който щеше да го отведе към спасението му.

Стефани бе залегнала зад дебелата стена; над главата й изсвириха куршуми и изчаткаха по железния парапет на стълбището зад гърба й. Надяваше се да задържи мъжа до идването на подкрепление. Далечният вой на сирени беше добър знак. Тя надникна иззад укритието точно в мига, когато той изтича през двойната врата с надпис „Към Шърмър Хол и Трапезарията“. Стефани хукна след него.

Пронизителен електронен звук разцепи въздуха. Противопожарна аларма? Това не беше добре. Вдясно от нея имаше осветен знак за авариен изход. Тя се затича към отворената врата и видя, че излиза на метално стълбище, водещо към врата за навън.

От мъжа нямаше следа. За щастие, Стефани бе успяла да го види отблизо. Около трийсет и пет годишен, с правилен нос, квадратна брадичка, широка челюст, къдрава коса. Тя се върна в главната зала. Вдясно от нея с трясък се отвориха врати и вътре нахълтаха служители от охраната. Алармата спря да вие.

Тя им разказа за случилото се и мъжете се пръснаха в две посоки, някои към уличния изход и парка, другите навътре към Алеята с музеите. Но тя знаеше, че шансът да открият натрапника е твърде малък. Очевидно той от самото начало знаеше точно какво иска и как да избяга от там.

Стефани се изкачи обратно по стълбите към ротондата, където я чакаше Рик. Двама охранители дойдоха при тях. Тя погледна отново разбитата витрина — огромно чудовище, лъщящо от позлата. Пред него бяха разпръснати стъклата.

— Знаеш ли какво е търсил? — попита тя Рик.

— Сега разбирам точно за какво е дошъл.

20

Даян беше все така ядосана на брат си, който поздрави Лушъс Ванс, сякаш бяха първи братовчеди, които не са се виждали от години. От угодническото му държание й се гадеше. Ванс беше просто държавен служител. Властта му беше — в най-добрия случай — преходна. Колко председатели на Камарата на представителите си бяха отишли заради скандали? Много. Почти половината избрани на този пост са го заемали малко повече от година. Един — броени часове. Баща й им казваше „гастрольори“. Даян не изпитваше уважение към политиците. Особено в съвременната им разновидност — политиците на XXI в., които се грижеха повече за собственото си оцеляване, отколкото да свършат нещо полезно. На теория Ванс не беше по-добър от останалите, но все пак имаше нещо привлекателно в необузданата му амбиция — едно качество, което така липсваше на Алекс.

— Сядай — каза брат й. — Имаме да говорим за много неща.

Ванс бе поискал тази среща, след като разбра, че е поканен на погребението, и тя се бе съгласила. Стенният часовник показваше 11:20 вечерта. Само тя и Кенет бяха тук, ако не се брояха Ванс и двамата души от охраната му.

— Още веднъж, Даян, приеми най-искрените ми съболезнования. Макар с Алекс никога да не сме били приятели, не бяхме и врагове. Той служи дълги години на щата си и ще липсва на всички. Много ме е яд, че така се случи.

Ванс се беше настанил удобно в едно от креслата. Тя и Кенет седяха срещу него. Ванс едва мърдаше устните си, когато говореше.

— Освен това се радвам, че имаме възможност да поговорим насаме — продължи той. — Имам добри новини. Пристъпваме към работа. Незабавно.

Това я изненада.

— Готови ли сте?

— Проучил съм въпроса от всички възможни гледни точки. Дори се консултирах с юристи, на които имам доверие. Не виждат проблем. Юрисконсултът на Конгреса също казва, че проблемът е конституционен.

— Ти си се съветвал с него?

— Без неговото одобрение Комисията за правилниците не може да предложи нищо. Не се безпокойте, той е мой човек, лоялен ми е до смърт, вече близо месец работя с него. Разполагам с нужните гласове, за да уредя всичко.

Вълшебни думи.

Даян си представяше колко много пъти в историята на Америка са се провеждали такива тайни срещи в частни домове, далече от общественото полезрение, на които са били вземани съдбоносни решения. Една такава среща, за която се сещаше, беше прословутата вечеря през 1790 г. на Джеферсън, Мадисън и Хамилтън, на която Хамилтън убедил двамата си политически опоненти да подкрепят плана му за намаляване на държавния дълг, а в замяна Вирджиния да бъде мястото на новата столица. При друга подобна среща, през 1861 г., Франсис Блеър бе предал на Робърт Лий молбата на Линкълн Лий да поеме командването на армиите на Севера. Лий отказал, подал оставка като офицер и останал верен на родната си Вирджиния.

— Страхотно — каза Кенет. — Точно това, към което се стремихме.

Даян не споделяше ентусиазма му. Поне засега. Искаше да чуе още.

— Комисията подготвена ли е?

— Ако не беше, нямаше да водим този разговор.

Всякакви процедурни изменения, засягащи Камарата на представителите, трябваше първо да минат през Комисията за правилниците, една от най-старите постоянни комисии в Конгреса. Днес тя беше съставена от 13 членове — девет, назначени от председателя на Камарата, останалите четирима — от малцинството. Известна беше още като Председателската комисия, защото чрез нея ръководството на Конгреса определяше дневния ред на Камарата на представителите. Всяка мярка, преди да бъде поставена на гласуване в пленарната зала, трябваше да мине през Комисията за правилниците.

— И никой не ти се противопостави? — попита Даян.

— Никой от имащите някаква тежест. Моите девет гласа ще правят каквото им кажа. Останалите четирима? — Той вдигна рамене. — На кого му пука за тях? Но ако се замислят, и те ще ме подкрепят, защото ще бъде от полза за всички.

— Това ще бъде един революционен акт — каза тя. — Доста спорен. Ще има последици, които сме длъжни да отчетем.

— Моментът е перфектен. Пресата обвинява Сената, че още не са потвърдили номинациите на Фокс. Дори „Ню Йорк Таймс“ вече призовава за промяна. Камарата е бясна на Сената за отхвърлянето на бивш сенатор, предложен за пост в кабинета. На хората в страната им писна от тези глупости. На нас ни писна. Така че стига! Няма причини да изчакваме повече. Да сложим край на това.

Даян разбираше защо едва сега бе станало възможно да се действа. Необходима беше промяна в Белия дом — промяна, дошла едва с последните избори. Един нов президент — още неизпитан, неуверен в себе си — беше идеалната възможност, от която да се възползват. Срещу стар воин като Дани Даниълс щеше да им бъде трудно да се изправят. А сега естественият обструкционизъм на Сената работеше за тях — дори Белият дом, вбесен от безизходицата, се бе присъединил към хора от гласове, искащи промяна.

Тя отпи от уискито, което си бе наляла.

— Е, добре, да действаме.

— Мисля, че до три дни максимум. Трябва да стане бързо, без протакане. По закон има еднодневно изчакване. След което веднага гласуване. До един час. През този един ден пресата ще надуши, че нещо се готви, но преди да могат да предприемат каквото и да било, всичко ще е приключило.

— А ако стигне до гласуване, ще мине ли?

— Хората ми ще направят всичко необходимо. Имаме близо шейсет процента мнозинство. Но ще се изненадаш колко от отсрещната страна ще се присъединят към нас.

Партията на Ванс владееше Камарата на представителите, Сената, а сега и Белия дом. Но трябваше да се съобразяват и с онези от другата страна на пътеката. За щастие, малцина в Конгреса притежаваха необходимата упоритост на борци. Бяха позьори. По този въпрос обаче възможности за шикалкавене нямаше. Или си с нас, или си против нас. А Ванс беше прав — в предложената промяна имаше много неща, привлекателни и за двете страни.

— Аз съм председателят — каза той. — Това означава, че за мен е важен резултатът. Постигам го, като карам хората под мен да вършат онова, което искам от тях. Нямаше сега да съм тук и да разговарям с вас, ако нещата не бяха сигурни. Това ще им го пробутаме не като политически проблем, а като въпрос на здрав разум. Слава богу, арогантността на Сената от последните месеци изключително много ни улеснява.

Кенет изглеждаше в еуфория. Даян също беше доволна. С години бе слушала тирадите на Алекс за Конгреса и злоупотребите му с власт, и как Сенатът ставал все по-негоден да си върши работата, и как нищо не можело да се направи по въпроса.

Всъщност можеше. Една идея, дошла на мъдреците от Юга много отдавна, която те така и не бяха успели да приложат. Вместо това се бяха оставили да бъдат подмамени по най-глупашки начин да се отделят от Съюза и да започнат гражданска война, която позорно бяха загубили. Томас Джеферсън беше казал: „По един малък бунт от време на време е хубаво нещо, толкова необходимо в света на политиката, колкото бурите във физическия свят“.

И беше прав. Но всичко зависеше от формата на бунта.

— Как се чувстваш? — попита тя. — Скоро ще станеш най-могъщият човек в държавата.

— Да — отвърна той. — Благодарение на теб.

Поговориха още двайсетина минути, после брат й си тръгна — трябваше да се връща в Нашвил. Кенет никога не си бе падал по окръг Блаунт, а и тя не му бе предложила да пренощува там. Предпочиташе да го държи на 300 километра от себе си. Ванс още не си бе тръгнал, а наближаваше един през нощта.

— Да се поразходим отвън — каза й той.

Двамата излязоха на мократа веранда. Дъждът най-после беше спрял.

— Страхотно е тук — каза той. — Къс от рая.

— Смятам да продам къщата.

— Наистина ли? Не предполагах, че толкова я мразиш.

— Тази част от живота ми приключи. Алекс го няма вече. Време е да гледам напред.

Даян чу движение долу в ниското и се надвеси над парапета. В смътната светлина на лампите от верандата видя фигура на мъж, нагазил в ниската трева на задния двор, близо до линията на дърветата. Зад него беше гората — огромно черно петно, което се простираше без прекъсване на километри, чак до хоризонта. Ванс също бе видял мъжа и се провикна:

— Проблем ли има?

Тогава тя се сети, че това е единият от агентите на Тайните служби, който обхождаше периметъра.

— Не, сър. Просто исках да хвърля един поглед.

— Имаше ли причина?

— Стори ми се, че чух нещо.

21

Дани замръзна на място, притиснат до мокрия дънер. Агентът от охраната на Ванс беше застанал на няколко метра от него, в края на осветената част от двора. Той го чу да казва: „Стори ми се, че чух нещо“, и се запита докъде ли би стигнал, за да задоволи любопитството си.

— Какво те притеснява? — попита Ванс от верандата.

— Твърде тъмно е тук. Дори да има някой, не се вижда. Съветвам ви да се приберете вътре.

— Тук е така — обади се Даян. — В планината сме. И да си чул нещо, сигурно е енот или сърна. Имаме и мечки.

Отговор нямаше. Дани знаеше правилата. Агентът не беше там, за да обсъжда ситуацията с клиента, още по-малко да спори с него. Трябваше просто да си върши работата. Да си член на охранителен екип — това изискваше специални личностни качества, равни части бодигард, дипломат и довереник. От друга страна, да ползваш охрана означаваше винаги да има други хора около теб. Трябваше да съгласуваш, да се извърши необходимата подготовка. Запита се дали идването на Ванс бе планирано, или беше въпрос на каприз. Това имаше значение за охраната.

Дани наблюдаваше агента, застанал неподвижно в двора, с лице към него. Разделяше ги стена от черен мрак. Щеше да бъде в безопасност, стига да не издадеше звук или мъжът да не пристъпеше още няколко крачки напред.

— Всичко е наред — обади се Ванс. — Върни се отпред. След малко си тръгваме.

Агентът се оттегли. Дани чак сега забеляза, че бе затаил дъх.

Даян беше застанала до Ванс.

— Липсваше ми — каза й той.

Минали бяха месеци от последната им среща. Връзката им бе започнала преди две години. Кенет ги бе запознал, за да може тя да му обясни необходимото, и Ванс мигновено се заинтригува. Отначало Даян си мислеше, че Ванс само се прави, че й угажда, колкото да се сближи с нея, но после видя, че любопитството му е искрено. Бракът с Алекс беше лишен от интимност. Срещите с Ванс бяха малобройни и винаги на места, далече от Вашингтон и окръг Блаунт. Тя не хранеше никакви илюзии. Човекът беше женен, с три деца, ветеран с девет мандата като член на Конгреса, сега председател на Камарата на представителите. Той не би допуснал да загуби всичко това. Нито пък тя го искаше.

— Де да можех да остана — продължи той.

— Не би било разумно.

— Това, което ти казах преди малко, е самата истина. Искрено ти съчувствам за смъртта на Алекс. Ужасно нещастие.

— Оценявам думите ти. И въпреки това нямаш нищо против да преспиш с вдовицата.

— Ако обичаш, Даян, не ми чети морал. Ти сама направи своя избор преди много време, още когато съпругът ти беше жив.

Колко лесно се бе случило само, това пресичане на границата на благопристойността! Ако преди пет години някой й бе казал, че ще изневери, и то повече от веднъж, Даян би го зашлевила. Но с остаряването бе станала неспокойна. Алекс задоволяваше страстите си с политика. А тя нямаше нищо. Докато не откри старите архиви на баща си и мечтите на отдавна починали хора.

— Мисля, че е редно да запазим благоприличие — каза тя. — Особено сега, когато започнаха да се случват разни неща. Ти ще станеш най-могъщият човек в държавата, а мъжете с голяма власт се нуждаят от съпруги и деца. А не от любовници.

— Да промениш историята е силен афродизиак.

Бяха застанали близо един до друг, горещият му дъх гъделичкаше кожата й. Тя не възрази на тази констатация, която по-добре от всичко останало обясняваше връзката й с него. Той определено искаше името му да се споменава от поколенията. Какво искаше Кенет? Власт и доверие.

А Даян? Тя искаше богатство. Почти през целия си съзнателен живот Даян се бе задоволявала със заплатата на държавен служител. Първо с това, което Алекс изкарваше като член на щатската управа на Тенеси, и после като сенатор. За щастие, той бе наследил имоти, които им бяха помогнали да не затънат в дългове. Но тя никога не бе живяла в разкош и привилегии. Алекс винаги внимаваше с даренията и подаръците от поддръжниците си, като никога не нарушаваше етичните норми. Нито веднъж през мандата си не бе приел някой да плати за негово пътуване; почти никога не допускаше друг да му плати обяда. Вземеш ли нещо, ти го дължиш. Милион пъти бе чувала тези думи. Докато нейната философия беше коренно различна. Онова, което търсеше, може би струваше стотици милиарди долари. Повече от достатъчно, за да живее комфортно до края на живота си. Едва на смъртното си легло нейният баща й бе казал как да намери златото.

— Ти пак отпътува нанякъде — каза Ванс.

Странна смесица от емоции се бореха в душата й. Гордост, алчност, амбиция, чувство за вина. Необичайна комбинация, която едва отскоро се бе научила да овладява.

— Двамата с теб вече няма да спим заедно — заяви Даян.

— Доколкото си спомням, ти го започна.

— Така беше. И аз му слагам край.

— Намерила си си друг?

— Може и така да се каже.

— Дано да оцени с какво се е сдобил.

— Върви си у дома, при семейството. Бъди добро момче, Лушъс. И гледай да не оплескаш работата.

— Нямам намерение да се провалям. Ти ми даде един дар, който планирам да използвам мъдро.

— Почти всеки може да устои на несгодите, но искаш ли да изпиташ характера на някого, дай му власт.

— Това твои думи ли са?

Даян поклати глава. Липсата му на познания по история беше срамна.

— На Линкълн. И е бил прав. Ти ще бъдеш подложен на изпитание. Не се проваляй.

— Нямам такова намерение.

Даян знаеше, че Ванс бе мечтал да стане президент. Преди изборите миналата есен се бе ослушал, за да пробва почвата. Но никой не се бе хванал на неговата игра. Непознаването на историята за пореден път му бе изиграло лоша шега. Само един човек досега бе успял от председател на Камарата на представителите да стане президент — Джеймс Полк през 1845 г. В днешно време този пост отбелязваше края на политическата кариера на един конгресмен. А Ванс се бе задържал на него цели девет години — вечност по стандартите на Конгреса. И се бе възползвал умно от властта, създавайки си повече приятели, отколкото врагове. Но тя знаеше колко го бе заболяло от това, че никой не го подкрепи, особено след като партията му излъчи безхарактерен политик като Уорнър Фокс за президент. Затова подскочи от радост, когато Даян му подсказа как от втори след вицепрезидента по линията на предаване на властта може на практика да стане първият човек в държавата, при това без да се явява на избори.

— Ще променя тази страна веднъж завинаги — заяви той. — Но без теб няма да успея.

Даян оценяваше любезността му, макар да си даваше сметка, че твърде скоро той щеше да я забрави. Но в това нямаше нищо лошо. Тя също имаше свои интереси.

— Една последна целувка? — попита той. — За воина, който отива да се сражава.

Тя се усмихна. Този човек беше невъзможен. Но пък една целувка едва ли щеше да й навреди.

* * *

Дани бе смаян да види как председателят целува вдовицата на един от най-близките му приятели. И това не беше небрежна целувка по бузата. А страстна прегръдка, с впити устни, без каквато и да било съпротива от нейна страна. Не вярваше нито на очите, нито на ушите си, защото се бе приближил достатъчно, за да чуе разговора им.

„Скоро ще станеш най-могъщият човек в държавата.“ Това бе казала Даян на Ванс.

Двамата любовници се отделиха един от друг, после влязоха заедно обратно в къщата. Няколко минути след това се чу как от алеята пред входа потегли автомобил. Ванс си бе тръгнал.

Време бе и Дани да се маха от тази гора.

Докато шофираше към дома, всевъзможни мисли се въртяха в главата на Дани. Но той бе свикнал с това упражнение на мозъка и като президент, когато трябваше да мисли едновременно за хиляди неща. Повечето хора не биха се справили. Но Дани обичаше президентската власт и сега тя болезнено му липсваше. Какво бе казал друг мъж от Тенеси, Андрю Джаксън? Роден съм за бури, тихото време не ми понася. А той току-що се бе озовал в окото на ураган. Дани започна да прехвърля наум плюсовете и минусите, търсейки изход от ситуацията, сламка, за която да се хване, или поне някакво разумно обяснение.

Чистачките скърцаха по предното стъкло. Малки капчици проблясваха за миг в лъчите на фаровете; мокрият асфалт лъщеше като черен лед.

За жалост, досадният зъбобол на съмнението бе отстъпил място на мрачна увереност, че се готви нещо зловещо. Наблюдавайки срещата в дома на семейство Шъруд, той не бе пропуснал да забележи свойската фамилиарност между тримата участници. После сцената на верандата. Изумително! Никой нямаше да му повярва, ако разкажеше. Той самият още не го вярваше.

Но как да постъпи сега? Дойде му идея — налудничава по естеството си, уникална с подхода, който изискваше. През юли с Полийн планираха да подадат документи за развод, а след изтичането на задължителния 60-дневен период за размисъл бракът им щеше да приключи през септември. Тогава щяха да се навършат и осем месеца, откакто бе напуснал президентския пост. Двамата щяха да направят съвместно изявление, изказвайки съжаления за случилото се, след което да се въздържат от всякакви публични коментари. За пред познати обяснението им щеше да бъде, че такива неща се случват, но най-близките им приятели едва ли щяха да бъдат изненадани. Болката от трагичната смърт на Мери продължаваше да ги измъчва. Сега дъщеря им щеше да е вече голяма жена, вероятно омъжена и със свои деца. Музиката бе голямата й страст и той още я чуваше как свири на флейта. Посещението на гроба й бе първата крачка към помирение с миналото.

Но сега му предстоеше още работа. Разбира се, враговете му щяха да го обвинят, че подхранва егото си, да му кажат: Хайде, стига вече! Но преди да напусне поста, му бяха попаднали резултати от допитвания до общественото мнение, според които той още беше популярен в Тенеси. Данните бяха събирани с оглед да се реши къде да се намира президентската му библиотека.

Разбира се, щеше да се намерят и недоволни, но те можеха да вървят по дяволите. Най-близкият му приятел беше мъртъв, а той, без дори да го съзнава, се бе заел да установи защо бе умрял. Дължеше това на Алекс Шъруд и за да го постигне, бе готов на всичко, дори да си навлече врагове. Дани никога не се бе страхувал от битки. Тази смелост го бе направила решителен президент. Военните го уважаваха. Конгресът се страхуваше от него, а народът като цяло го харесваше. Правилно ли бе разчел силите си? И той не можеше да каже. Но бе длъжен да го направи. Заради Алекс.

Докато шофираше в дъжда, Дани не изпитваше никаква сънливост. Напротив, мозъкът му работеше на бързи обороти.

— Не, Дани — каза си той. — Правиш го и заради себе си.

Обичаше да бъде честен със себе си — принцип, който му бе помагал. Знаеше силните и слабите си страни и никога не ги забравяше. Искаше това да се случи. Беше му нужно.

Той отби от шосето, мина по алеята за коли и спря пред вратата на къщата си. Охраната още дежуреше отвън.

— Имате ли нужда от нещо, господин президент? — попита го единият от мъжете, когато мина покрай тях.

— Един трети мандат щеше да ми дойде добре — усмихна се той.

После влезе и смъкна мокрия шлифер от гърба си. Качи се горе, подмина затворената врата на спалнята си и влезе в стаята, където спеше приятелят му. Седна на ръба на леглото, запали нощната лампа и го разтърси.

— Нали си даваш сметка, че съм губернаторът на този щат?

— Аз съм по-старши.

Губернаторът се надигна на лакти в леглото.

— От къде на къде? Ти си обикновен гражданин.

— Имаме неприятности.

И Дани разказа всичко, което бе чул и видял.

— Казвам ти, това събиране беше като сцена от „Седем дни през май“.

Той винаги бе харесвал книгата и филма по нея, в които се разказваше за военнополитическа хунта, опитваща се да завземе властта.

— Крояха нещо — продължи той. — Няма никакво съмнение.

— Това ли е бележникът?

— Да. Даян ме излъга. Тя е пратила някого в апартамента на Алекс, за да го вземе.

— Тя е негова съпруга и, предполагам, единствена наследница.

— А тогава защо да ме лъже?

— Защото не си й симпатичен. Или смята, че не е твоя работа.

— Де да беше толкова просто. Не. Намислили са нещо голямо. Толкова голямо, че тя предупреждаваше Ванс за опиянението от властта.

— Какво можем ти или аз да направим по въпроса?

— Имам една идея.

Губернаторът го изгледа очаквателно.

— На Алекс му оставаха две години. Ти си този, който трябва да му назначи заместник. И двамата знаем какъв човек ти е нужен. Такъв, който след две години да няма никакъв интерес да се кандидатира за нов мандат. Временно изпълняващ. Нищо повече. Човек, който да му топли стола. — Картината се оформяше пред очите му. — Знам, че едно такова назначение може да бъде минно поле за теб. Всякакви хора ще ти напомнят минали услуги, за да се набутат в Сената дори за две години. Каквото и да правиш, няма как да не разсърдиш някого. Затова всички да вървят по дяволите и назначи мен.

Губернаторът се усмихна.

— Ще бъде сантиментално…

Така беше. Досега само един американски политик бе назначаван за сенатор след изслужен президентски мандат.

Андрю Джонсън.

— Ти ще си вторият.

— А това ще е добър ход за теб — каза Дани. — Ще си трая, докато избирателите решат след две години кого искат за сенатор. Няма да ти създам никакви неприятности.

— Не си точно от тези, които си траят.

— Смятам да душа наоколо. Искам да разбера какво, по дяволите, става. Но ти обещавам да бъда послушен.

— Ти нали разбираш, че от един бивш президент се очаква да изчезне?

— Това звучи ужасно. Правя го заради Алекс. — Той помълча, но си каза, че не бива да се надлъгва с лисицата, и добави: — И заради себе си.

— Знаех си, че няма да седнеш и да пишеш мемоари.

Обзела го бе свирепа, хищна амбиция. Същата, която не го бе напускала през осемте години в Белия дом и бе затихнала едва откакто видя клетвата на новия президент.

— Трябва да свърша това — призна си отново Дани. — Имам нужда да го свърша.

— Спомням си, че навремето и аз се нуждаех от разни неща, а ти винаги ги уреждаше. Така че няма проблем, Дани. Ще го направя. Заради Алекс… и заради теб.

В миг усещането за непотребност, което бе изпитвал в последно време, се превърна в целенасочено желание за действие. Беше се върнал в играта.

Планирай работата си и работи върху плановете си.

На лицето му беше изписано облекчение, а в очите му проблясваше дяволито пламъче, когато каза на своя стар приятел:

— Има нещо гнило тук. И смятам да душа, докато открия какво мирише.

22

Малоун гледаше Тери Морз през масата. Търпението му се изчерпваше. Бяха седнали в кухнята и Морз поглеждаше навън през отворения прозорец. Няколко пчели бръмчаха под стряхата покрай мрежата за комари.

— Скоро ще се върнат в кошера си — каза Морз. — След като се успокоят.

Той бе изправил и позакърпил разбитите кошери, после с дим бе успокоил пчелите, за да се върнат по домовете си.

— Пчелите живеят организиран живот. Обичат всичко да им е подредено. В кошера има правила.

Касиопея и Лия седяха до тях. Касиопея също поглеждаше навън, като стискаше в ръка пистолета, който мъжете бяха оставили след себе си.

— Какво ти казаха? — попита Малоун, който бе сложил беретата на масата пред себе си. — Че ще изпълниш дълга си, като ни подмамиш тук ли?

— Да. Те се появиха тук малко преди да дойдете. Знаеха и ръкостискането, и паролата. Баща ми винаги ми е казвал да уважавам хора, които знаят тези неща. Когато дойдохте с Лия, те чакаха в спалнята и слушаха. Мислех да им покажа камъка, затова ви заведох при него.

— Баща ти е живял в друго време — отвърна Малоун. — Оттогава нещата са се променили. Тези хора не се интересуват от Рицарите на Златния кръг.

— Сега виждам това. Сгреших. — Морз погледна внучката си. — Съжалявам, мила.

— Не се притеснявай. Нищо ми няма.

— Кажи ми за този камък — подкани го Малоун. — И бъди честен.

— Сигурно разбираш, че от много време пазя тази тайна.

— Както ти казах, сега времената са различни. Много престъпления са били извършени по тези места, дошъл е Денят на Страшния съд.

По лицето на Морз се изписа примирение.

— Това е един от пет камъка — започна той. — Татко ми беше казал, че неговият баща бил специално избран да пази този. Беше чест, с която той много се гордееше, и ми го завеща.

— А как камъкът се озова при пчелите ти? — попита Касиопея.

— Това е стара история, още когато бях на годините на Лия.

Морз следваше баща си през горите, като се оглеждаше за гърмящи змии и диви прасета. Обичаше тези места. Потоците даваха не само прясна вода, но и риба. В гората имаше сърни, орехи и — любимото му лакомство — череши. Планините Озарк и Уачита бяха неговият дом и той си представяше, че ще остане в тях, докато диша.

Баща му беше властен мъж, към когото всички се отнасяха с голямо уважение. Отглеждаше свине и ловеше диви животни за кожите им. По време на Депресията раздаваше дивечово месо на бедните и се грижеше никой да не гладува. Домашното му уиски беше легендарно сред местните мъже и сред пришълците. Много хора идваха при него за помощ и съвет.

— Къде отиваме? — попита той баща си.

— На лов за крави.

Той бе чувал този израз и преди, тогава си бе помислил, че баща му говори сериозно. Но впоследствие бе разбрал, че значението е друго. Преди винаги баща му бе оседлавал коня си и бе излизал сам в гората на лов за крави. Този път обаче го бе взел със себе си и Тери яздеше свой собствен кон и беше препасал своя собствена пушка.

Баща му спря и Тери се изравни с него.

— Виждаш ли онзи извит бук долу до потока? Време е да научиш някои неща. Това е дърво на съкровища. Върху него има издълбани знаци. Ако ги разчетеш правилно, ще те отведат при златото. Ти си първородният ми син. Това значи, че ще бъдеш следващият страж. Ще ти предам всичко, което трябва да знаеш, но само ако искаш да се научиш.

Тери усети как по тялото му премина тръпка. Изведнъж почувства баща си по-близък откогато и да било. Имаше ли по-приятно чувство от това?

— Искам да се науча — каза той.

— Така си и мислех. Виждаш ли онази долчина отвъд потока?

Виждаше я.

— Там има погребан човек. Навираше си носа, където не му беше работа, и получи куршум. Беше доста отдавна. Но такива неща стават от време на време. Трябва да се ходи на лов за крави.

— Ти ли го застреля?

— Баща ми. Но аз бях с него, както ти сега с мен.

Връзката ставаше все по-силна, защото се връщаше още едно поколение назад.

— Мога да направя всичко, което е нужно.

— Вярвам, че можеш.

Продължиха да яздят напред. Навлязоха дълбоко в гората, все по на юг, все по-далече от хижата, следвайки потока. Той бе разучавал много пъти тази част, виждал бе издълбаните фигури на животни, тайнствените надписи, датите, отбелязани върху дънери и скали. Но не знаеше нищо за тяхното значение. Мислеше си, че някой просто си е драскал за удоволствие. Искаше да пита още неща, но знаеше, че това не е добра идея. Неговият баща щеше да му каже всичко, което трябваше да знае, когато му дойдеше времето.

Но той разбираше какво става. Обучението му току-що бе започнало.

— Татко беше корав човек — каза Морз. — По-късно научих, че бил убил трима души, докато ходел на лов за крави.

— Преди казваше друго — отвърна Касиопея.

— Излъгах.

Лия изглеждаше изненадана.

— Никога не си ми казвал за убити хора.

— Защото не съм очаквал от теб да убиваш. Нямаше нужда да знаеш.

— Ти убивал ли си човек? — попита тя дядо си.

— Не можех да го направя. Просто ги подплашвах.

— Какво стана по-нататък с баща ти? Когато сте яздили край потока?

— Отидохме на едно място.

Продължаваха да яздят по тясната пътека. Конете стъпваха уверено, но той се оглеждаше предпазливо наоколо.

— Много злато има заровено тук — каза баща му. — Повече, отколкото човек може да похарчи до края на живота си.

— Защо не го изкопаем?

— Защото не е наше. Чуждо е. Нашата работа е да го пазим. Освен това — добави баща му — не знам как да намеря скривалищата.

Стигнаха билото и теренът стана равен. Баща му спря коня си под една зеленика.

— Погледни тук.

Тери вече бе забелязал изрязаната в кората фигура. Приличаше на змия или нещо такова.

— Не мога да разчитам знаците — каза баща му. — Нямам представа какво означават. Ние само ги пазим. Защитаваме ги. Гледаме да не се загубят. Затова, преди да си отида от този свят, ще ти покажа всички, които знам.

— Но това така и не стана — каза Морз. — Татко умря година след това. Паднал от коня, докато бил на лов за крави.

— Кажи за камъка — подкани го Малоун.

— Той ми го показа. Онзи първи ден, когато видяхме змията върху дървото.

— Има обикновени стражи, а има и специални, като нас — каза баща му. — Няма съмнение, че в земята наоколо е заровено много злато. Но има още нещо, изключително важно. А аз не знам как да го открия.

Няколко минути яздиха мълчаливо. После баща му спря и слезе от коня. Тери направи същото. В шубраците под няколко бряста видя ръждясалите останки на стара огнеупорна каса.

— Тази каса е от една спирка на дилижанса близо до Хот Спрингс, която е била ограбена през седемдесетте години на миналия век.

От едната страна под слоя ръжда едва се различаваше надпис: УЕЛС ФАРГО.

— Джеси Джеймс я е оставил тук, след като е заровил златото от нея. Бил е Рицар на Златния кръг. Златото от всички банки, които е обрал, е скрито в тези планини, собственост на ордена. Но има още нещо. Нещо много важно, което знам от баща ми.

— Повечето от това злато го няма вече — каза Морз.

Малоун го изгледа озадачено.

— Дошли са и са го взели.

— Кой? — попита Касиопея.

— Рицарите. Обиколили навсякъде и си прибрали златото, като оставили само малко.

— И какво са направили с него?

— Събрали го на едно място. Казвали му „трезора“. Ние не знаем къде се намира, знаем само, че е събрано заедно. Оставили са само няколко от по-малките скривалища. Но дядо и татко са получили много специална задача, която аз наследих. Ние пазихме камъка.

— И защо той е толкова важен?

— Показва пътя към трезора.

23

Вашингтон

22:45 ч.

Стефани се оттегли от ротондата, докато охраната на „Смитсониън“ и местната полиция оглеждаха разбития шкаф. Рик си мълчеше и се правеше, че нищо не знае. Един от вашингтонските полицаи се приближи към нея и поиска информация. Първата й мисъл бе да му каже за убийството на Томас, но в очите на Рик се четеше отчаяна молба и тя реши да си замълчи. Показа значката си от отряд „Магелан“ и каза на полицаите да отнесат въпросите си до министъра на правосъдието.

— А какво ще правим с трупа на Томас? — попита тя Рик, като го дръпна настрани.

— За момента само двама души знаят за това.

— В какво, за бога, ме намеси?

Стефани се отдалечи, хвърляйки последен поглед към разбития шкаф. Вътре се съхраняваха ритуални предмети, всеки описан върху отпечатана табелка. На задната стена на шкафа беше закачен жезъл, изработен от злато, сребро, диаманти, рубини и полиран смитсонит — минерал, описан най-напред от Джеймс Смитсън и получил неговото име след смъртта му. На табелката пишеше също, че жезълът бил инкрустиран със символи, свързани със Смитсън. Тя знаеше, че университетите ползват жезъла като символ на своята юрисдикция, авторитет и академична независимост. Допускаше, че същите мотиви са въплътени и в този тук, и прочете как той бил връчван на всеки новоизбран секретар на института. В шкафа бяха изложени и поднос от чисто сребро, както и нагръден знак.

Най-отдолу имаше отпечатана табелка с описание на церемониалния ключ:

Традицията този ключ да се предава на новоизбрания секретар води началото си от 1964 г., когато постът се заема от С. Дилън Рипли, осми секретар на „Смитсониън“. Вместо полагане на клетва заемалият дотогава поста Ленърд Кармайкъл предложил церемония по предаване на ключа, подобна на онези, които се провеждат в много университети. По онова време директор на „Смитсониън“ бил Ърл Уорън, председателят на Върховния съд. Той връчил ключа на Рипли преди срещата му с управителния съвет на 23 януари 1964 г. Ключът, означаващ знание и опека, е подходящ като символ на „Смитсониън“. Изработен през 1849 г., този голям месингов ключ може би е отварял някоя от масивните дъбови врати на сградата.

До табелката беше сложена малка дървена кутия с капак; отвътре тя беше подплатена със синьо кадифе. Върху подплатата ясно личеше вдлъбнато очертание. Но ключ нямаше.

— А какво ще ни кажете за липсващия ключ? — попита един от полицаите, който също бе забелязал празната кутия.

— Изваден е за известно време от там — отвърна Рик. — Правим му копие.

— Имате ли представа защо този шкаф е единственият разбит?

— Може да е било случайно — обади се Стефани. — Бързал е да избяга.

— А вие сте тук, защото…?

— Помагам на приятел.

Тя се обърна и погледна Рик, който беше застанал от другата страна на ротондата. Той бавно кимна, за да потвърди думите й, като същевременно й благодари за частичната лъжа.

Чу се звън на мобилен телефон и всички видяха как Рик извади своя, отговори и бързо се отдалечи по коридора. Какво толкова важно имаше в един церемониален ключ, че Мартин Томас трябваше да заплати с живота си за него?

— Стефани!

Тя се обърна.

— Търсят те.

Те слязоха по спираловидното стълбище обратно до кабинета на Рик. От там той я преведе по тунела до Природонаучния музей. Когато стигнаха до трупа на Томас, видяха, че е покрит с чаршаф. До него стоеше човек от охраната. Рик бе заключил вратата откъм Замъка, а в другия край имаше още един охранител.

— Никой няма да влезе тук — каза й той.

Върнаха се обратно в библиотека „Кълман“, където бе започнало всичко. В музея беше тихо като в гробница. През деня тук беше пълно с хора, светлини и шумове. Рик бе казал, че след работно време в сградите не остават чистачи. Всичко се вършеше през деня. В библиотеката ги чакаше мъж. Приличаше на монах със снежнобялата си коса, обграждаща в полукръг голото теме. Пълен, с къси дебели крайници и торбички под очите, но известен с блестящия си ум.

Уорън Уестън. Председателят на Върховния съд. И директор на института „Смитсониън“.

— Радвам се да се запознаем — каза той, ставайки от стола, когато тя влезе в библиотеката.

Рик се обърна да си ходи.

— Не, моля ви. Останете.

— Трябва да се погрижа за Мартин. Ще се върна.

И той излезе.

— Боя се, че аз съм причината да сте намесена — обърна се Уестън към Стефани. — Беше ни нужна помощ и тогава чух, че с Рик сте приятели. Затова го помолих да ви се обади.

— След като намесихте и Котън Малоун. Бихте ли ми казали защо?

— Това е дълга история. Положението е сериозно. И като че ли взема трагичен обрат. Бях информиран за случилото се, затова реших за уместно да разговарям с вас.

— С цялото ми уважение, сър, проблемът не е мой. Тук съм само защото Рик ме помоли за помощ. Включих се слепешком и допуснах ситуацията да ескалира далече извън границите на разумното. Моята агенция се занимава с проблеми на националната сигурност. Случаят е от компетентността на ФБР или на вашингтонската полиция.

— Преди да дойда, разговарях с министъра на правосъдието. Той ме увери, че отряд „Магелан“ е поставен на мое разпореждане.

— Твърде самонадеяно от ваша страна.

— Давам си сметка и се извинявам.

Стефани знаеше какво се случва. Новият министър на правосъдието не се интересуваше от отряда, дори първоначално бе искал да го закрие. Дани бе предотвратил това, но макар отрядът да бе възстановен в стария си състав и със същия бюджет както при предишната администрация, тя не хранеше никакви илюзии. „Магелан“ вече не беше приоритет за Белия дом. Така че сега те просто й намираха работа, колкото да си запълва времето. Не че това не беше важно за нея. Бе далече от мисълта да омаловажава току-що случилото се със смъртта на Томас.

— Изисквам абсолютна дискретност — продължи Уестън. — Която вашата служба може да осигури. Като за момента искам трупът на Мартин Томас да бъде оставен на съхранение за около два дни, докато изясним нещата.

— Вие вероятно си давате сметка, че има извършено престъпление. Той бе убит. Би било равносилно на укриване на доказателства.

— Нещо, което — убеден съм — вашата служба върши редовно, когато решава проблеми на националната сигурност.

Тя долови подигравката в думите му.

— Как смятате да обясните отсъствието на Томас?

— Оставете аз да се погрижа.

Нямаше избор. Стефани извади мобилния си телефон и въведе кода. Апаратът беше специално модифициран за нуждите на отряда, за да набира директно криптирани линии. Когато от другата страна отговориха, тя каза:

— Имаме ситуация в Природонаучния музей, изискваща спешно разчистване. — Помълча за миг, после добави: — По мое нареждане. Ще ви чакат при входа откъм Конститюшън Авеню с допълнителни указания. Действайте!

Тя натисна бутона и прекъсна разговора.

— Впечатляващо — каза Уестън. — Допускам, че във вашата сфера на дейност често умират хора.

— Не толкова цивилни, принудени да вършат несвойствена работа. Предпочитаме да убиваме обучени противници.

По лицето му забеляза, че саркастичната й забележка е попаднала в целта.

— Предполагам, че си го изпросих. — Той й направи знак с ръка да седне и стори същото.

Стефани реши да превключи на по-дипломатичен тон.

— Моля да извините моята несговорчивост, но за разлика от вас аз действам на тъмно. А още не сте ми казали защо бе намесен Котън.

— Споделям разочарованието ви. Заемам поста председател на Върховния съд повече от двайсет години; допускам, че твърде дълго се задържах на него. Не съм пропуснал нито едно заседание на управителния съвет. Колко от моите предшественици могат да кажат това за себе си?

— И аз трябва да знам това, защото…?

По лицето на възрастния мъж се изписа раздразнение.

— Ясно — каза тя. — Държа се предизвикателно. Нещо, на което не сте свикнали с вашите подчинени. Само че аз не съм ви подчинена, не съм адвокат, застанал пред вас да защитава позицията си. А и имах тежка вечер.

— Мартин Томас не е умрял по ваша вина.

— А по чия?

— Нямах представа, че Томас ще бъде тук с онзи човек. Той сам се е изложил на опасност.

— Но ние видяхме пистолета му и го оставихме да прави каквото си иска. Трябваше да го спрем още тогава и сега обвинявам себе си за този пропуск.

— Моля ви, недейте. Поемам изцяло отговорността. Не съм дошъл да търся изкупителна жертва, а помощ.

— Е, добре. Млъквам и слушам.

— Всичко води началото си от отдавна минали времена, още отпреди Гражданската война. Тогава „Смитсониън“ е участвал в опасна игра. Секретар по онова време е бил Джоузеф Хенри, който е искал институтът да запази неутралитет като научна организация, която би трябвало да е над политиката. Но този негов благороден жест разгневил много хора. Трябва да се добави и фактът, че Хенри и Джеф Дейвис били близки приятели. По време на войната сме разполагали с толкова малко средства, че едва сме съумявали да си вършим работата. Към края сме били разорени. Тази ситуация ни е изправила пред някои дилеми. Мартин Томас е научил отнякъде за тях, а Даян Шъруд също проявява необясним интерес.

— Вие разговаряли ли сте някога със сенатор Шъруд за това?

— Да. Около две седмици преди смъртта му. Казах му, че неговата съпруга упражнява натиск върху наш служител. Тя би трябвало да подаде оставка като член на консултативния съвет. И той ме увери, че ще говори с нея. Но очевидно разговорът не се е състоял или пък тя не го е послушала, а сега и сенаторът, и Мартин Томас са мъртви.

— Томас не е бил докрай честен с вас.

И Стефани му разправи какво бе дочула от разговора за изгубеното злато на Конфедерацията, за книгата, която Томас смятал да напише, както и за дяла от плячката, който бе поискал.

— Затова не е казал на никого, че ще идва тук тази вечер и че ще води гост.

Двамата поседяха мълчаливо известно време. Накрая Уестън каза:

— Трябва да ви информирам за някои неща. Поверително.

24

Грант забави крачка до бърз ход. Беше се измъкнал благополучно от Замъка през един от аварийните изходи. Той отвеждаше към парка от южната страна, откъдето по застлани с плочки алеи се излизаше на улиците. Грант знаеше, че около сградите на „Смитсониън“ външните камери се броят на пръсти, тъй като охраната се вълнуваше много повече от онова, което се съхраняваше вътре. Затова, веднъж да пресечеше Индипендънс Авеню, той щеше да потъне в лабиринта от правителствени централи и всичко щеше да е наред. Обстоятелството, че никой не бе тръгнал след него, повдигна духа му. Полицейските сирени, които бе чул, отиваха към Замъка, но онази жена явно бе дошла сама. Той бе успял да й хвърли бегъл поглед и сега се запита дали наистина беше от Министерството на правосъдието.

Убийството на Мартин Томас беше единственият разумен избор. Ако Томас просто си бе свършил работата срещу щедро възнаграждение и не бе поискал още, щеше да го остави на мира. Но явно се бе излъгал в него.

Грант се запита дали подземната връзка между музея и Замъка не е била разкрита. Дали жената бе дошла тъкмо оттам? Или го бе причакала в Замъка? Но откъде би могла да знае къде да го чака? От Томас? Изключено. При телефонния разговор той с нищо не бе показал къде смята да отиде, а само бе поискал достъп до сградата. Томас го бе разбрал едва след като си бяха тръгнали от библиотеката. Явно ги бяха проследили през тунела, което означаваше и друго: бяха открили трупа.

Даян нямаше да се зарадва, когато научеше какво е направил. Тя беше тази, която му бе проправила пътя към „Смитсониън“, свързвайки го с Томас. Със сигурност щеше да й се наложи да отговаря на въпроси, но само ако онези знаеха за връзката между тримата. Надяваше се да не е така. Защото, ако се окажеше, че знаят, съвсем скоро всичко щеше да приключи с ареста му. Нямаше да им отнеме дълго да подредят парченцата на пъзела. Но нещо му казваше, че отсрещната страна работи слепешком.

За съжаление, тази вечер трябваше да се отбива на две места. Едното беше Замъка, другото — Природонаучният музей. Беше взел баджа и магнитната карта за достъп на Томас, като бе възнамерявал да ги използва, за да проникне обратно в музея, след като се сдобиеше с ключа. Но сега тази втора задача бе станала невъзможна.

Грант продължи да крачи напред, покрай безкрайната процесия от улични лампи; ризата му лепнеше от пот. Накрая стигна до Четиринайсета улица. До Музея на холокоста спря такси и с него отиде на Дюпон Съркъл. По това време колите и пешеходците бяха значително пооредели. Той измина още няколко преки, като избегна улицата с посолствата, където имаше много охранителни камери. Най-после пресече реката и се озова в Джорджтаун. От вълнение бе забравил за телефона си, който беше с изключен звук, но сега го извади и погледна дисплея.

Беше получил имейл от Арканзас.

Открих камъка при Морз и направих снимки, които прилагам. Не можах да взема камъка, понеже отнякъде се появиха двама федерални агенти. Опитахме се да разберем какво правят там, но не открихме нищо. Те не знаят кои сме. Избягахме им, но за нас историята приключва дотук. Сбогом.

Тъкмо навреме, няма що. Тази информация му беше нужна преди няколко часа, или по-скоро не. Можеше да загуби кураж. Но… агент на Министерството на правосъдието тук? И двама федерални в Арканзас?

Той отвори снимката, която бе получил. По дяволите! Тери Морз наистина беше пазителят на камъка! Слава богу, оскъдната информация, която двамата с Даян бяха открили в архивите на бащите си, се бе оказала вярна и ги бе отвела до стража. Ако единият камък беше истински, може би и останалите четири щяха да се окажат такива. Даян щеше да е в екстаз. Може би в суматохата дори щеше да забрави за смъртта на Мартин Томас.

Ако не се броеше Даян, нищо друго не го свързваше с Томас; всичките му обаждания до библиотекаря бяха от малкото останали улични телефони в града. Срещите им бяха ставали в апартамента на Томас без свидетели. Освен това тази вечер той внимателно бе избягвал камерите в двете сгради. Освен ако самият Томас не се беше раздрънкал — в което се съмняваше, — нищо не би могло да ги отведе до него.

Златните монети подрънкваха в джоба му. Един и същ номинал: 10 долара.

А в днешно време можеха да се продадат за по няколко хиляди всяка. Тази вечер три му бяха свършили работа — същите, които после бе прибрал от трупа на Томас. Защо да оставя веществени доказателства? Тези трите лично ги бе изкопал от един тайник в Западен Кентъки. Бе го открил по записки на баща си, а Даян му бе помогнала да разшифрова знаците и да открие ръждясалата тенекиена кофа, пълна със злато. Тези пари му бяха помогнали да финансира всичко до момента, но вече бяха на изчерпване. А в останалите семейни архиви не пишеше нищо за други тайници.

Трябваше да открият трезора. Целият му живот занапред зависеше от това. С Даян се познаваха от две години, след като тя бе издирила баща му. Неговият и нейният баща бяха работили по едно и също време в „Смитсониън“ — отначало като приятели, после като врагове. Той и Даян имаха двайсет години разлика. Преди две години баща му обичаше да говори за времето, когато бе работил в Замъка, да си спомня за враждата с нейния баща. Бяха се заговорили при първото й идване и още същата вечер Грант я бе поканил на вечеря. След месец вече бяха любовници. Тя беше изумителна жена, толкова различна от всички, които бе познавал.

Снимката на камъка продължаваше да го гледа от дисплея на телефона му. Забеляза надписа. На испански ли беше? Така изглеждаше. Той не си падаше по езиците. А изображенията? Случайни. Видимо без връзка. Или може би не?

Успехите си орденът бе постигнал с хитрост. Със способността да залага капани, да отвлича вниманието и да насочва по фалшиви следи. Баща му отдавна му бе разправял, че някъде в страната имало скривалище, пълно с несметни богатства, всичките събрани от Ордена на Златния кръг. През последните години интересът към ордена се бе съживил. Бяха излезли няколко книги. Една от тях, от някакъв човек в Арканзас, почти бе налучкала истината и това го тревожеше. Мъжът бе научил тайни от семейството си, после бе успял да ги сглоби, разчитайки обозначенията в горите и откривайки няколко от останалите тайници. Но в книгата му не се споменаваше нищо за трезора, което означаваше, че дедите на въпросния автор, които най-вероятно бяха служили като стражи, не са били посветени в истината за камъните.

А сега един от тях вече бе намерен. Оставаха четири.

Той напипа картата на Томас в джоба си. Билетът му за връщане. Трябваше да отиде въпреки риска. Нещо, казано от Мартин Томас, изплува в съзнанието му. Щял да пише книга. В нея щял да се споменава и трезорът. Това би могло да се окаже проблем. Слава богу, Грант бе запазил присъствие на духа и се бе сетил да вземе връзката ключове, на която със сигурност имаше и ключ от апартамента му.

Добре. Време беше да почисти.

25

Стефани слушаше внимателно онова, което й казваше Уестън. Темата определено беше интригуваща.

— През хиляда осемстотин четирийсет и шеста президентът Джеймс Полк решил, че най-бързият начин да увеличи територията е чрез война с Мексико. Повод не било толкова трудно да се намери — Мексико си просело боя още откакто загубило Тексас преди петнайсетина години. И така, Полк провокирал конфликт и след две години сражения разгромил Мексико. Мирният договор от Гуадалупе Идалго придал към Съединените щати територии, които впоследствие щели да се нарекат Аризона, Ню Мексико, Юта, Невада и Калифорния. „Смитсониън“ изпратил екип учени в новоприсъединения Югозапад да го картографират и извършат геологически проучвания; това била една от първите американски научни експедиции. По онова време Джеферсън Дейвис бил министър на войната в кабинета на Франклин Пиърс. Към него тайно се обърнала новосформирана група, наречена Рицарите на Златния кръг.

— Томас ги спомена.

— Той би трябвало да ги знае, защото ги е проучвал. Орденът се интересувал конкретно от Мексико и Карибите, като искал да ги включи в някаква нова южняшка империя. Рицарите са целели политическа реформа чрез присъединяването на нови щати, с които да променят съотношението на силите в Конгреса. Говорело се за Конституционен конвент, който да гарантира правата на Юга. Джеферсън Дейвис бил заинтригуван от идеята. От ордена смятали, че експедицията на „Смитсониън“ ще им даде отлична възможност тихомълком да огледат новоприсъединените територии, които възнамерявали да превърнат в робовладелски щати.

— Доста амбициозно звучи.

— Така е. Като сенатор Джеферсън Дейвис изпълнявал и ролята на регент на „Смитсониън“. Тогава се сближил с нашия секретар Джоузеф Хенри. През петдесет и четвърта използвал тази връзка, за да уреди включването в експедицията на един допълнителен член. Този човек проучил целия югозападен регион и записал всичко в дневник, който накрая предал на Дейвис. Казвал се Ангъс Адамс и също работел в „Смитсониън“. Седем години след това Адамс се записал в армията на Конфедерацията, като станал знаменит шпионин. Макар че бил по-известен с псевдонима си. — Уестън помълча и добави: — Котън.

— Роднина на Малоун, така ли?

— Прапрадядо.

— А вие откъде знаете всичко това?

— Аз проучих родословното дърво на Малоун — обади се Рик Стам, който се бе върнал, докато Уестън държеше лекцията си.

— А какво е станало с онзи дневник?

— Първоначално Ангъс Адамс го предоставил на Замъка заедно с един ключ. Това било в деня на пожара през шейсет и пета.

— Същият, който бе откраднат тази вечер?

— Именно. Но при пожара изчезват и двата предмета. Ключът бил намерен случайно на тавана на Замъка през петдесетте години на миналия век. Докато дневникът липсва.

— Толкова по въпроса, че „Смитсониън“ все гледал да е неутрален и над политиката.

— Сега спазваме това — каза Уестън. — Но преди сто и шейсет години не е било така. Гражданската война е била време на изпитания за всички. Дори в отделни семейства лоялностите били разделени, та какво остава в правителствата или между тези стени…

— А къде точно е Котън? — попита Стефани.

— В Арканзас — отвърна Уестън. — Проверява нещо.

— Допускам, че ще ми обясните какво и защо.

— Абсолютно! Но засега нека се съсредоточим върху Даян Шъруд, защото нейният интерес към темата привлече вниманието ни. Нещо, което не знаете: между шейсетте и деветдесетте баща й Дейвис Лейн е бил директор на Музея на американската история. И бил натрупал значителен изследователски материал за Рицарите на Златния кръг. Господин Малоун прекара няколко дни тук, за да се запознае с него в нашия секретен архив. Записки от експедицията до Арканзас през хиляда деветстотин и девета и тази в Югозападните територии през хиляда осемстотин петдесет и четвърта.

— Имате ли представа защо дъщерята на Лейн проявява такъв интерес към това?

— Честно казано, не знаем.

— Допускам, че има някакво съкровище. Както го нарече Томас, изгубеното злато на Конфедерацията.

— Има такова и нашата институция от доста време се опитва да сложи ръка на него.

Стефани погледна към Рик.

— Има ли връзка между нашия убиец и госпожа Шъруд?

— Ако има, само Мартин би могъл да знае, а той нищо не е споменавал пред нас.

— Би трябвало да има връзка — обади се Уестън. — Но нека действаме внимателно. Тя е вдовица на член на управителния съвет. Както казвате, Томас може да се е опитвал да сключи сделка. Но не бива да забравяме, че тя го е потърсила, за да проникне в нашите архиви.

— А защо е засекретена тази информация? Та това отдавна е история.

— Последното нещо, което бихме желали, е институцията да се превърне в свърталище на иманяри.

— Да не говорим, първо, за скандала, ако се разчуе, и, второ, че държите да запазите съкровището за себе си.

— Госпожице Нел, за мен е важно да разберете в каква ситуация се намираме. Издръжката на „Смитсониън“ е над милиард годишно, а всичко тук се ползва безплатно от посетителите. Никога не сме събирали входна такса и никога няма да събираме. Хората си мислят, че федералното правителство ни плаща сметките. Това не е вярно. Конгресът покрива около седемдесет процента от разходите. Останалите трябва да ги набавим ние, а това са няколкостотин милиона долара годишно само за да излезем на нула. Тези пари идват от дарители, разпръснати по целия свят. Ако паричният поток бъде прекъснат, институцията е обречена. Да, бихме желали да се доберем до тези средства. И, не, не можем да си позволим скандал.

— Да видим каква е актуалната ситуация — каза Стефани. — Първо, през Гражданската война „Смитсониън“ е играл с двата края срещу средата. Второ, имате член на консултативен съвет, който може би е съучастник в убийство. После ваш библиотекар е бил убит, след като сте го изложили на опасност само за да запазите в тайна някакво съкровище на Конфедерацията.

— Винаги ли сте толкова несговорчива с хора, които искат помощта ви? — попита Уестън.

— Само с онези, които укриват информация от мен, както вие сега. Поне ми разкажете за откраднатия ключ.

Уестън кимна на Рик, който каза:

— Никой няма представа какво отключва. Някога всички ключалки в Замъка са се отваряли с подобни старинни ключове. Все още имаме една-две такива, но ключът не пасва на тях. Както пише и на табелката в шкафа, нашият секретар Рипли решил да го включи в церемонията. Дълго време ключът се намирал в кабинета на текущия секретар. Но това прекъснало преди трийсетина години, когато го изложили във витрината. Сега се ползва само при встъпването в длъжност на новоназначения секретар, като му се дава копие.

— Колко копия има?

— Три са у бивши секретари, едно у сегашния, а имам още четири в сейфа, които ще се ползват тепърва.

— И всичките еднакви?

— Аз лично съм ги правил.

— Кажи ми тогава защо онзи мъж е искал оригинала? Той пое огромен риск, като дойде тук да го вземе.

— За жалост, ето нещо, което очакваме вие да изясните.

— Господин председател, независимо какво ви е казал министърът, това е проблем от компетентността на правоохранителните органи, не на разузнавателна агенция. Извършено е убийство. Би трябвало да сезирате полицията и ФБР и да им окажете пълно съдействие.

— От правна гледна точка Замъка се намира във Федералния окръг. Местната полиция има юрисдикция само ако ние им я отстъпим. А ФБР идва само ако ги повикаме. Предпочитам да не намесвам нито едните, нито другите. Трябва да пазим това да не се разчуе… поне още малко време.

Стефани можеше да му откаже помощ, но това би предизвикало поредна вражда с новите й шефове. Сегашният министър беше президентски пудел, така че тя отсега знаеше кой ще загуби битката. А не можеше да води войни на всички фронтове, затова предпочете да стисне зъби и да приеме.

— Какво точно искате от мен?

— Да проведете щателно разследване. Да помогнете на Рик да намери отговори на въпросите си. И най-важното — да откриете убиеца на Мартин Томас.

— Сигурно си давате сметка, че има други хора, по-подходящи от мен да се справят с тази задача. И един от тях е Котън.

— Знам — отвърна Уестън. — Ще включим и него, когато се върне от Арканзас. Засега можете ли да задвижите нещата?

— Имате ли някакви идеи? — попита тя.

— За начало претърсете апартамента на Томас — каза Уестън. — От архива липсват неща, които не са в кабинета му. Искаме да ни се върнат.

— А откъде да знам какви са тези неща?

— Аз ще дойда с теб — намеси се Рик.

— А как да вляза в апартамента?

— Допускам, че можете да разбивате ключалки.

— Имам известни умения в тази насока.

Рик се усмихна.

— След като всичко приключеше тук тази вечер, двамата с теб бездруго щяхме да вземем Мартин с нас и да отидем да хвърлим едно око.

— Значи наистина си подозирал, че той те лъже?

— Не и преди да го видя с онзи мъж в библиотеката. Което беше още една причина да те повикам.

— Е, добре. Да видим дали има нещо там.

26

Малоун погледна часовника си. Скоро щеше да стане сряда. Какъв ден само! Започнал рано сутринта в една чудесна стая в планинската хижа. И завършил тук — в лепкавата жега на тази пролетна нощ в Арканзас, след като на два пъти го бяха нападали, стреляли бяха по него, а накрая го гониха и пчели.

— Какво представлява трезорът? — попита той Тери Морз.

— Там държат всичкото злато и сребро.

После Морз им разправи цялата история. Започна от втората половина на XIX в., когато стотици тайници били разкрити, а стражите били освободени от задълженията да ги охраняват повече. Рицарите на Златния кръг потъвали в забвение. Оставало някакво лоялно ядро, но било твърде малобройно, за да има някакво влияние. Идеята за ново отцепническо движение изглеждала като недостижима мечта. И така, било взето решение за окрупняване на богатството на ордена, за да бъде по-лесно управляемо и готово за ползване в подходящ момент.

— Това били времената на Клана — каза Морз. — Всички се занимавали с тях и с техните линчове и запалени кръстове. Лоши хора. Нямали нищо общо с рицарите.

Дядото на Малоун се бе разграничил по подобен начин от Ку-клукс-клан.

— Татко помогнал за пренасяне на голяма част от златото от тук до Канзас Сити, откъдето го поели други рицари — продължи Морз. — Каза ми, че копаенето ставало бавно и тихо, за да не бие на очи. Минали трийсет години, докато съберат по-голямата част на едно място.

— Ти не беше ли обяснил, че баща ти не умеел да разчита знаците по дърветата? — попита Касиопея.

— Не е знаел как. Но дошли рицари, които умеели.

— Из цялата страна ли е имало скрити съкровища? — попита Малоун.

— Доколкото знам, били заровени навсякъде, но най-много имало в Арканзас, Тенеси и Кентъки. Колкото по-далече от навлеците от Север, толкова по-лесно било да се скрият.

Това звучеше логично. Колкото по-малко федерални войски имало наоколо, толкова по-голяма свобода на действие имали организации като Рицарите на Златния кръг.

— Още не си ни разправил за трезора — напомни Малоун.

— Защото и аз не знам кой знае колко. Само, че съществува и онзи камък показва пътя към него. Викат му Вещерския камък заради онази фигура с шапката.

Касиопея извади телефона си и Малоун отново разгледа гравираните изображения.

— Откъде се е появил този камък? — попита той Морз.

— Знам тази история от баща ми, а той от неговия дядо.

Каруцата спря почти до дървената ограда. Пътят с издълбаните коловози продължаваше между два реда дървета още десет километра изток и стигаше чак до града. Преди няколко дни оттук бе минало торнадо и бе проправило своя собствена пътека. Падналите клони на дървета вече бяха отстранени и пътят на впряга от три коня към горите на Арканзас беше разчистен.

— Хубаво дърво на старейшините сте си намерили — провикна се младият каруцар.

Вековният дъб се извисяваше в единия край на двора също както преди седемдесет години, когато семейство Морз се бе заселило по тези места. Дънерът му беше близо два метра в диаметър, а размерът на короната и дебелината на масивните му клони издаваха възрастта и силата му.

— Така е — извика в отговор Грейди Морз. — Чероките са седели под това дърво и са преговаряли с губернатора на територията още през хиляда осемстотин и осемнайсета. Така са получили цялата гора северно от реката.

Такива дървета с могъщи разперени корони, под които да се съвещават местните първенци, бяха нещо обичайно за Арканзас. Грейди Морз особено се гордееше със своето. Той огледа внимателно двамата посетители. Каруцарят беше младо яко биче, докато другият мъж приличаше повече на него. Възрастен, с пепеляво сипаничаво лице и мършаво телосложение, и с бяла брада, стърчаща от издължената долна челюст.

— Трябва да говоря с вас — каза по-възрастният мъж; гласът му беше твърд и отчетлив, като глас на човек, несвикнал да му се възразява.

Грейди стискаше пушката в ръце — елементарна предпазливост в присъствието на непознати.

— За какво?

— За задълженията ви като страж, сър.

Той слезе от каруцата и се провря през една пролука в оградата. Докато се приближаваше към него, Грейди забеляза воднистите очи със зачервени клепачи и тъмни сенки — очи на човек, обладан от демони. Едното око го наблюдаваше внимателно; другото беше замъглено от болест. Бръчките по шията и кафявите петна по ръцете му издаваха напреднала възраст. Оредялата посивяла коса беше в същия цвят като вълнения костюм.

— Може ли да стисна ръката ви? — попита посетителят.

Те се здрависаха; ръката на стареца беше силна, дланта му леко влажна и Грейди усети как безименият и малкият пръст се вплетоха в неговите.

— Вътре ли си? — попита мъжът.

— Вътре съм — отвърна Грейди.

— За около час той разправил на дядо за Вещерския камък — каза Морз. — Носел го със себе си в каруцата.

— Никога не си ми казвал това — обади се Лия.

— Не му беше времето. Трябваше да поемеш и това задължение, което си мислех, че ще си против да направиш. Затова си мълчах.

— А защо го казваш на тези хора?

— Защото не искам нито ти, нито аз да идем в затвора.

— Какво се е случило по-нататък? — попита Малоун. — С камъка?

— Каруцарят и старецът продължили пътя си навътре в гората. След два дни се върнали и казали на дядо, че били скрили камъка, като оставили знаци както винаги.

— Ти си специален — каза старецът на Грейди. — Избран си да поемеш този дълг заради заслугите на семейството ти към каузата.

— Сражавах се във войната и съм убил достатъчно врагове.

— Така ми казаха. Затова искаме сега да пазиш камъка, както си пазил златото ни.

С тези думи старецът се качи на каруцата.

— Имам един въпрос — каза Грейди.

— Чудех се кога ще стигнеш и до него. Оценявам търпението ти. Заради него, както и заради дискретността си, бе избран да изпълниш този върховен дълг. Искаш да знаеш как се казвам, така ли?

Грейди кимна.

— Аз съм Джеферсън Дейвис, бившият президент на Конфедеративните американски щати, а сега непомилван бунтовник, до живот лоялен на нашата велика кауза.

— Това е станало през хиляда осемстотин седемдесет и седма — довърши Морз.

— Джеферсън Дейвис лично е донесъл камъка, така ли?

— Бог ми е свидетел, че да.

Казаното от Морз по нищо не се различаваше от историите, които му бе разправял дядо му за събитията в Джорджия след войната — неща, които малцина по онова време имали привилегията да знаят. По онова време хората всъщност били способни да пазят тайна, защото имали чувство за дълг — както към дадена кауза, така и към принципите си.

— Джеф Дейвис е бил рицар високо в йерархията — каза Морз. — Може дори да се окаже, че е бил глава на ордена. Не знам. Камъните са били общо пет. Единият беше при нас, но нищо не ни е казвано за останалите четири.

— А как се озова от земята при пчелите?

Морз се засмя.

— Моят прадядо ги е поизлъгал. Тръгнал е след тях и два дни ги е следил в гората. Знаел е точно къде са заровили камъка. И е показал мястото на татко.

— А кой го изкопа?

— Аз. Преди около четирийсет години. Тогава както сега идваха разни хора да разпитват. Едни такива едва успях да прогоня и си казах, че само с плашене не става тая работа, скоро ще трябва да отупам някого или още по-лошо. Слава богу, не се стигна дотам. Но тогава реших, че камъкът ще е в безопасност, ако го сложа при кошерите.

Малоун оглеждаше изображението на телефона. Закачулената фигура вляво, с широката си роба с избродиран на ръкава кръст, приличаше на член на Ку-клукс-клан. Високата островърха шапка с лента обаче не пасваше. Освен това държеше кръста наопаки. Странно. Той отново прочете надписа на развален испански в горния десен ъгъл. Пътят е опасен. Отиди на 18 места. Потърси картата. Потърси сърцето. Разгледа привидно безразборните знаци и цифри, разпръснати около човека с робата. Извита линия, следвана от буквата „О“ в кръг. Още една извита линия, още едно „О“ в кръг. Всичко това водеше към сърце с написана в него цифра 4. После 8 — N — Р. Всичко това образуваше някаква поредица от подредени символи, които започваха от кръста и описваха нещо като път.

Или може би послание.

27

Стефани погледна часовника си. Минаваше полунощ. Двамата с Рик бяха отишли с неговата кола до жилищния блок в един комплекс, северно от града, където бе живял Мартин Томас. Качиха се на втория етаж и се спряха пред вратата на апартамент 2F.

— Мартин живееше сам тук — каза Рик. — Беше разведен, с три деца. — Той поклати глава. — Което може би обяснява алчността му. Все още не мога да повярвам какво се случи.

Стефани му съчувстваше. Тя неведнъж бе изпращала хората си на явна опасност, като повечето пъти те се бяха завръщали невредими. Имаше обаче и изключения и всяко от тях още смущаваше съня й нощем.

В музея бяха намерили две парченца тел. През годините Стефани бе усвоила някои умения, едно от които беше разбиването на ключалки. Беше изкарала курс в Куонтико, където нейните агенти се обучаваха заедно със служители от разузнаването. Тя хвана с една ръка топката на бравата, а с другата вкара вътре импровизираните шперцове. Отне й малко повече време, отколкото бе очаквала, но накрая бравата поддаде.

Тя отвори вратата. Рик напипа електрическия ключ и го щракна. Още нещо, което бе научила от опит: ако изобщо е възможно, не влизай в непозната стая, без да запалиш осветлението. Само идиоти се лутаха в тъмното. Апартаментът на Томас беше образец на ред и чистота. След кратък оглед установиха, че се състои от всекидневна, кухня, две малки спални и две бани. Повече от достатъчно за сам мъж. Онова, което търсеха, сякаш ги очакваше във всекидневната, която беше претъпкана с книги, разпилени навсякъде, и с обемисти тъмнозелени папки, поизбелели от годините и пристегнати с канап. Върху сгъваема маса беше поставен лаптоп.

— Тези папки са от нашия архив — каза Рик. — Виждам печата ни върху тях.

— Това ли са липсващите документи?

— Така изглежда. Дай ми една минута.

Двамата запрелистваха папките. Някои от документите бяха пожълтели от времето, докато други бяха чисто нови копия. Един бърз преглед установи, че са теренни записки, отчети, кореспонденция, изрезки от вестници, гъсто изписани машинописни листа със смачкани от четене краища.

— Това са материалите от хиляда деветстотин и девета. Определено трябва да си ги приберем — каза той.

— Но Томас ги е взел с ваше разрешение.

— Да. Това беше най-добрият начин да открием какво е намислила госпожа Шъруд. Мартин знаеше как да ги опази.

Книгите бяха на тема Гражданската война и носеха печата на библиотеката към Музея на американската история. Имаше и три пътеводителя на Арканзас със стикери за намалена цена от „Барне енд Ноубъл“.

— Сигурно ги е купил за пътуването си до там — каза Рик, като ги вдигна в ръка.

В другия край на стаята върху конзолна масичка бяха подредени фотографии в рамки на Томас с три деца на различна възраст — най-голямото вече юноша. Скоро и трите щяха да научат, че са останали без баща. Тя си спомни каква болка бе изживял синът й, когато бяха научили за самоубийството на нейния съпруг. Не би го пожелала и на най-върлия си враг.

— Не можем дълго да пазим смъртта му в тайна — каза Стефани. — Не би било честно към близките му, а колкото повече протакаме, толкова повече въпроси ще възникнат.

— Ще им кажем, че Мартин работи по някаква специална задача или нещо такова. После, като минат ден-два, ще съобщим истината. Да се надяваме, че дотогава ще сме разкрили убиеца. Виждам, че имаш проблеми с председателя на Върховния съд. Но той има свои причини и съм сигурен, че са валидни. Да си дадем двайсет и четири часа, какво ще кажеш?

— Надявам се, помниш, че си уредник на Замъка, а не Джеймс Бонд.

— В последно време няколко пъти си го припомням.

Стефани забеляза карти на Западен Арканзас и югозападните Съединени щати заедно с една изрязана статия, пъхнати в найлонов джоб. Статията беше от „Лос Анджелис Хералд Икзаминър“ с дата 1 юни 1973 г. Заглавието с големи букви гласеше:

ИСТОРИЯТА НА ДИЙН ЗА „ЗАРОВЕНО ЗЛАТО“

НЕ Е НИЩО НОВО

Сякаш всичко се преобърна с главата надолу, откакто започнаха изслушванията по „Уотъргейт“. Миналата седмица уволненият съветник към Белия дом Джон Дийн III повдигна въпроса за някакво заровено съкровище.

Според дадените от Дийн показания бившият министър на правосъдието Джон Мичъл бил казал на Х. Р. Холдърман, бившия началник на канцеларията на Белия дом, по време на обяд, на който присъствал и самият Дийн, че „адвокатът по наказателни дела Ф. Лий Бейли имал клиент, който притежавал огромни количества злато и би желал да сключи сделка с правителството, без от това да произтече наказателно преследване срещу клиента му“. Според Дийн Холдърман проявил „неотзивчивост“ по въпроса.

Дийн казал също, че клиентът на Бейли бил предложил да предостави стотици златни кюлчета на Министерството на финансите, за които се твърдяло, че били част от „старо съкровище на ацтеките“, скрито в американския Югозапад. Федералните закони не допускат частни лица да притежават злато.

Дейвис Лейн, директорът на Националния музей на американската история към института „Смитсониън“ оспори това твърдение.

— Първо — каза Лейн в интервю за „Хералд Икзаминър“, — това едва ли е чисто злато, защото кюлчетата съдържат по малко цинк, мед, както и следи от други елементи. Но все пак при цена на златото от 42 долара за унция съкровището като нищо би могло да е на стойност милиарди долари. Освен това не е на ацтеките.

Лейн обясни, че златото принадлежало на Рицарите на Златния кръг — шпионски орден, работил за Конфедерацията, който съществувал отпреди войната някъде до 1916 г. и натрупал около 100 милиарда долара в злато, скрито в хранилища или заровено в тайници по цялата територия на американския Югозапад. Това богатство било предназначено за финансирането на втора гражданска война, каквато така и не избухнала.

Стефани вдигна глава от четивото си.

— Това истина ли е?

— Абсолютно. Лейн е този, през когото историята е изтекла в медиите. Всичко описано с участието на Дийн, Холдърман и Бейли се е случило в действителност.

— Това има пряко отношение към случващото се тук.

— Определено.

Стефани дочете статията докрай.

В отговор до адвокат Бейли Министерството на финансите съобщавало, че трябва да бъде информирано за местонахождението на златото и обстоятелствата по откриването му, преди да предприеме каквото и да било по случая. Като историк, Лейн изрази съчувствие към Бейли и неговите клиенти.

— От тях се иска да разкрият къде се намира съкровището, преди властите изобщо да решат да обсъждат предаването му. Мисля, че Бейли се опитваше да постъпи правилно, а Холдърман сгреши, като го отряза така. Това е опасен прецедент. Сега всеки, който открие злато, ще направи всичко възможно да го изнесе тайно от Щатите, понеже ще знае, че държавата е неотстъпчива. Ще се получи нещо като Бостънското чаено парти, само че наопаки.

Тя потърси в паметта си допълнителни факти по случая.

Наистина, Рузвелт бе забранил притежаването на злато от частни лица. Конгресът приел Закон за златния резерв през 1934 г. Всичко това се бе променило обаче през 74-та, когато Конгресът отново разрешил на частни лица да притежават злато. Което било месеци след написването на статията, която държеше в ръцете си.

— Да открие човек злато преди седемдесет и четвърта би било глупаво — каза тя. — Нищо не би могъл да направи с него в рамките на закона. Но откакто Джералд Форд отново разреши на хората да притежават злато, въпросът стои другояче.

Нейният приятел не каза нищо, но Стефани виждаше безсилния гняв в очите му. Двамата не се познаваха от вчера.

— Рик, все някога ще трябва да ми се довериш и да проговориш.

— Знаеш ли какво? Да съберем всичко това и да се върнем в Замъка. Там можем да разговаряме на спокойствие. Има още някои материали, които трябва да видиш.

Май завесата на тайнственост беше на път да се вдигне.

— Подай ми няколко папки — каза тя — и ще ги пренесем на части до колата.

Седнал в колата си, Грант наблюдаваше жилището на Мартин Томас. След като бе решил как трябва да постъпи, той се бе върнал в апартамента си, бе взел колата и бе дошъл право тук едновременно с жената от Замъка и Рик Стам. Двамата бяха прекарали вече двайсет минути в апартамента. Положението заплашваше да излезе извън контрол. Трябваше да предприеме нещо.

Той изчака и след няколко минути жената от Министерството на правосъдието се появи на вратата, понесла куп папки. Материали, които определено му трябваха. Той познаваше Рик Стам — човекът заемаше същата длъжност, както и баща му едно време. Никога не го бе срещал лично, но редовно се консултираше с книгата му „Замъка“. Какво правеше Стам тук с тази жена?

Той усети лека паника, както навремето, когато беше дете и майка му го хващаше да върши нещо нередно. Мразеше това чувство на безпомощност. Оставаше и въпросът дали неговата връзка с Даян беше публично известна, защото Даян беше свързана с Мартин Томас. Това тепърва щеше да се види, но нещо му казваше, че Томас бе успял да запази всичко в тайна. Може би хората в „Смитсониън“ бяха следили Томас?

Жената пое по една от бетонните пътеки, водещи към колата, с която бе дошла до тук. Той бе паркирал малко по-нататък сред лабиринта от сгради, на едно от местата за живеещи в комплекса. Нямаше как да заподозрат присъствието му. Грант бръкна под сакото си и напипа дръжката на пистолета.

Трябваше да се действа. Също както с Томас.

Стефани чу звук от запалване на двигател. Странно, в този късен час. Шофьорът даде газ и тя видя малък седан. Колата тръгна право към нея, предното дясно стъкло беше свалено. Виждаше се само един силует — на шофьора, и тя различи протегнатата му дясна ръка, в която държеше пистолет. Беше на петнайсет метра.

Тя пусна папките и посегна към своя пистолет. Колата вече беше на пет метра. Дясната й ръка стисна дръжката на оръжието. Три метра.

Стефани извади беретата, но не успя да стреля. Колата се изравни с нея. През отворения прозорец излетяха два куршума и се забиха в гръдния й кош. Колата продължи пътя си, завивайки към изхода. Тя се опита да прочете регистрационния номер, но очите й отказваха да се фокусират. Светът наоколо потъна в мъгла. От двете огнестрелни рани бликаше кръв. Тя посегна надолу с лявата си ръка, за да спре изтичането. Тялото й се люшна на една страна, мускулите на краката й се отпуснаха. Стефани се строполи на земята.

Червените стопове на колата присветнаха гневно в далечината, преди да се скрият зад ъгъла. Шумът от двигателя се отдалечи и затихна.

Тя се бореше да остане в съзнание. Ужасен мрак я обгръщаше отвсякъде. Накрая я погълна изцяло.

28

Западен Арканзас

Сряда, 26 май

2:06 ч.

Малоун лежеше по гръб и слушаше хъркането на Тери Морз. С Касиопея се бяха върнали в хижата и бяха довели със себе си възрастния мъж и внучката му. Бяха поръчали допълнителна стая и Касиопея беше прибрала Лия при себе си, а той делеше своята с Морз. Слава богу, в стаята имаше две отделни легла. Всички бяха изморени, особено Морз, който заспа моментално. Чудеха се какво да правят, но Морз му бе казал, че имали роднини в северните части на щата и още сутринта щели да тръгнат натам. Освен това Малоун се съмняваше, че неканените посетители щяха да се върнат тази нощ. Сигурно една снимка на камъка беше достатъчна за техните нужди. Иначе щяха да рискуват някое и друго ужилване от пчелите, за да го вземат със себе си. Сега камъкът беше в безопасност под леглото му, завит в хавлии.

Преди лягане Малоун с наслада бе взел дълъг душ — благодат след ден като вчерашния. Малко храна също щеше да му дойде добре, но беше твърде късно за румсървис. Макар и стилна, хижата беше далече от „Хилтън“. Хладните чаршафи бяха приятни на допир, но сънят бягаше от очите му, прогонен от грохота на товарния влак в съседното легло.

Всичко случило се извика в съзнанието му спомени от детството. Едва като възрастен той бе научил истината за Рицарите на Златния кръг. Противно на всякакви романтични представи, това си беше подривна организация, открито подкрепяща робството и замесена в убийства и терор. Имаше достатъчно разкази на хора, членували в нея, които доказваха, че насилието винаги бе представлявало съставна част от начина й на действие. И то насилие не само срещу външни хора, а и срещу собствените й рицари. В днешни дни тя без колебание би била определена като опасна терористична организация.

Случилото се с нея след 1865 г. оставаше неясно. От прочетеното бе запомнил, че орденът продължил да съществува още около десетилетие под различни имена. В крайна сметка по-войнствените му клонове се оформили като Ку-клукс-клан, докато основната маса се разтворила в историческите процеси.

Ако можеше да се вярва на Морз, след 70-те години на XIX в. богатството на ордена е било систематично издирвано и събирано на едно място. Еднакво вероятно бе обаче цялото това злато да е сложено в джобовете на някакво богопомазано малцинство от посветени мъже, възползвали се от лоялността на последователите си, за да натрупат баснословни състояния. По онова време това не би било никак трудно за постигане. Слаба държава, неефективно правосъдие, никакъв финансов контрол. Време на колосални богатства, натрупани с безскрупулна алчност. Едва ли някой би забелязал още няколко мултимилионери, появили се буквално от нищото.

Той лежеше с дрехите, като се надяваше сънят да го обхване неусетно. За жалост, бе стигнал до състоянието, в което организмът му включваше адреналиновата помпа, а бутон за изключване просто нямаше. Като член на отряд „Магелан“ бе преживявал цели седмици с по три часа сън на денонощие. Една особеност на професията, която никак не му липсваше.

Мобилният му телефон избръмча. Малоун бе изключил звука със заспиването на Морз. Мислите му се разтвориха в мъгла, докато посягаше към телефона. На дисплея бе изписан непознат номер. Той влезе в банята и затвори вратата, преди да отговори, обзет от ужасно предчувствие.

— Тук е Рик Стам. Имам лоша новина.

Касиопея се събуди. Някой чукаше на вратата. Тя се претърколи от леглото и сграбчи пистолета на нощното шкафче. Лия спеше дълбоко. През шпионката видя Котън, намери магнитната карта от вратата, остави пистолета и излезе при него. По лицето му позна, че нещо лошо се е случило.

— Стефани е простреляна.

— Зле ли е?

— Не е добре. В момента я оперират. Два куршума в гръдния кош. Рик Стам ми позвъни току-що.

Тя докосна с длан рамото му.

— Има ли представа дали ще се оправи?

— Той казва, че била нападната от засада. Едва дишала, когато пристигнала линейката. Освен това Мартин Томас е мъртъв.

Касиопея бе имала своите разногласия със Стефани — и двете бяха със силни характери и умееха да отстояват мненията си. Но никога не би пожелала да я сполети зло.

— Още днес се връщам — каза той. — Искам от теб да останеш тук и да видиш как ще се развият нещата. Трябва да научим повече за този камък.

— Опитвам се да спечеля доверието на Лия. Трябва да я привлечем на наша страна.

— Виж какво можеш да направиш. Аз ще те държа в течение, щом науча нещо.

Тя обви ръце около шията му. Котън изпитваше болка, това беше очевидно, макар че никога нямаше да си го признае. Двамата със Стефани се знаеха не от вчера. Бяха нещо повече от началник и подчинен. Бяха близки приятели, а Котън нямаше много такива. Също като Касиопея, той беше самотник.

— И аз съм спирал куршуми навремето. Влизаше ми в служебните задължения. Но не и в нейния случай. Тя е от офиса.

— Стефани почти не се задържаше в този офис.

— Знам. Напоследък все по-често се излага на рискове. Но човек не може вечно да играе на криеница със смъртта.

Тя се притисна към него и го целуна дълго и страстно.

— Запомни какво ми каза току-що, за играта на криеница.

— Ти също.

— Разбрахме се.

— Ще взема колата, за да стигна до летището. Там ме чака самолет на Министерството на правосъдието.

Същият, който го бе докарал до Арканзас.

— Утре можеш да прибереш колата от там. Ще оставя ключовете в жабката. После ще мислим как да те измъкнем от тук.

— Ще се оправя.

— Не се съмнявам.

Тя го проследи с поглед, докато се прибираше в стаята си.

— Котън…

Той се спря и се обърна.

— Обади се на Дани Даниълс. Той трябва да знае.

Касиопея влезе в стаята и завари Лия будна в леглото.

— Вие двамата да не сте гаджета? — попита тя.

— Наднича през шпионката ли?

— Чух гласове и реших да видя кой е. Това си беше целувка…

— Има нещо такова.

— Готин е.

— Тръгва си за Вашингтон. Трябва да се свършат някои неща там. Аз ще остана при вас.

— Не ни трябва гледачка. Аз и дядо се справяме добре и сами.

— Разбирам. Но сегашната ситуация излиза извън това, с което сте свикнали да се справяте.

— Ти откъде си?

— Живея във Франция, но съм родена и израснала в Испания. По бащина линия корените ми са мавърски, а по майка съм европейка.

— Имаш хубави дрехи. Богата ли си?

— Не съм бедна. Наследих от баща си фирма, с която изкарвам добри пари.

— Често разглеждам сайтове за дрехи. Обичам модата, макар че не мога да се обличам според тенденциите.

Стените определено се пропукваха и Касиопея реши да се пробва в събарянето им. Тя грабна лаптопа и влезе в сайта на проекта си за реконструкция на замъка. Лия седна до нея и двете заедно разгледаха страниците, изпълнени със снимки и информация.

— Това е голямата ми страст — каза тя.

— И тук имаме такъв.

Касиопея бе чувала за въпросния замък, вдъхновен от собствения й проект. Средновековната крепост „Озарк“. Също като нейния замък тя бе замислена като възстановка на френско шато. За разлика от нейния обаче, който тя изграждаше със свои пари, тукашният бе прекратен поради липса на средства.

— В северната част на щата — каза Лия. — Чувала съм за него от хора, които са били там.

Касиопея усещаше, че момичето бе израсло без женско влияние. Обичаше дядо си, но понякога това не беше достатъчно. Затова реши да поддържа разговора.

— Ако си толкова богата, че да строиш замък, защо работиш за федералните?

— Понякога с Котън им помагаме. Разбира се, нямахме представа, че ще се стигне дотук. Беше ни възложено като мисия за установяване на фактите.

— Срам ме е от постъпката на дядо — каза Лия. — Да ви подмами при ония мъже… Адски тъпо.

— Мисля, че той го осъзнава.

— Може ли да ти кажа нещо? Но да си остане между нас!

Касиопея кимна.

— Имам си приятел. Харесваме се. Но знам какво ще каже дядо. Че момчетата са лошо нещо.

— Той просто се грижи за теб.

— Сигурно. Но наистина смята, че всички момчета са лоши. Разбирам, иска да се пазя и да бъда внимателна, каквато съм!

Това младо момиче определено беше зряло за годините си; окото й не трепна дори с пистолет, опрян в шията.

— Чичото на моя приятел също е бил страж. И също е пазил нещо важно като камъка. Говорим си, опитваме се да отгатнем за какво става дума.

— И какво решихте?

— Че дядо и неговият чичо не са луди.

Касиопея усещаше, че това не е краят на историята.

— Ако искаш, мога да ти покажа нещо.

29

Тенеси

Даян не можеше да заспи. Ванс си беше тръгнал отдавна, а тя лежеше и стискаше очи в уютната тъмнина, след като бе изгасила всички лампи в къщата. Изчезналият бележник на брат й не й даваше покой. Някой го бе задигнал от кабинета, в това нямаше съмнение. Но кой? И защо? Номер едно в списъка на заподозрените беше Дани Даниълс, особено след като научи, че медальонът е у него. Той се правеше, че не знае нищо за значението му, но тя бе убедена, че е изпечен лъжец. Дали беше наясно какво точно означават кръстът и кръгът? Дали въпросите му за смъртта на Алекс бяха израз на любопитство или нещо повече?

Спри се, каза си тя. Дани Даниълс едва ли се интересуваше от нея и онова, което бе намислила. Какво му влизаше в работата? Той беше просто приятел на Алекс, който й бе върнал медальона. И тя се запита, за пореден път, кой ли би могъл да вземе бележника. Беше там два дни след като Грант го донесе, и през това време тя го бе изчела целия. За нейна радост, повечето от написаното бяха нахвърляни на ръка размисли, списъци от опорни точки и позовавания на законови текстове — все неща, които значеха нещо за много малко хора и определено не бяха заплаха за никого. Кръстчето в кръг на корицата най-вероятно нямаше да бъде забелязано. Декоративен мотив, поставен от производителя. Тя се бе запитала дали да сподели с Ванс за недискретността на Кенет пред Алекс и за изчезването на бележника, но реши да го запази за себе си. Както и всичко останало.

— Не можеш да го направиш! — каза й Алекс, повишавайки тон.

Седяха заедно в салона на първия етаж.

— Няма да допусна да го направиш — продължи той.

Това я раздразни.

— Не ми е нужно разрешението ти.

— Не ти е нужно, наистина. Само че аз съм сенаторът и мога да спра теб, Кенет и Лушъс Ванс.

— Какъв лицемер! Казваш, че искаш да промениш държавното управление. И хленчиш. А сега ти се предлага начин да го направиш, а ти се дърпаш.

— Това не е просто промяна. Това е революция. Народът трябва да реши дали я иска.

— Искат я и ще я получат. Чрез своите надлежно избрани представители. Ако не им харесва, следващия път да си изберат други. Дава им се възможност на всеки две години да гласуват за Камара на представителите.

— Не е толкова просто и ти го знаеш. Веднъж направено, това не се разваля лесно. А вкусът на властта поражда апетит към нея. Дори малцинството в Камарата, които ще се противопоставят на промяната, ще видят политическите предимства за себе си.

— Какво ти става, Алекс? Боиш се, че ти и приятелите ти в Сената ще изтървете кокала? Сега вие изяждате всичко. Вие сте тези, които се разпореждат с партийните пари и подкрепата на местно ниво. Кандидатите за конгресмени се бият за огризки, а понякога и тях не получават. Трябва сами да набират всеки цент за кампанията си, докато на вас всичко ви се сервира наготово. Но това ще се промени, нали?

— Ти нямаш представа какво се готвиш да отприщиш. Лушъс Ванс не е добър държавник. Той е амбициозен, арогантен и искаше да става президент. Сега на практика ще стане автократ. С повече власт от президента. С повече власт, отколкото би трябвало да се съсредоточи в ръцете на един човек. Държавата ни не е основана на този принцип.

— Тук грешиш, Алекс. Моят план точно възпроизвежда начина, по който тази страна е управлявана през първите трийсет години. Камарата на представителите е доминирала, а Сенатът я е слушал. И сме оцелели. Просто се връщаме обратно към корените си.

— Били сме миниатюрна нация, с миниатюрно централно правителство, което почти нищо не е вършило. Светът се е променил от тогава. Този план, както го наричаш, е бил замислен от хора, желаещи да лишат Севера от способността му да държи Юга в шах. По същество е представлявал обявяване на политическа война. Нещо, което така и не се е реализирало. Може би са си дали сметка, както аз сега, че рискът е прекалено голям.

— Къде е бележникът на Кенет?

— Оставих го във Вашингтон. Ще послужи като убедително доказателство, ако се наложи.

— Не можеш да спреш това, Алекс. Ако не си съгласен, просто се дръпни от пътя ни. Остави Ванс да свърши каквото е необходимо.

— Това, което предлага, ще срещне силна опозиция.

— Разбира се, че опозиция ще има. Но тя ще е много различна от това ти, моят съпруг и действащ сенатор, да крещиш за някакви престъпни заговори. Остави нещата да се развиват.

— Ти трябваше да ми кажеш за това. Ти. Не Кенет.

— Както ти ми каза за любовницата си.

— Как разбра?

— Не съм. Просто подозирах. До този момент.

Той поклати глава и се изсмя горчиво.

— Печелиш точка. Блъфираш като професионалист.

— Аз съм професионалист. Коя е тя?

— Една жена, с която се запознахме във Вашингтон. Но независимо дали ми вярваш или не, аз не съм направил нищо, от което да се срамувам.

— Освен че вероятно си се влюбил в нея.

— Не отричам, че ни е приятно заедно.

— С което всъщност ме нараняваш още повече.

— Ами ти, Даян? Да не си светица?

— Не. Била съм с двама мъже междувременно.

Каза му го, за да го уязви. А не беше и лъжа. Странно, колко бързо любовта преминава в омраза.

— Не съм го подозирал — каза изненадано той. — Но пък от толкова време насам се държим като непознати.

— Затова ме остави на мира. Нека изживея този момент. Баща ми така би се гордял с мен. През целия си живот изучаваше ордена, усвои тайния им език, откри документи, опита се да издири изгубеното. Предаде тази своя страст на мен. Остави ме, Алекс, да довърша започнатото, без да ми пречиш.

— Ще ми се да можех.

Той бе излязъл за късна следобедна разходка. Даян знаеше къде ще отиде — по пътеката през задната част на имота нагоре по склона, към мястото му за размисъл. Щеше да остане там два часа, пушейки лулата си, после да се върне вкъщи, да вечеря и да си легне. Вечерта обаче бяха канени на среща със симпатизанти в Ноксвил. Едно от нещата, които не би пропуснал за нищо на света, бе тази постоянна просия на пари и гласове.

Същия ден Даян бе останала сама в салона да размишлява какво трябва да се направи. Първо Кенет се бе обърнал към нея за помощ, после тя бе намерила Грант, после Мартин Томас от „Смитсониън“ и накрая Алекс.

Колело с много спици, но с нея в средата. А тя наистина бе спала с двама мъже. Лушъс Ванс и Грант Брекинридж. Единият беше моментно увлечение, породено от властта и влиянието му. Другият — плод на дълбок копнеж. Кенет смяташе Грант за безразсъден. Тя го намираше за страстен. Изглеждаше толкова объркан в деня, когато тя пристигна, за да се срещне с баща му. Работеше като асистент в една вашингтонска кантора. Мислил бе да кандидатства право, но се бе отказал, смяташе професията за празно дърдорене. Грант беше жаден за приключения. Което обясняваше защо бе сменил толкова кантори, едва свързвайки двата края.

Докато не се бе появила Даян.

Колко беше скритото злато? На стойност милиарди долари без съмнение. Само чакаше една нова група революционери да го потърсят в името на свободата. Преди много време буйни и безскрупулни мъже бяха изменили курса на развитие на Щатите, като ги бяха разделили с насилие. Това бе грешка. Много по-умно беше да се използват възможностите, предоставени от самата Конституция. Да се работи в нейните рамки. Хората са склонни да вярват в онова, което им звучи най-логично. А планираното от нея и Лушъс определено беше логически издържано.

Беше едва ли не твърде перфектно. И в това бе красотата му. Хората, формулирали първоначалната идея, сами се бяха изумили от елегантната й простота. Но не бяха успели да удържат вълните от радикализъм, които в крайна сметка удавиха Юга. И бяха платили за грешката си със стотици хиляди загинали и с тоталното сгромолясване на онзи начин на живот. Но малцина измежду тях бяха прави за едно. Нещата трябва да се променят отвътре, не отвън.

Тя лежеше по гръб и гледаше в тавана. Една част от нея тъгуваше по Алекс. Той й бе донесъл спокойствие. Никога не бе вдигал ръка срещу нея. Рядко бяха спорили. Даян бе живяла сред привилегии и чувство за собствена значимост. Винаги се бе отнасял към нея възпитано и с уважение, а това значеше много. Но в един момент тя бе започнала да негодува срещу тази насилена учтивост в отношенията им и си бе дала сметка, че има нещо сбъркано в това никога да не посмееш, да не рискуваш, да не пожелаеш да скочиш слепешком в пропастта без предпазна мрежа. Да не живееш.

И ето че тя най-после го бе сторила. Преспивайки с двама мъже. След което бе направила следващата крачка и бе показала на единия как да създаде нова Америка. А на другия бе посочила пътя към богатството. Беше горда и с двете си начинания, резултатите от които скоро щяха да се видят. А Алекс беше готов да я лиши от всичко това. Слава богу, че беше мъртъв.

30

Касиопея не се радваше особено, че трябва да води и Лия със себе си, но я бе взела, за да й показва пътя. Двете се бяха измъкнали от хижата, пъхайки под вратата на Тери Морз бележка, че ще се върнат скоро. Нямаха търпение да изчакат до сутринта. Тя бе научила от Лия, че приятелят й живеел на трийсетина километра от там. Виждали се, когато ходела до града — на пазар или за да свърши някоя работа. Връзката им била главно електронна — есемеси, имейли, видеоразговори — като на повечето млади хора. Дядо й не разбирал от тия съвременни джаджи, което й осигурявало така желаната неприкосновеност на кореспонденцията.

Взеха пикапа, който Лия и дядо й бяха докарали преди това от къщи. За техен късмет, ключовете бяха у момичето. Наближаваше 3:30 сутринта, половинка луна осветяваше хълмовете и притихналите долини. Пътят им ги отведе дълбоко в гората на северозапад от хижата. Лия обясни, че била идвала няколко пъти по тези места с приятеля си. Чичо му бил починал преди години, като му оставил цял куфар с карти и книжа. Приятелят й години наред се опитвал да ги декодира, особено откакто Лия му обяснила за стражите. Явно чичото не му бил казал нищо преди, отнасяйки тайната си в гроба.

— Една вечер дойдохме тук — каза тя. — Дядо не беше вкъщи. Наоколо нямаше жива душа, бяхме съвсем сами.

— И какво правихте тук двамата, останали съвсем сами?

— Нищо чак толкова лошо.

— Разбирам. И аз съм била някога на твоите години.

— Аз много го харесвам.

— Чудесно. Но внимавай докъде можеш да стигнеш с него. Ако и той те харесва, сексът не би имал значение.

— Той ме харесва тъкмо защото това няма значение.

— Браво, добро момиче. Дядо ти би се гордял с теб.

— Не, дядо би го застрелял.

Лия отби от шосето и тръгна по изровения коларски път с дървени огради от двете страни, почти скрити сред джунглата от диви цветя и буренаци, изникнали от канавките.

— Всичката тази земя е на неговия род — каза тя. — Също като нас те я притежават от много, много отдавна.

Пикапът подскачаше и се друсаше по тесния коловоз; фаровете му описваха фигури в мрака. Пътят свърши пред скалист склон, защитен от плътен пояс борове и брястове. Отпред имаше дървена портичка. Касиопея забеляза, че не е заключена. В прахоляка пред нея се търкаляше метална верига, а портичката беше леко открехната. Лия доближи предницата на пикапа до нея, после слезе и я бутна.

— Обикновено е заключена — учуди се тя. — От тук продължаваме пеша.

— Колко има още?

— Около петстотин метра.

Касиопея усети, че я обзема неприятно предчувствие. Защо? И тя не знаеше. Но в главата й дрънчаха алармени звънци.

— Угаси фаровете и паркирай между дърветата — каза тя.

* * *

Касиопея тръгна напред, Лия след нея. Пръстта под краката им беше суха като пясъка в пустинята. Светеха си с фенерче, което измъкнаха изпод предната седалка на пикапа. Пътят им минаваше през високи дървета и гъсти храсталаци; теренът беше по-изразено планински от предишния ден, под краката им хрущяха отронени камъчета. Между облаците тук-там блещукаха звезди. Жужене на цикади заглушаваше шума от стъпките им. Пред тях се откроиха неясни силуети.

Касиопея преброи останките от шест рушащи се сгради с избити прозорци, продънени покриви и съборени стени. Имаше и нещо като преобърнат конвейер.

— Какво е това? — попита тя.

— Изоставена сребърна мина. Има много такива наоколо. Тази отдавна е закрита.

— И семейството на твоя приятел я притежава, така ли?

— Навремето са я давали на концесия. Но сега никой не идва тук освен на лов.

— Е, добре. Покажи ми.

Лагерът се намираше в една долчина, ориентирана в посока изток-запад и постепенно изтъняваща в тясно дефиле, чийто край се губеше в нощния мрак. Чуваше се шум от бърз ручей. Нормално — всяка мина се нуждае от течаща вода, за да функционира.

Влязоха в една от полусъборените сгради. Лъчът на фенерчето освети вътрешен двор, пълен с натрупани на купчина натрошени тухли, каменни плочи и криви ръждясали железа. С времето отпадъците се бяха сбили в плътна маса. От постройката не бе останало почти нищо освен три голи стени и части от покривната конструкция. Намираше се в подножието на един хълм и в миналото бе служила за вход на подземната галерия.

— Това тук не е същото — каза Лия.

Пред тях имаше сводеста врата, висока три метра и горе-долу толкова широка. Беше запушена с купчина камъни и чакъл като от гигантско свлачище. Но в средата й зееше пробита дупка с правилна форма, през която можеше да премине човек.

— Този вход винаги е бил затворен — каза Лия. — Навремето с няколко едри камъка го бяхме запушили, така че едва да се минава с провиране. Мислех да ти покажа какво има от другата страна. Но този отвор го нямаше преди.

Приближиха се и внимателно влязоха в тунела; мракът ги погълна в зиналата си паст. Пред тях галерията се изкачваше полегато в хълма; по стените й още личаха следи от кирките, с които бе прокопана. Въздухът беше спарен и неподвижен.

— Знам историята на това място — каза Лия. — През четирийсетте години на деветнайсети век местните копаели тук олово и сребро и ги изнасяли за Англия. Изкарвали добри пари. После дошла Конфедерацията и поела добива на сребро, докато траела войната. След това войските на Севера взривили мината и оттогава тя стои празна.

— Ако не броим кого?

— Чичото на приятеля ми. Той е пазил много зорко това място, както дядо пази горите. Не е пускал никого. Но отдавна е починал и оттогава тук няма страж.

Двете продължиха да се изкачват в тунела. Над главите им минаваше стар електрически кабел с разръфана текстилна изолация; на всеки няколко метра имаше празни фасонки от електрически крушки. Някога цялото съоръжение е било осветявано. Във въздуха нямаше и следа от течение, значи галерията нямаше изход напред. След трийсетина метра се изправиха през решетъчна преграда от железни пръти с дебелина на палец, забити направо в каменните стени и свод на шахтата. В средата на решетката имаше метална порта с панти и ключалка. Желязото беше покрито с дебел слой ръжда, но пантите и ключалката бяха от месинг. При нормални обстоятелства тази порта би била непреодолима преграда, но сега и тя зееше широко отворена.

— Никога преди не е отключвана — каза Лия. — Опитвали сме се, но не ставаше. Исках да видя дали ти не можеш да направиш нещо.

Алармените звънци в главата на Касиопея се усилиха.

Ключалката приличаше на много други, каквито бе виждала в замъците на Европа, и се отваряше със специално изкован ключ. Дали това тук не беше някое от тайните скривалища на Рицарите на Златния кръг? Ако да, нещо, прочетено неотдавна в Музея на американската история, й подсказваше да подхождат много внимателно. Имало заложени капани. С експлозиви. Но друг глас й казваше, че опасността вече е премахната.

След още няколко метра видя плътна черна линия, очертана върху пръстения под. В подскачащото светло петно на фенерчето различи края на електрически кабел, завършващ с трифазен щепсел. Другият край на кабела се губеше напред в тунела. Проследиха го и видяха, че минава през голяма цепнатина в скалата. Основната галерия продължаваше напред в хълма, но електрическият кабел завиваше в едно странично разклонение. Тя тръгна по него и през къс коридор се озова в съседен тунел. В тъмното бе лесно човек да се загуби. За щастие, по кабела можеха да се ориентират обратно за посоката, от която бяха дошли. Новият тунел беше по-тесен — колкото двама души да застанат един до друг — и достатъчно висок, за да се изправят в цял ръст.

— Някой е знаел точно къде да копае — каза тя на Лия. — Я да видим докъде са стигнали.

След няколко завоя Касиопея пресметна, че се движат приблизително под прав ъгъл спрямо основната галерия. За щастие, нямаше повече разклонения. Не след дълго се озоваха пред дървена врата с железни панти, покрити с ръжда. Имаше резе с халка, но катинарът липсваше. Вратата се отваряше навътре и беше леко открехната, а кабелът минаваше през пролуката.

Тя подаде фенерчето на Лия и бутна вратата. Пантите изскърцаха, но удържаха натиска. Касиопея направи крачка назад и я блъсна с рамо. Вратата помръдна леко. Тя се засили и се хвърли с цялата тежест на тялото си върху нея. Пантите поддадоха и плътната дървена конструкция се завъртя навътре; от инерцията Касиопея загуби равновесие и се просна на пода.

— Това беше по-трудно, отколкото трябваше — каза тя, като се изправи на крака и изтупа прахоляка от дрехите си.

В светлината на фенерчето пред очите им се разкри просторна зала със сводест таван, изсечена в скалата. Електрическият кабел отвеждаше до статив с монтирани два мощни прожектора. По пода бяха струпани дървени сандъци с различни размери, покрити с прах; процепите между дъските им бяха задръстени от десетилетна мръсотия.

Касиопея бързо ги преброи. Деветнайсет. Около две трети от които отворени и празни. Плюс седем затворени. Тя се приближи до един и повдигна капака, който се отвори след кратка съпротива на ръждясалите си панти. Беше пълен догоре със златни кюлчета.

Чу се далечно покашляне на двигател и прожекторите се запалиха; ярката светлина я заслепи. Генератор? Трябваше да се махат от тук. Но изходът беше само един.

Появи се някакъв мъж. После още трима на вратата. Не бяха същите като онези при Морз. Други. И много по-заплашителни.

31

Тенеси

5:40 ч.

Дани беше застанал до прозореца в спалнята си. Зазоряваше се, бледо сияние осветяваше планинските била на изток; събитията от предишната нощ му изглеждаха далечни и някак нереални, като в сън.

Губернаторът си бе тръгнал, бързаше за работна закуска с бизнесмени. Двамата се бяха договорили назначението на Дани в Сената да бъде обявено към обед, за да може още същия ден да бъде във Вашингтон и да положи клетва пред вицепрезидента. През следващите две години Дани Даниълс щеше да изпълнява длъжността младши сенатор от щата Тенеси. Той вече бе решил да задържи екипа на Алекс и да се оправя с хората, с които разполагаше. Приживе с бившия им шеф бяха известни като близки приятели, така че не очакваше да му създават проблеми.

Първата му задача щеше да бъде да се погрижи за избирателите от Тенеси. Същевременно Дани си бе поставил за цел да разбере какво всъщност се бе случило с Алекс, а също и какво бе намислил Лушъс Ванс. Слава богу, уменията му да върши по много неща наведнъж не бяха от вчера. Дявол да го вземе, какво приятно усещане — да си отново нужен! Той бе очаквал, че ще му липсва, но не бе подозирал до каква степен.

Развил бе зависимост към властта. Но не към властта като средство за лична изгода или възможност да вреди на другите. А като способност да постига целите си, да променя нещата към добро. Дани обичаше напрегнатата атмосфера на Вашингтон. Хората избират свои представители, за да решават проблемите им, а решаването на проблеми беше любимото му занимание. Дани не беше от хората, които плуват по течението. Беше бунтар, един от онези, които променят системата, и това му доставяше неимоверно удоволствие. Ето че отново се чувстваше жив. Домашният му телефон иззвъня и той пристъпи към леглото, за да вдигне слушалката.

— Господин президент, тук е Котън Малоун.

Това неочаквано обаждане не вещаеше нищо добро.

— След като си успял да ме откриеш, значи проблемът е сериозен.

— Отряд „Магелан“ ми даде домашния ви номер. И, да, прав сте, имам лоша новина.

Той моментално разбра.

— Какво се е случило със Стефани?

Малоун натисна копчето на мобилния си телефон и го изгаси. Намираше се в една празна болнична стая на шестия етаж до интензивното отделение. Бе пристигнал на летище „Рейгън“ във Вашингтон преди малко повече от час и бе дошъл направо тук. Операцията на Стефани, продължила няколко часа, най-после бе приключила, но резултатите не бяха особено обнадеждаващи. Двата куршума в гръдния кош бяха нанесли сериозни вътрешни поражения. При изваждане на командира от строя отряд „Магелан“ се ръководеше от процедури за извънредни ситуации като тази. Официално нямаше заместник, защото „Магелан“ гледаше да не се обременява с излишна бюрокрация. Всичко се въртеше около Стефани, което беше и добре, и не толкова. Административната й асистентка беше най-близо до неин заместник и движеше нещата, като засега спестяваше на агентите на терен факта, че шефката е ранена.

Дани Даниълс бе приел новината болезнено. Той каза на Малоун, че и без това щял да бъде във Вашингтон по-късно през деня, но сега щял да ускори плановете си за пътуване.

— За бога, дръж ме в течение — бе му наредил той.

Двамата си бяха разменили номерата на мобилните телефони, а Дани бе добавил, че ще му изпрати с есемес и стационарния, на който да го търси. Малоун знаеше за връзката на Даниълс със Стефани. Без подробности, но му беше ясно, че двамата са достатъчно близки. Касиопея знаеше повече, но си мълчеше. Когато по-рано го бе насърчила да позвъни на Дани, той бе разбрал. Не беше негова работа да се бърка в отношенията им, но Дани определено имаше право да знае за случилото се. Затова той бе решил да наруши правилника на отряда и да му позвъни. Стефани бе издала забрана, ако с нея се случи нещо, да се съобщава на хората й. Единствено в случай на смърт трябваше да бъде уведомен министърът на правосъдието, който щеше да реши какво да се прави по-нататък. Но докато дишаше, трябваше да се пази мълчание. Всички тези процедури бяха неотменна част от обучението на отряда, предназначени да гарантират гладкото протичане на дейността независимо от всичко, което можеше да се случи с нея.

Странна смесица от емоции бушуваше в него. Гледката на Стефани, омотана в тръбички, жици и с кислородна маска на лицето, го бе разстроила неимоверно. Той имаше малко близки приятели на този свят. Повечето от хората, които срещаше, се задържаха за кратко в живота му. Да, имаше и такива, които познаваше от по-дълго време, но те бяха именно това — познати, не приятели. Хенрик Торвалдсен, може би най-близкият му човек от последните години, бе загинал в Париж. Малоун се бе забавил буквално със секунди и вината за случилото се не го напускаше от тогава. А сега другият му най-близък приятел — една жена, която познаваше отдавна и която бе променила посоката на живота му, лежеше в критично състояние.

Защо се бе случило това? Какво я бе накарало да работи със „Смитсониън“? Нейното име изобщо не бе споменато, когато председателят на Върховния съд бе поискал помощта му. Нито пък през изминалите оттогава няколко дни.

Рик Стам чакаше в коридора пред стаята на Стефани, която се охраняваше от агент на отряда. Това не влизаше в плана за извънредни ситуации, но лично Малоун бе настоял и никой в Атланта не бе посмял да се противопостави. Затова бяха заделили един агент, а още двама бяха на път.

Той отиде при Стам.

— Говори! Какво стана?

— Помолих я за помощ. Тя ми е стара приятелка. Вината е изцяло моя. Томас е мъртъв, а Стефани се бори за живота си благодарение на мен.

— Виж, нямаме време за терзания. Разкажи ми какво се случи.

Стам обясни как от апартамента на Мартин Томас бе чул два изстрела, след което бе изтичал навън, за да види Стефани на земята, обляна в кръв, а някакъв автомобил да се отдалечава с голяма скорост.

— Тя беше ли там, когато Томас бе убит?

Стам кимна и довърши разказа за случилото се.

— Смяташ ли, че мъжът, който е застрелял Стефани, е същият, който е бил с Томас?

— Кой може да каже? Нищо не видях.

Малоун обясни на Стам какво бяха открили с Касиопея в Арканзас. Вещерският камък. Това сякаш привлече вниманието на музейния уредник.

— Това ли търси директорът? — Въпросът бе посрещнат с мълчание, което не му хареса. — Уверявам те, не е сега моментът да се правим на срамежливи.

— Трябва да се върнем в Музея на американската история — каза Стам. — Там ще говорим. Насаме. За там бяхме тръгнали и със Стефани, преди… това да се случи.

Защо не? Лекарите бяха казали, че Стефани ще остане няколко часа в медикаментозна кома. А Малоун вече бе успял да изтласка чувството на тревога в периферията на съзнанието си и да се съсредоточи върху мисията.

— Хайде, води.

Дани отиде с колата си до летището на Ноксвил; там щеше да го чака служебният самолет на губернатора. Мислеше си за първия личен разговор, който бе имал със Стефани — не на официална среща, а на четири очи. Това беше преди няколко години. В Кемп Дейвид. При друга подобна криза.

— Каквото и да си мислите, аз не съм идиот — каза той.

Седяха в два люлеещи стола на предната веранда. Той люлееше енергично своя; дъските под плазовете скърцаха от тежестта на тялото му.

— Не мисля, че някога съм ви наричала идиот.

— Моят баща също казваше на майка ми, че никога не я е наричал кучка в лицето. Което беше истина. Имам проблем, Стефани. Сериозен проблем.

— Значи ставаме двама. Според заместник-съветника по националната сигурност аз съм арестувана. А и не ме ли уволнихте току-що?

— И двете трябваше да се случат, за да сте тук сега.

Той си спомни колко слабо впечатлена беше тя от създалата се ситуация. Затова реши да й разправи една история.

— Един от чичовците ми казваше: Искаш да убиеш змия? Много лесно. Не й давай възможност да те ухапе. Накарай я да дойде при теб. Запали огън в шубраците, където се крие, и я чакай да изпълзи. След което просто й смачкай главата. Така ще постъпите и вие. Ще запалите огньове. Трябва ми помощта ви.

— С каква цел?

— Да открием изменника.

Както и бяха направили. И то доста елегантно.

Както винаги, тя му бе спасила задника. Отряд „Магелан“ беше единствената агенция, на която Дани имаше доверие да си свърши добре работата; тя се оглавяваше от една забележителна жена, с която се бе надявал да прекара останалите си години. А сега Стефани се бореше за живота си.

Първоначалният му план беше да отиде във Вашингтон, да запали тук-там по някой огън в шубраците и да изчака змиите да изпълзят, за да им смачка главите. Сега излезе още една задача. Да открие мръсника, застрелял неговото момиче.

32

Двете жени примигваха на ярката синкава светлина от прожекторите.

— Кои сте вие? — попита мъжът, който бе влязъл пръв.

Беше висок и слаб, с военна осанка. Някъде между четирийсет- и петдесетгодишен, привлекателен, с тъмнокафяви проницателни очи под рошава прошарена коса. Тя реши да каже истината — може би единственото им оръжие.

— Казвам се Касиопея Вит и работя с Министерството на правосъдието.

— А младата дама?

— Лия Морз. Живее наблизо.

— Роднина ли си на Тери Морз?

— Внучка съм му.

— Чувала ли си за Вещерския камък?

Явно беше и добре осведомен.

— И да сме, какво? — отвърна вместо нея Касиопея. — А вие не сте ни казали името си.

— Джеймс Проктър.

Имаше подчертано южняшки акцент като Котън — и двамата провлачваха гласните за по-авторитетно. А фактът, че им разкри името си, не й подейства успокояващо, нито пък тонът му. Неутрален. Делови. Недружелюбен.

— Защо сте тук? — попита той.

— По същата причина, по която и вие — отвърна Касиопея. — Заради златото.

— Но то не е ваше.

— А да не би да е ваше?

— В известен смисъл. Ние сме неговите пазители.

— Това ли е трезорът?

— Виждам, че сте добре осведомена.

— При това не съм единствената.

Касиопея се опитваше да му подскаже, че във Вашингтон има хора, които са в течение на играта — това, за жалост, не беше съвсем вярно. Бяха сами тук.

Проктър пристъпи към тях.

— Златото е престояло тук много време. Но не, това не е трезорът. Просто едно от останалите хранилища, които ползваме.

— Вие се шегувате. Искате да кажете, че Рицарите на Златния кръг още съществуват?

Тя вече бе заключила, че тези трима мъже нямат нищо общо с измамниците, дошли в къщата на Морз.

— Ние сме рицари — каза Проктър.

Звучеше сериозен и Касиопея реши да не го дразни повече.

— Всички сандъци ли са били пълни със злато?

— Да. От няколко дни го преместваме другаде. Вие се появихте точно когато товарехме предпоследната партида. Един от колегите ми беше застанал на пост в гората и ви е видял да се приближавате. А сега ми кажете, наистина ли сте дошли заради златото?

— Знаем за стражите — обади се Лия. — Дядо ми е един от тях.

— Така е, при това отличен. Дълги години изпълнява съвестно дълга си. Неговият дядо е бил специално подбран да пази Вещерския камък. Ти обучавана ли си да поемеш този дълг? — попита я той.

— Да.

Умно момиче — знаеше, че една лъжа е за предпочитане пред истината.

— Предполагам, че дядо ти няма внуци мъже?

— Нито един.

— Жените не могат ли да служат? — попита Касиопея.

— Необичайно е. Но ако си била обучавана за страж, защо проникна със сила тук? Твоят дълг е да пазиш.

— А вие защо изпратихте онези хора да наранят дядо ми?

За пръв път по невъзмутимото лице на Проктър се изписа изненада. Касиопея щеше да се окаже права: намесени бяха две различни фракции.

— Никого не съм изпращал — заяви той.

Тя се възползва от объркването му.

— Което означава, че други работят срещу вас. Те също се представяха за рицари, знаеха ръкостискането и тайния поздрав.

— Това е обезпокояващо. Но, уверявам ви, тези хора не са от нашите.

Трябваше й нещо, с което да отвлече вниманието му.

— Тук има много злато.

— Да, около петдесет милиона в зависимост от чистотата, която обикновено е доста висока.

Пистолетът й беше още у нея, усещаше допира му в гръбнака. Заради топлата нощ Касиопея не носеше сако, така че, ако се обърнеше, те щяха да видят как издува блузата й. Можеше да посегне за него, но мъжете насреща й сигурно също бяха въоръжени. Една престрелка с тях щеше да е неравностойна, а и Лия можеше да пострада.

— Гордея се с това, че съм джентълмен — каза Проктър. — Затова много съжалявам за вашето присъствие тук. Извинявам ви се предварително за това, което трябва да направя.

Той махна на двамата мъже и те се втурнаха към тях. Тогава Касиопея посегна за оръжието, но ръката на Проктър се стрелна напред. Той също беше въоръжен.

— Пистолетът зад гърба ви няма да помогне особено.

Той даде знак със свободната си ръка и единият от мъжете сграбчи Лия, която зарита с крака във въздуха. Вторият мъж я хвана за глезените и двамата я понесоха през залата. Касиопея вече бе забелязала правоъгълната дупка два на три метра в пода. В която мъжете сега хвърлиха Лия.

Тя понечи да се затича натам, но я спря дулото на пистолета в ръката на Проктър, едва на милиметри от лицето й. Касиопея се закова на място и го изгледа с неприкрита враждебност.

— Хайде, вървете — каза той. — Но най-напред…

Пресегна се зад гърба й и с тържествуваща усмивка я освободи от оръжието.

Касиопея изтича до отвора в пода и видя, че представлява вертикална връзка между галериите, подобна на асансьорна шахта, водеща надолу. От едната й страна имаше подпряна дървена стълба. Всичко под краката й тънеше в мрак.

— Лия, добре ли си?

Никакъв отговор.

— Лия!

— Нищо ми няма — чу се глас отдолу. — Дъното е меко.

Проктър се приближи зад нея и тя усети миризмата на чесън в дъха му.

— Както казах, аз съм джентълмен. Ваш ред е. Можете да скочите и доброволно.

— Лия, дръпни се настрани, към стълбата. Слизам при теб.

— Между другото, стълбата не струва. Изгнила е. Стъпалата й са изпадали.

Касиопея скочи в тъмната бездна. Дълбочината беше около пет метра и с падането си тя се претърколи на една страна. Но Лия беше права — върху пода на галерията имаше дебел слой прах, който смекчи удара.

Огледа се за момичето, но не видя нищо.

— Добре ли си? — попита Лия.

Тя се обърна към източника на гласа.

— Насам! — обади се Лия. — Пълзи!

— Жалко, че трябва да се разделим по този начин — чу се гласът на Проктър отгоре. — Но е важно никога да не ви открият.

Тя знаеше какво следва, затова запълзя трескаво към Лия, която седеше притисната към стената. В основата си стените се разширяваха, образувайки малки ниши. Лия се бе сгушила в една от тях и Касиопея бързо се намести до нея.

Изтрещяха три изстрела. Куршумите се забиха с глухо тупване в песъчливата почва. Тя знаеше какво е намислил — да стреля в тъмното, знаейки, че все някой куршум ще улучи целта. Затова му даде онова, което търсеше, извиквайки от престорена болка.

Още четири изстрела изтрещяха в тъмното. Тя замълча.

— Хайде — каза пак гласът на Проктър над главите им.

Нещо тежко профуча надолу в шахтата и се стовари върху пода. Зениците й се бяха разширили достатъчно, за да различи очертанията на предмета. Един от сандъците.

Последва го втори, после трети, като всеки следващ се разпадаше на части при удара в другите. Касиопея си даде сметка какво се случваше. Мъжете запълваха шахтата.

33

Малоун мина безпроблемно през охраната на Музея на американската история, понеже Рик Стам беше с него. До отварянето на сградата за външни лица оставаха още няколко часа и коридорите бяха празни. Двамата прекосиха приземния етаж, качиха се едно ниво и се озоваха пред заключена врата, която се отваряше с магнитна карта.

След показната елегантност на зоните за публика това помещение излъчваше хладна сериозност с белите си стени и лъснат под от синтетичен мрамор. Изкачиха се по стръмно стълбище и Стам отново използва магнитната карта, този път, за да проникнат в едно застлано с мокет помещение без прозорци, пълно с монтирани на релси подвижни стелажи. Флуоресцентни тръби хвърляха равномерна светлина, климатикът подаваше хладен и сух въздух.

— Това е един от няколкото архива по американска история — каза Стам. — Този се отнася конкретно до деветнайсети век, като повечето документи никога не са виждали бял свят.

Хранилището, където с Касиопея бяха прекарали няколко дни в четене, се намираше на петия етаж, близо до основната историческа библиотека, в която бе работил Мартин Томас.

Стам му беше обяснил как председателят на Върховния съд бе поискал от Стефани да му съдейства за прикриването на трупа на Томас за ден-два, докато открият убиеца. А сега, каза си Малоун, тази чест се падаше на него.

— Ситуацията е извън възможностите ми — отбеляза Стам.

— Но ето че си накиснат до ушите в нея.

Малоун се надяваше намекът да бъде недвусмислено разбран. Толерантността му към глупости бе спаднала до нула. Време беше да си поговорят сериозно.

Помещението беше квадратно, около десет на десет метра. Под сивия бетонен таван минаваха разноцветни тръби и въздуховоди. Не се чуваше никакъв звук освен приглушения шум на климатика. Нямаше лукс, само студена функционалност. Върху единственото метално бюро беше поставен компютърен монитор. Той реши да мине направо на въпроса:

— Искам да знам каква е ролята във всичко това на моя прапрадядо Ангъс Адамс. Защо се спряхте точно на мен?

В отговор Стам му разправи за организираната от „Смитсониън“ експедиция през 1854 г. из новоприсъединените територии на американския Югозапад, в която тайно взели участие и рицари на Златния кръг с разузнавателна мисия.

— Твоят прапрадядо е участвал, като същевременно тайно е работел за ордена — каза Стам. — Какво знаеш за Адамс?

Всъщност Малоун знаеше доста. И всичко — благодарение на дядо си.

Ангъс Адамс беше едно от ранните открития на „Смитсониън“ — художник, развил се като първокласен илюстратор. В един куфар на тавана в дядовата му къща се съхраняваха няколко негови литографии. В епохата преди фотографията единственият начин за регистриране на факти от живата природа бил чрез рисунки. По време на Гражданската война Адамс напуснал работа и, произведен в лейтенант, се записал в легендарния Легион на Коб от щата Джорджия. През 1862 г., вече като майор, бил зачислен към разузнаването. Котън притежаваше няколко размазани черно-бели снимки на прапрадядо си, дребен мъж с буйна русолява коса и плътни мустаци — често срещана комбинация в онези времена. Писмата му го характеризираха като добродушен и словоохотлив човек, склонен към мизантропия, поради което винаги ходел въоръжен с пистолет и нож. За приятелите си бил отдаден на каузата; за враговете си — тесногръд фанатик. Но никой никога не го бе описал като глупак. Предпочитал общението с природата пред човешка компания, музика пред книги и идеи пред тишина. Приликата му с Малоун — във формата на брадичката, в очите, носа и устата — беше поразителна.

Като шпионин, Адамс ръководил първото тайно проникване в Пенсилвания начело на отряд от двайсет войници на Конфедерацията, които се представяли за подразделение на Севера, издирващо дезертьори. Така се сдобил с безценна информация за придвижването на войските, които генерал Лий използвал в атаката си към Гетисбърг. След това Адамс бил изпратен в Индиана, за да раздухва граждански размирици като начин да принудят щата да се присъедини към Конфедерацията. И за малко щял да успее. Но бил пленен и затворен в Охайо. Случилото се впоследствие се превърнало в легенда.

Смята се, че в затвора Адамс прочел „Клетниците“ на Виктор Юго и се вдъхновил от бягството на Жан Валжан през катакомбите на Париж. Тогава му направило впечатление колко сухи били килиите на долните етажи в затвора. Това означавало само едно: постоянен приток на чист въздух. Той започнал да копае и скоро стигнал до тунел, вероятно използван за отвеждане на отточни води. В крайна сметка Адамс и петима негови другари избягали през тунела, но преди това той оставил бележка до директора на затвора:

Крепост „Мериън“, килия №20, 27 ноември 1863 г. Начало на изкопните работи — 4 ноември 1863 г. Край — 20 ноември 1863 г. Брой часове труд дневно — три. Инструменти — две джобни ножчета. La patience est amére, mais son fruit est doux. От името на шест доблестни воини на Конфедерацията.

Това беше фотографската памет — никога нищо не забравяш, дори да искаш. Малоун си спомняше всяка дума от бележката. От дядо си знаеше, че Адамс е притежавал същата дарба. А е бил и колоритен образ, както показваше наглата бележка с френския израз.

Търпението е горчиво, но плодовете му са сладки.

Директорът на затвора не оценил остроумието и пратил огромна хайка по петите им. Адамс побягнал на юг към Кентъки. Войските на Севера го притиснали край река Охайо. Той се скрил в някаква ферма, чийто собственик лежал болен от треска и бълнувал. Нямало накъде повече да бяга, затова се мушнал в дюшека на леглото, върху който лежал мъжът. Когато влезли войници, те проверили дали Адамс не се прави на болен, но не им хрумнало да погледнат отдолу, в дюшека. Тръгнали си, но оставили войници до вратата. На следващия ден валяло, но при болния фермер дошли посетители. За щастие, войниците не обръщали внимание на лицата под чадърите, което позволило на Адамс да се измъкне незабелязан. Когато докладвал на началниците си за станалото, те колкото се впечатлили, толкова се и развеселили. Един от тях казал, че явно Адамс бил мек като памук, след като никой, дори и болният в леглото, не забелязал, че той лежи под него.

Оттам му останал прякорът. Котън. Памук.

— Знам доста за него — каза Малоун на Стам. — Но как е бил намесен в тази история, за да се стигне дотам председателят на Върховния съд да търси помощта ми?

Стам му обясни как Адамс бил записвал наблюденията си от експедицията през 1854 г. в дневник, който бил изчезнал доста отдавна.

— Надявахме се да е останал в семейството ти — каза той.

— И така да е, никой не е споменавал за такова нещо, а аз не съм го виждал. Защо е толкова важен?

— Честно, не знам. Казаха ми само, че директорът държал да го издири. Ще се разочарова, когато чуе, но въпреки това се нуждаем от помощта ти. — Стам пристъпи към бюрото и седна на компютъра, за да отвори няколко изображения на ключа. — Ето, това е било откраднато снощи. При нас всичко се води на отчет.

Малоун се загледа в изображенията, показващи двете страни и краищата на старинен месингов ключ. Междувременно Стам му разправи всичко, което знаеше за него, включително как се бе превърнал в един от церемониалните атрибути на институцията.

— Някаква идея защо убиецът на Томас е искал да се сдобие с него?

— Това е още едно от нещата, които не знаем. Но може би има човек, който е наясно. Навремето тук работеха двама души. Единият беше бащата на Даян Шъруд, Дейвис Лейн. Той беше уредник на музея. Негова бе и заслугата за натрупване на значителна част от поверителния архив, който си чел. За съжаление, почина преди петнайсетина години. Другият се казва Франк Брекинридж. Навремето той е заемал моята длъжност, уредник на Замъка. Брекинридж е намерил ключа на тавана през петдесетте години на миналия век. Освен това е експерт по Рицарите на Златния кръг. За щастие, той е още жив.

— Познаваш ли го?

— Не. Било е преди моето време.

Малоун прокара ръка по наболата си брада. Мозъкът му работеше трескаво.

— Адамс е мой прапрадядо по майчина линия. След войната напуснал южните щати и се преместил да живее на запад.

Звън на мобилен телефон го откъсна от мислите му. Не беше неговият, а този на Стам. Уредникът отговори, послуша няколко секунди, после прекъсна връзката. На лицето му се четеше объркване.

— Снощи, след като не открихме магнитната карта на Мартин Томас в джобовете му, аз програмирах системата да сигнализира за нея, като смятах тази сутрин да я анулирам. Но тя току-що е била ползвана от някого, за да влезе в Природонаучния музей.

34

Касиопея се беше свряла цялата в нишата, като закриваше Лия с тялото си. Дървените сандъци продължаваха да се сипят отгоре, запълвайки шахтата. Въздухът беше изпълнен с прахоляк, дишаше се трудно и тя с мъка се сдържаше да не се закашля, да не издаде звук, с който да покаже на онези горе, че са живи. За нейно облекчение, Лия правеше същото. Нито един от куршумите не ги бе улучил, а хората на Проктър бяха твърде заети със златото, за да ги е грижа за тях.

Трясъкът от падащи предмети престана, но въздухът си оставаше все така изпълнен с прах и мръсотия. Бледата светлина едва достигаше до тях.

— Добре ли си? — прошепна тя на Лия.

— Нищо ми няма, но трябва да се махаме от тук. Не може да се диша.

Касиопея беше на същото мнение, но какво да правят с мъжете? Тя напрегна слух. Отгоре не се чуваше нищо. Дали си бяха отишли, или ги причакваха? Време бе да разберат. Тя се подаде от дупката в стената и избута с крака старите дъски, които поддадоха. За късмет, останките на сандъците не се бяха сбили плътно, а между тях оставаха много кухини, изпълнени с въздух. Още няколко ритника и вече беше в състояние да се измъкне от нишата, където се бе скрила. Обзе я мощен пристъп на клаустрофобия, но, за щастие, при нея това състояние не беше толкова болезнено, колкото при Котън. Нейният страх беше от превозни средства, движещи се с голяма скорост на голяма височина — конкретно самолети и хеликоптери.

Разблъсквайки отпадъците около себе си, Касиопея успя да се изправи на колене с гръб към стената на шахтата. От прахоляка дъхът й се спираше в гърлото, слепваше като желе трахеята й. Останки от разбити сандъци задръстваха пространството около нея; тя си каза да внимава за ръждясали пирони.

— Стой на място — прошепна тя на Лия. — Ще видя как можем да се измъкнем.

Подпряна с длани върху купчината дъски, тя се изправи в цял ръст. Мобилният й телефон беше още у нея; тя бръкна в джоба си и го извади. От тук нямаше да й свърши работа, но поне можеше да го използва като фенерче, за да огледа заобикалящия я хаос. Не беше непреодолим. Всъщност на метри нагоре започваше празно пространство. Тя пъхна телефона обратно в джоба си и се закатери по купчината дъски, която изстена и се слегна под тежестта й.

— Искам да се подадеш навън и да гледаш какво върша — каза тя на Лия.

Момичето излезе от укритието си. На около пет метра над главата на Касиопея се виждаше правоъгълник от бледа светлина, малка част от която се процеждаше надолу. Шахтата беше тясна, с грубо изсечени стени, по които имаше достатъчно ръбове за захващане. Тя можеше да я изкачи и като комин, с крака, подпрени на отсрещната стена.

Пътят нагоре беше труден, но не и невъзможен; ръцете и краката й бяха в превъзходна форма. Тя стигна до ръба, подпря се на длани и издърпа тялото и краката си от шахтата. Спря се за момент, за да успокои дишането си. Вече се готвеше да помогне на Лия, когато чу шум. Вдясно от нея. При вратата на сводестото помещение.

Стъпки. Които се приближаваха.

— Имаме компания — прошепна тя на Лия. — Стой там и пази тишина.

В помещението бяха останали два сандъка, които мъжете не бяха успели да изнесат. Колко ли души се връщаха за тях? Не можеше да се каже. Нямаше и къде да се скрие, затова Касиопея зае позиция до вратата с гръб, притиснат към стената.

Влезе един мъж. Оплешивял, с джинси и ботуши, около трийсетгодишен. Напълно във възможностите й да се справи с него.

Той пристъпи към двата сандъка и започна да ги разбива с ритници. Сухото дърво се разпадаше без съпротива, а шумът й вършеше идеална работа. Две бързи крачки, един добре прицелен удар с тока на обувката в бъбрека му и мъжът залитна. Тя го блъсна с рамо в стената и преди да бе успял да се опомни, го ритна в коляното, от което кракът му се прегъна назад. Беше толкова разярена, че спокойно можеше да го убие, но в този момент чифт ръце я сграбчиха през гръдния кош и я стегнаха в желязна хватка.

Още един от мъжете се бе върнал.

Касиопея изобщо не оказа съпротива. Вместо това отпусна мускулите на тялото си, което й позволи да се свлече леко надолу и за миг да се освободи от мечешката прегръдка на мъжа — достатъчно, за да забие тока на обувката си в коляното му. Мъжът изкрещя от болка. Тя се извъртя и, забравила всякаква предпазливост, се нахвърли с юмруци върху него, движенията й се сливаха в мъгла, ударите се сипеха като градушка с всичката сила, на която бе способна. Мъжът се просна по гръб на земята. С един последен ритник в слепоочието тя го изпрати в кома.

— Стига! — каза мъжки глас зад гърба й.

Тя се обърна.

Другият мъж се бе свестил достатъчно, за да извади револвер и да го насочи към нея. Той лежеше по гръб на пода с мрачен и непроницаем поглед, лицето му беше маска на ярост.

— Сядай долу!

Касиопея реши да се подчини. Той не можеше да се изправи на крака от болка, но имаше достатъчно сили да дръпне спусъка. Деляха ги някакви си два метра — беше достатъчно близо, за да я улучи, и достатъчно далече, за да не може тя да му попречи с голи ръце.

— И сега какво? — попита Касиопея, без да го изпуска от поглед.

Той се надигна с мъка на хълбок. Явно му бе счупила крака.

— Сега чакаме.

Това означаваше, че скоро щяха да дойдат и други.

Зад гърба на мъжа се виждаше отворът на шахтата; над ръба му се подаваха чифт ръце. Бавно се показа челото, после очите; Лия огледа ситуацията. Касиопея понечи да я предупреди да остане на място, но реши, че така щеше да я изложи на още по-голяма опасност. Момичето полека се измъкваше от отвора.

За да се справи човек с такава ситуация, бяха нужни кураж и дързост. Тя си припомни някои от битките, в които бе встъпвала. Всеки път се страхуваше, но никога не бе допуснала страхът да я парализира. Той само усилваше решителността й. Първите си рисковани авантюри бе предприела по молба на един стар приятел — Хенрик Торвалдсен, който понякога бе искал помощта й. Покрай една такава — преди няколко години в Северна Франция — се бе запознала и с Котън. Хенрик го нямаше вече, но тя се бе забъркала в поредната каша. С времето се бе научила как да се справя със стресови ситуации. А Лия сякаш притежаваше вродена способност за това, макар че дядо й едва ли би го одобрил.

Тя бе излязла напълно от шахтата и пълзеше на четири крака към тях; лицето й беше покрито с пот и мръсотия. Лия беше твърде дребна, за да има шанс срещу мъжа с пистолета. Затова Касиопея реши да й изпрати кодирано послание; тя посочи с пръст към другия край на помещението и попита:

— Твоя ли беше идеята да ни затрупате с тия сандъци?

— Ти ми счупи крака! — изсъска той.

Лия разбра и запълзя към голямо парче дърво от един от разбитите сандъци.

— Какво чакаме? — попита Касиопея, за да поддържа разговора.

— Млъквай!

Лия замръзна, вперила поглед в нещо зад гърба на Касиопея. Нейният нападател също го видя и премести дулото на пистолета.

Тресна изстрел. Не от пистолета. Много по-силен. Гръдният кош на мъжа експлодира. От устата му рукна кръв, тялото му се сгъна в неестествена поза, после се разтърси в грозни спазми. Лия разтвори уста в безмълвен вик. Касиопея се извърна; по кожата й пробяга ледена тръпка.

Тери Морз стоеше изправен до вратата с ловна пушка в ръка.

— Нямам време да ти се сърдя точно сега — каза Морз. — Да вървим.

35

След като претегли всички възможности, Грант реши, че бе дошъл моментът да действа. Нищо че може би вече бяха открили трупа на Мартин Томас. Ако направеше своя ход сега, щеше да се добере до втората част на онова, което търсеше, преди някой да се сети да му попречи. В медиите все още не се бяха появили съобщения за убийството в „Смитсониън“. А ако бяха успели да направят връзка между него и Даян и между Даян и Томас, защо все още нито тя му се бе обадила, нито го бяха потърсили от полицията? Вместо това — тишина. Той се надяваше жената от Министерството на правосъдието вече да е мъртва, а тогава и Рик Стам нямаше да е проблем. Наистина, нямаше да е зле да бе докопал и папките, които тя носеше със себе си, но тогава просто нямаше възможност да спре, за да ги прибере.

Грант спокойно бе проникнал в Природонаучния музей с първата вълна от посетители за деня, между които имаше група ученици на екскурзия и подранили туристи. Като дете самият той бе прекарал доста време в музеите от двете страни на Алеята, особено в този на американската история и в Природонаучния. Милиони хора минаваха всяка година през вратите им, не на последно място и поради факта че навсякъде входът беше свободен. Той бе слушал баща си да дърдори за тази привилегия повече пъти, отколкото можеше да преброи.

Намираше се във величествената мраморна ротонда с емблемата на музея — огромен африкански слон в центъра й. Право напред беше залата с морски обитатели, а вляво — отделът за бозайници. Вдясно крилото с вкаменелостите беше затворено за ремонт. Натам се бе запътил.

Той не желаеше да привлича излишно внимание към себе си. Зад затворените врати може би работеха хора. В такъв случай просто щеше да им покаже служебната карта на Томас, закривайки леко с пръст снимката, и да се надява, че няма да последват въпроси. Грант се огледа, но не забеляза наоколо служители на музея, ако не се броеше един охранител. Имаше камери, но той си каза, че трябва да ходи с наведена глава и да се смесва с тълпите. Наоколо тичаха деца, нови тълпи от посетители го подминаваха. Той си проправи път през морето от тела към четеца на магнитни карти до вратата на залата и прекара своята през процепа. Електронната ключалка щракна и той бързо мина през вратата, която се затвори зад гърба му.

Отново настана тишина. За негов късмет, залата беше празна и зарината със строителни отпадъци. Тук-там вградени в тавана лампи осветяваха разрушенията. Мокетът беше махнат от бетонния под. Табелки с надписи все още се виждаха по стените, където бяха висели експонатите. Навсякъде имаше струпани строителни материали. Два-три от по-големите експонати още стояха на местата си, опаковани за преместване.

Един конкретен привлече погледа му. Кораловият риф от Пермската епоха, илюстриращ многообразието на морския живот преди 250 милиона години, когато всички континенти са били съединени в една гигантска земна маса, а Западен Тексас и Ню Мексико са били под вода. Той помнеше този експонат от детството си. Преди два месеца Мартин Томас му бе казал, че рифът бил включен в списъка за подмяна при предстоящия ремонт. Тогава не го бе погледнал, като си мислеше, че ще има достатъчно възможности за това.

Но междувременно нещата се бяха променили.

Малоун излезе навън в топлото майско утро и се затича към Музея на американската история. Рик Стам го следваше по петите. Стигнаха до Конститюшън Авеню, свиха по тротоара и след няколко метра пресякоха Дванайсета улица към входа на Природонаучния музей. Той реши да не намесва охраната на „Смитсониън“, а да се оправя сам, за да не пострадат невинни хора. Нещо му подсказваше, че неканеният гост е същият, който бе убил Мартин Томас и прострелял Стефани.

От болницата нямаше новини, което можеше да бъде както добър, така и лош знак. Той неведнъж през живота си бе усещал студения дъх на смъртта и бе свикнал да я възприема не като враг, а като достоен противник. Но никога не си бе представял, че и Стефани ще се запознае с нея толкова скоро. Освен това си мислеше за Касиопея и се питаше какво ли прави в Арканзас. Скоро щеше да й се обади, за да провери.

Но преди това Малоун трябваше да разбере кой току-що бе използвал служебната карта на Мартин Томас.

Грант спря, за да се увери, че освен него в залата няма никого. Тишината наоколо беше потвърждение, че е сам, но това едва ли щеше да продължи дълго. Затова той се отправи с бързи крачки към кораловия риф, който се набиваше в очи с огромните си размери: около три метра ширина на три височина на метър и половина дебелина. Навремето стъклени стени го бяха предпазвали, но днес предният и страничните панели бяха демонтирани, разкривайки възпроизведените изкусно корали, морски гъби, полипи, водорасли и раковини. Всичко изглеждаше точно както преди стотици милиони години.

Само преди броени дни, при поредната им съпроводена с принуда и насилие среща, баща му бе разкрил пред него тайната на този експонат. През 60-те години на миналия век той бил открил онова, което впоследствие щяло да стане известно в колекциите на „Смитсониън“ като Камъка от Пътеката. Камъкът бил надлежно описан, каталогизиран и прибран в хранилището като една от безбройните любопитни находки, собственост на музея. През 1974 г. се наложило да бъде скрит, като баща му избрал за целта новоизложения коралов риф — надеждно скривалище, тъй като рифът бил подарък от заможно семейство с условието да остане на това място поне трийсет години.

От тогава бяха изминали над четирийсет. Но времето на рифа беше изтекло.

* * *

Малоун и Стам нахълтаха в Природонаучния музей, подминаха скенерите за посетители и използваха служебния вход, за да продължат пътя си навътре в сградата.

— Той е в Залата с вкаменелостите — каза един от пазачите, които ги очакваха. — Затворена е за основен ремонт. Всичко отвътре е изнесено.

— Предполагам, че няма охранителни камери? — попита Малоун.

— Нито една.

— Е, добре. Аз ще се оправя. Просто ми покажи накъде да вървя.

Грант разглеждаше внимателно рифа, възхитен от детайлната изработка и изумен от факта, че преди четирийсет години баща му се бе сетил да го използва, за да скрие Камъка от Пътеката. Но къде?

Той реши, че с деликатност няма да постигне нищо, пък и рифът така или иначе скоро щеше да бъде разрушен. До стената вдясно имаше натрупани метални тръби за скелетата. Той грабна една и започна да изстъргва фалшивите корали, елементи от морското дъно и всевъзможните водорасли и раковини, с които беше покрита инсталацията, като внимаваше да не забива тръбата твърде надълбоко, за да не повреди Камъка. Целият риф беше изработен от полиуретан, епоксидна смола и стиропор с основа от дърво и камък, като повърхностите поддаваха лесно на натиск. Тук-там се подаваха ръбове на истински камъни като част от декора.

И тогава го видя. Поставен легнал, около половин метър дълъг и десетина сантиметра дебел, в една дървена кухина до задната шперплатова стена на експоната, беше Камъкът от Пътеката. Грант остави металната тръба и го издърпа от кухината. После внимателно го постави върху бетонния под.

Изглеждаше точно както Даян го беше описала. Дейвис Лейн бе виждал камъка в края на седемдесетте, още преди враждата между бащите им да се бе разраснала във война. Вляво се виждаше гравирана кама, горе вдясно — буквата R, между тях плетеница от лъкатушещи линии покриваше почти цялата лицева повърхност на камъка. В центъра имаше сърцевидна вдлъбнатина, дълбока около пет сантиметра, с гравирани на дъното й цифри: 1847, 10 и още два символа. Това беше нишата за друго парче от пъзела.

Камъкът сърце.

Нямаше нужда Грант да го изнася навън, пък и трудно би си тръгнал незабелязано, мъкнейки със себе си нещо толкова голямо. Вместо това той извади телефона и щракна няколко снимки от различни разстояния. Съвременните технологии щяха да свършат останалото.

Малоун се промъкна незабелязано в Залата с вкаменелостите.

Стам го бе предупредил, че всичко отвътре е изнесено, а стените са оголени до тухла. Беше огромно пространство с множество ниши и разклонения; нямаше представа къде може да се е скрил човекът, когото търсеше. Но със сигурност беше някъде там, тъй като до момента нито една от електронните ключалки не бе регистрирала опит за излизане.

Откри го надвесен над нещо, сложено на пода. Снимаше с телефона си. Малоун насочи беретата.

— Бавно се изправи и се обърни.

36

Дани влезе в болничната стая при Стефани. Лекарите бяха забранили свиждания, но като бивш президент той все още имаше някакво влияние. Освен това се успокои, когато видя, че пред вратата беше поставен на пост агент на отряд „Магелан“.

Тя лежеше, оплетена в жици, няколко машини следяха основните й жизнени функции. Операцията бе продължила три часа и всички вътрешни поражения се смятаха за отстранени. През ноздрите й бяха вкарани тръбички, беше поставена на командно дишане. Допълнителни тръбички доставяха на организма й кръв и медикаменти; самият факт, че имаше нужда от толкова техника, за да я поддържа жива, не изглеждаше никак добре.

Той застана до леглото й. През живота си бе обичал две жени. С Полийн бяха прекарали много време заедно, още от гимназията. Беше естествено накрая да се оженят и бракът им беше щастлив, докато не почина Мери. От този момент нататък нищо не беше същото, колкото и да се преструваха. Но останаха заедно и това беше лесно за обяснение. И двамата бяха амбициозни. Той признаваше пред себе си, че живее в лъжа, докато тя предпочиташе да го отрича. Но Дани я познаваше достатъчно. Беше й приятно да е Първа дама — отначало на Тенеси, а после и на Съединените щати. Вярно, и в двата случая тази висока чест не й донесе щастие, но поне отвличаше вниманието й от огромната болка, от която така и не успя напълно да се освободи.

А сега той обичаше друга. Която лежеше пред него с две огнестрелни рани. Никога не бе разкривал изцяло чувствата си. Като президент и неин началник това не би му подхождало. А откакто бе напуснал поста, не бяха успели да прекарат повече време насаме.

Дани се наведе и хвана ръката й. Дишането й беше толкова плитко, че почти не се забелязваха повдигане и спускане на гръдния кош. Докторът му бе казал, че ще оживее, но имало риск от инфекция. Бяха я напомпали с антибиотици и я бяха привели в медикаментозна кома, за да подпомогнат процеса на възстановяване, което обясняваше и командното дишане. Но това състояние имаше своите рискове, тъй като мозъкът беше претоварен с опасни приспивателни. В цялата ситуация нямаше нищо хубаво освен факта, че беше още жива.

Дани се запита как ли щеше да реагира Стефани, когато научеше, че се готви да стане сенатор. Най-вероятно нямаше да се изненада особено — все пак тя го познаваше по-добре, отколкото той сам себе си.

Той стисна леко пръстите й, потискайки с мъка яростта и желанието за мъст, които го бяха обзели. Целия си съзнателен живот бе прекарал, сдържайки емоциите си. Единствено насаме с Полийн бе изоставял обичайната си предпазливост. Последните петнайсет години връзката им беше чисто платонична, а той бе свикнал с липсата на физическа близост. Политиката и властта бяха афродизиаци, но и двете изчезнаха от живота му след 20 януари. Може би това допълнително обясняваше депресията му от последните месеци. Единствено перспективата да започне нов живот с нова любов бе подхранвала оптимизма му. И ето че той отново бе решил да положи клетва за държавен пост.

Още откакто научи за смъртта на Алекс, цялата история му звучеше подозрително. А сега, след онова, което бе чул и видял предишната вечер, той вече беше убеден, че назряват неприятности. Като президент, му се бе налагало да се държи внимателно с Лушъс Ванс, тъй като председателят на Камарата на представителите бе в състояние да причини сериозни проблеми на изпълнителната власт. Като сенатор, подобна предпазливост щеше да бъде излишна. Това беше хубавото на американския Сенат — всеки можеше да върши каквото си поиска и от това да не произтекат никакви последици освен лошо впечатление у избирателите. А какви привилегии имаха! Неограничени възможности за дебат — на всякакви теми, без цензура.

Така че, ако онова, което бе намислил Ванс, трябваше да мине през Сената — на добър му час на Ванс. Дани лично щеше да го препъне.

Той продължаваше да стиска ръката на Стефани, благодарен, че са сами. Беше казал на агента отвън да не пуска никого в стаята й освен лекуващия персонал. Майната й на фалшивата благопристойност. Веднъж Стефани да се оправеше, нямаше да има никакви колебания, никакво отлагане повече. Време бе да бъдат заедно и пред хорските погледи. Гневът му поотмина, отстъпвайки място на тъпо, всепоглъщащо чувство на самота.

— Обичам те — прошепна той.

Касиопея, Лия и Тери Морз се измъкнаха от минната галерия през сводестия, затрупан с камъни изход. Касиопея крачеше напред, въоръжена с пистолета на единия от мъжете. Морз стискаше в ръце ловната пушка. Равномерният тътен на генератора, който се чуваше силно в галерията, отслабна. Над короните на дърветата на изток се зазоряваше. Спряха се пред изхода. Вдясно от тях с черен брезент беше покрито нещо и тя се наведе да провери какво е. Златни кюлчета. Поне петдесетина.

— Последната партида за товарене — каза Касиопея. — Което означава, че ще се върнат.

— Сетих се, че ще те намеря тук — обърна се Морз към Лия.

— Откъде разбра?

— Бащата на онзи твой приятел е страж.

— Не може да бъде. Чичо му е бил страж, не баща му.

— Така постъпва добрият страж. Никога не разправя пред хората какъв е. Той се разболя от артрит и вече не може да върши много работа, затова понякога го замествам — обясни Морз. — И не си мисли, че не знаем за теб и онова момче. Всичко знаем! Но не искахме да ви се бъркаме, понеже и двамата сте добри деца. Събуждам се аз, гледам: няма никой. Чух, когато Малоун си тръгна. Но вие двете? Къде другаде би могла да те заведе? Стражите се информират взаимно. Аз знаех, че от няколко дни насам тук става нещо. Затова просто предположих.

— А как стигна до тук? — попита го Касиопея.

— Помолих един приятел в хижата да ми услужи с колата си. Същият, който ми каза за теб и Малоун.

Докато говореха, и двамата с Морз хвърляха погледи към гората, нащрек за най-малко движение.

— Тези мъже са истинските рицари — каза тя.

— А аз, глупакът, се подлъгах по ония мошеници, така ли?

— Не исках да кажа това.

— Разбирам какво искаш да кажеш — отвърна Морз, но вниманието му бе другаде: в бързо разпръсващия се мрак наоколо.

— Ти уби човек — обади се Лия; гласът й звучеше загрижено.

— Трябваше да го направя, детето ми.

Касиопея беше съгласна, но попита:

— А Вещерският камък на сигурно място ли е?

— Погрижил съм се.

— Тогава вземи Лия и се върнете в хижата.

— Ти къде отиваш?

— Да открия човека, който току-що се опита да ме убие.

37

Грант замръзна на място. Там имаше някой. Може би човек от охраната или строителен работник. Служебната карта на Томас беше у него и щеше все някак да се измъкне от ситуацията. Но пък защо да рискува?

Вдясно се отвори врата и се чуха гласове. Още хора влязоха в полуразрушената зала. Той използва суматохата, за да стисне в ръка желязната тръба в краката си до Камъка от Пътеката.

— Стани — нареди мъжът зад гърба му.

В далечината продължаваха да се чуват гласове. Трябваше да се действа бързо. Грант се изправи с тръбата в ръка, извъртя се надясно и я запрати във въздуха като фризби. После отново се просна на пода, без да изпуска телефона от ръката си, и погледна назад. Тръбата профуча във въздуха и се плъзна по бетонния под. Мъжът бе отскочил встрани, давайки му един безценен миг, в който можеше да побегне и се спаси.

Но Грант видя пистолета в ръката му. Той пропълзя и се скри зад ниската преградна стена, която щеше да го запази от изстрелите. Гласовете вече идваха срещу него. Трима мъже с каски, които бяха влезли през една врата в далечния край на залата. Той знаеше накъде води тя. Към изследователското крило, достъпно само за персонала.

Малоун избегна удара с металната тръба. Той бе видял мъжа да посяга към нея и беше подготвен. Онова, което не беше очаквал, бе присъствието на други хора в залата. Бе казал на Стам да отцепи цялото крило, но явно това нареждане не бе достигнало до всички.

Обектът му се опитваше да избяга, стената му пречеше да го вижда и да стреля по него. Онова, което бе търсил, очевидно беше скрито в експоната. Нещо като коралов риф, повреден, с огромна зееща дупка в гипсовата стена. На бетонния под се виждаше някакъв камък, целият гравиран със знаци, подобен на онзи в Арканзас. Не това беше главната му грижа в момента. Трябваше да отреже пътя за бягство на мъжа.

Той се затича. Право пред него се разкри голямо помещение, десет метра широко и двайсетина дълго. Със сигурност преди време бе съдържало скелети на динозаври и други вкаменелости. Сега беше празно, ако не се смятаха купчините строителни отпадъци и трима мъже с каски.

А зад тях се виждаше четвърти. Който бързо се отдалечаваше.

Грант реши да използва тримата новодошли за прикритие и забави крачка, докато се разминаваше с тях. Служебната карта на Томас беше на шията му. Никой нямаше да обърне внимание на снимката. Той продължи пътя си, така че тримата работници да се окажат между него и преследвача му. Ако успееше да се добере до вратата, по-нататък щеше да се изгуби в лабиринта от кабинети от другата й страна. Освен това там нямаше да има камери, понеже „Смитсониън“ по правило не наблюдаваше помещенията с ограничен достъп. Грант се приготви да вкара картата в четеца.

— Лягайте долу! — чу команда зад гърба си. — На земята!

Малоун нареди на мъжете да залегнат на пода, като размахваше свободната си ръка, за да подсили думите. Обектът беше зад тях и се приближаваше към вратата с надпис ИЗХОД. Тримата го изгледаха неразбиращо, после видяха пистолета в ръката му и се проснаха по очи върху пода.

* * *

Грант запази самообладание и продължи с бърза крачка да се приближава към вратата. Пъхна телефона в джоба си и прекара картата през магнитния четец. Бравата щракна и той отвори. Изскочи навън и без да изчака действието на хидравличното затварящо устройство, я задърпа към себе си, докато я затвори. В този момент се чу изстрел.

Малоун стреля към вратата, където преди миг се бе мярнала фигурата на мъжа. Но закъсня. Куршумът рикошира със звън от металната врата.

Тримата работници лежаха на пода, покрили главите си с ръце, обзети от паника.

— Станете! — каза той, след като забеляза четеца до вратата. — Аз съм служител на Министерството на правосъдието. Някой от вас има ли магнитна карта?

Единият от мъжете кимна и извади картата от джоба си. Малоун се затича и я грабна от ръката му.

Грант се наслаждаваше на мощния прилив на адреналин, обхванал тялото му. Той съзнаваше, че всичко, което бе извършил през последните няколко часа, беше безразсъдно, но пък го правеше толкова щастлив! Имаше нещо опияняващо в това да предизвикваш съдбата. Току-що бе успял да се размине на косъм с куршума и би трябвало да е смъртно уплашен. Но вместо това се чувстваше изпълнен със сили. И решен на всичко.

Помнеше в подробности разположението на тази част от музея. Бяха минали две десетилетия, откакто за последен път бе идвал тук. Вероятно някои неща се бяха променили оттогава, но стълбището, което бе запомнил, се намираше право насреща. Грант реши да слезе, вземайки стъпалата по две наведнъж; долу забави крачка, за да отвори поредната метална врата. Музеят заемаше пространството между Алеята и Конститюшън Авеню, от което произтичаше и известна денивелация — откъм Алеята се влизаше през първия етаж, а откъм улицата през партера. Отвъд помещенията за служители, където царяха ред и тишина, започваха оживени публични пространства. Откъм улицата имаше магазини за сувенири, ресторант, тоалетни и голяма аудитория. А също и камери.

От стълбището той тръгна по един коридор с кабинети от двете страни. Вървеше бавно и уверено. Стигна до края на коридора и отвори следващата врата. Навел глава, Грант премина в оживеното фоайе и с бързи крачки се насочи към изхода.

Малоун веднага разбра, че го е изгубил. Отвъд металната врата се виждаше лабиринт от кабинети и лаборатории. Имаше и стълбище. Обектът можеше да е тръгнал във всички възможни посоки. Но дали познаваше сградата? Дали можеше да се ориентира в нея? Изглеждаше напълно възможно. Вратата откъм Залата с вкаменелостите се отвори и от там излезе Рик Стам.

— Върви след мен.

Малоун последва уредника надолу по стълбите.

— Няколко минути след като мъжът е влязъл с картата на Мартин, се отваря вратата на един от изходите. На него не му е трябвала карта, за да излезе, така че не можем да знаем дали е бил той.

Двамата заслизаха бързо, минаха през служебните помещения на музея и излязоха навън през друга метална врата.

— Успя ли да видиш лицето му? — попита Стам.

— Достатъчно, за да го запомня. С къдрава кестенява коса и родилен белег от лявата страна на шията.

— Това е човекът, който уби Мартин Томас.

Двамата претърсиха с поглед тълпата. Но не откриха нищо. Мъжът беше изчезнал.

38

Даян пристигна пред апартамента на Алекс. Взела бе първия полет за деня от Ноксвил и след час вече беше на летище „Рейгън“. Още с кацането си прати есемес на Грант с указания да се срещнат в апартамента. Не беше идвала във Вашингтон от предишното лято, от заседанието на Консултативния съвет към библиотеките на „Смитсониън“. Съветът ги провеждаше на различни места из страната, като всяко трето беше във Вашингтон. На нея това й харесваше, защото мразеше града — пълен с опортюнисти, които се стремяха да са, ако не на власт, то поне близо до властта. Алекс не беше изключение. От една страна, той имаше влияние като член на Сената. От друга, не правеше нищо с него, освен да приглася на хора с още повече власт — такива като Дани Даниълс. Каква разлика от XIX в., когато отделни сенатори се бяха опълчвали едновременно срещу Конгреса и президента. Какви времена само! На яростни политически битки за данъци и мита, за това дали новите територии трябва да бъдат робовладелски или свободни, за анексирането на Тексас и войната с Мексико… Конгресменът Престън Брукс от Южна Каролина дори бе пребил сенатора Чарлс Съмнър с бастуна си насред пленарната зала!

Времена, когато мнението на отделния човек е означавало нещо. И хората не са се бояли да го изразяват.

Докато в днешно време политическите битки се бяха превърнали в партизанска война, атаките се провеждаха в тъмното и от засада, като понякога дори не се знаеше кой е врагът. Особено в Сената.

— Планът на Александър Стивънс е неосъществим — бе й казал Алекс при техния последен разговор. — Конгресът не трябва да функционира по този начин. Ако това беше целта, Член първи щеше да е друг.

Не непременно. Каква огромна идея от такъв незначителен човек. Едва метър и шейсет и пет на ръст и не повече от петдесет килограма, Стивънс бе прекарал целия си живот в болести, често прикован към леглото, макар да бе успял да доживее до седемдесет и две. Имаше близо двайсет и пет години служба като конгресмен и си бе спечелил име на талантлив оратор. По време на войната бе заемал поста вицепрезидент на Конфедерацията. Починал бе през 1883 г. като губернатор на Джорджия. Много преди да си отиде от света обаче, той бе измислил начин да направи Сената излишен, както преди началото на XIX в. Нека ония фукльовци вземат един през друг думата и дърдорят до насита. Да правят колкото си искат обструкции. На кого му пука? Това вече няма да има значение. Камарата на представителите беше автентичната демократична институция, избирана на всеки две години и отговорна единствено пред американския народ. Според Стивънс не беше случайно, че първите думи от американската Конституция се отнасяха до Камарата на представителите. И че първият споменат държавен служител беше председателят на Камарата. За него това бяха послания от основателите на Щатите, удобно забравени от поколенията. Но благодарение на Даян Лушъс Ванс скоро щеше да им напомни за тях.

В апартамента цареше обичайният образцов ред. Алекс обичаше всичко около него да си е на мястото. Тя беше същата, така че му прощаваше поне този недостатък. Даян никога не се бе почувствала удобно в апартамента му. Това си беше неговото жилище. А и нещо, което отдавна бе привлякло вниманието й, изведнъж й се стори много по-логично: тук нямаше никакви вещи с емоционална стойност. Никакви снимки, спомени от брака или кариерата. Ако кабинетът му в Сената беше превърнат в нещо като музей или зала на славата, тук нямаше нищо, което да напомня за личния живот, който бе водил.

Когато преди няколко дни тя бе намекнала, че знае за любовницата му, това беше блъф. Как гласеше онова клише? Съпругата винаги знае. Да, но трябваше съпругата да я е грижа достатъчно, за да обръща внимание. При нея това бе започнало сравнително отскоро. С него не бяха имали интимни отношения от години, което донякъде обясняваше и изневерите й. Но за Алекс сексът никога не бе играл толкова важна роля. Онова, от което наистина я заболя, бе декларацията му, че нито за момент не е нарушил брачната клетва.

Защото тя му вярваше. Което означаваше, че той наистина бе обичал другата жена. Точно тук. При тази мисъл стомахът й се преобърна.

— Дявол да те вземе, Алекс! — прошепна Даян. — Защо просто не се отказа? Както от всичко останало преди това.

Един-единствен път в скучния си живот Алекс Шъруд бе решил да заеме позиция и да се бори. И то само защото онзи идиот, брат й, си бе помислил, че им е нужна помощ.

Даян вече бе решила, че просто ще спре да плаща наем за апартамента и всичко в него ще отиде за благотворителност. Нямаше да вземе нищо със себе си. Днес бе дошла само за да се убеди, че в жилището не са останали някакви улики, които да насочат следствието към тях. Беше нужно щателно претърсване, което щяха да извършат заедно с Грант. Може би дори щеше да открие нещо и за загадъчната приятелка на Алекс.

Но какво значение имаше тя? Алекс беше мъртъв, което я вадеше от играта. Даян се огледа, но не забеляза никаква натрупала се поща, стари вестници или списания. Дори хладилникът беше почистен от бързо развалящи се храни. Странно, като се има предвид, че Алекс бе живял тук сам. Върху бележника до телефона нямаше надраскан списък с покупки, напомняне да вземе дрехите от химическо или каквото и да било, което да напомня за обитателя на жилището.

Почукване наруши тишината. Даян прекоси стаята и отвори вратата, която изскърца на поразсъхналите се панти. Беше Грант. Той влезе, взе я в прегръдките си и я целуна. Страстно и дълго. Така, както бе свикнала да очаква от него.

— Липсваше ми — каза той.

— Последните дни бяха тежки.

— Какво изобщо правиш тук?

— Искам да се убедя, че не е останало нещо от грешката на Кенет.

Той я пусна и се обърна да затвори вратата.

— А също и да разбера за посещението ти в Замъка снощи.

— Може и да не ти хареса това, което ще чуеш. Но се сдобих с това.

С тези думи той бръкна в джоба си и извади церемониалния ключ. Даян се усмихна.

— Освен това намерих Камъка от Пътеката.

Всичко беше чудесно. Но тя държеше да знае:

— А какво е това, което няма да ми хареса?

39

Дани влезе в кабинета на вицепрезидента в Капитолия, непосредствено до пленарната зала на Сената. Това беше единственото помещение във Вашингтон, обособено изцяло за нуждите на вицепрезидента. Времената се меняха, но не и този кабинет. Мраморната полица над камината, застланият с керамични плочки под, огледалото със златна рамка, викторианските корнизи — всичко напомняше за XIX в. Голямото махагоново бюро определено имаше богата история. Беше служило вярно на почти всички вицепрезиденти чак до 1969 г., когато за кратко време бе преместено в Овалния кабинет при Никсън и Форд, за да бъде върнато с избирането на Джими Картър. Още от годините на Гражданската война тук се вършеше работа, провеждаха се церемонии, срещи с избиратели, пресконференции, както и събирания в тесен кръг, някои от които бяха променили курса на американската история.

Големият старинен часовник отброи 10 часа. Вицепрезидентът Тиодор Соломон беше предупреден за посещението на новия член на Сената и го очакваше, седнал зад бюрото си. Противно на широко разпространените представи и въпреки че по Конституция вицепрезидентът имаше статут на председателстващ Сената, в днешно време американските вицепрезиденти много рядко участваха в пленарни заседания освен при равно гласуване, когато техният глас натежаваше в едната или другата посока. Но това беше изключение.

Губернаторът беше обявил официално назначението на новия сенатор преди трийсет минути на пресконференция в Ноксвил. Както можеше да се очаква, протестните реакции не закъсняха, особено предвид отсъствието на алтернативни кандидати. Изборът на Дани бе обявен като временно назначение, докато Тенеси гласува за сенатор. А кой по-добре би се справил със задачата от най-видния жив гражданин на щата? Звучеше прекалено убедително, дори той едва ли не го повярва.

— Господин президент — каза Соломон, като стана от стола си и му подаде ръка.

Теди Соломон беше политик от старата школа, консервативен по финансовите въпроси, но таен либерал в социалните си възгледи — едно раздвоение, породено вероятно от факта, че най-големият му син беше гей. Заедно бяха служили в Сената. Соломон беше прям и честен, на първичните избори се бе състезавал срещу Уорнър Фокс, но не събра нужния брой гласове и бе принуден да се оттегли. Фокс в крайна сметка реши да приобщи опонента си, предлагайки му второто място в бюлетината. Най-изненадващото в случая бе, че Соломон прие. Дани много харесваше една мисъл на вицепрезидента на Удроу Уилсън: „Постът ми е като каталептичен припадък. Не можеш нито да говориш, нито да се движиш, не усещаш болка, в пълно съзнание си за ставащото около теб, но не можеш да участваш в него“. Но думите на Джон Адамс, който в един момент сам бе заемал длъжност номер две във Вашингтон, звучаха още по-логично: „Сега съм нищо, но може да бъда и всичко“.

Какво беше разстоянието от нищо до всичко? Един пропуснат удар на сърцето?

Всъщност това се бе случвало осем пъти. Девет, ако се броеше и поемането от Форд на поста след Никсън. Смърт или оставка на титуляря бяха за вицепрезидента единственият път към президентското кресло. Само един вицепрезидент в последните 125 години се бе добрал чрез избори до заветния пост. Първият Джордж Буш. При това — само за един мандат.

Соломон беше висок, с подобаващо на ръста му едро лице, излъчващо предпазлива човечност, но не и мекушавост. Още не беше развил двойна брадичка, чертите на лицето бяха мъжествени и решителни. Беше няколко години по-възрастен от Дани, но сресаната му назад коса беше учудващо черна. Както обикновено, беше с тъмен костюм, колосана риза и привличаща погледа копринена вратовръзка.

— Добре ли си го обмислил? — попита го той.

— Да си пенсионер не е живот.

— Минали са само няколко месеца.

— Достатъчно, за да разбера, че не е за мен.

Настана тишина, нарушавана от басовото тиктакане на старинния часовник. Дани знаеше неговата история. Присъствието му в този кабинет датираше от президентството на Маккинли, но бе придобил известност от времената на вицепрезидента Джон Гарнър, който го бе използвал, за да определя момента за влизането си в залата на Сената. Механизмът започвал да звъни петнайсет секунди преди дванайсет, което било знак за Гарнър да остави всичко и с тържествена стъпка да влезе в пленарната зала, заемайки мястото си точно в дванайсет.

— Искам да положа клетва тук, при закрити врата — каза Дани на Соломон. — И после се захващам за работа.

— Медиите напират да го направим отвън, пред камерите. Все пак тук пишем историята.

Дани знаеше отношението на Соломон към журналистите: те бяха предназначени да служат на властта. Но в момента той нямаше нужда от услугите им. Преди десетилетия, по време на първия му мандат като сенатор, някои от най-близките му приятели бяха репортери. Но тогава имаше правила за поведение, код на честта. А сега всичко опираше до пари и рейтинг. Никой не се интересуваше дали е прав, стига да е пръв. Или още по-добре, скандален. Толкова малко истински журналисти бяха останали. Новинарските канали се бяха превърнали в цирк. Той можеше да се постави на мястото на репортерите в момента. Всички бяха научили за назначението му едновременно. Бяха в еднакви изходни позиции. Трябваше им акцент, гледна точка, възможност да го обсипят с въпроси — какво? как? кога? защо? — но той бе решил да ги остави в неведение и догадки.

— Това му е хубавото да си по заместване — каза Дани. — Нямам намерение тепърва да правя кариера и не ми пука за никого.

В сивкавите, почти безцветни очи на Соломон проблесна закачливо пламъче.

— Какво мисли шефът ти за моето завръщане?

— Току-що говорих с него. Най-точното описание на състоянието му би било: „в шок“. Фокс се радваше, че се е отървал от теб. Честно да ти кажа, едва ли би имал нещо против да се отърве и от мен. Искам да те попитам нещо, Дани, и между нас да си остане. Ето, вратата е затворена. Какво правиш тук?

— Пиша история. Като Андрю Джонсън. Двамата президенти от Тенеси, станали после сенатори.

Соломон седна на ръба на бюрото и скръсти ръце на гърдите си.

— Сами сме. Какво става?

Дани знаеше, че може да му потрябва съюзник, а какъв по-надежден кандидат от този? Освен това, макар Соломон и Лушъс Ванс да бяха от една и съща партия, той знаеше, че двамата се мразят.

— Ванс е намислил нещо.

— Слушам те.

— Не знам много, просто достатъчно, за да искам да знам повече. Но може да ми потрябва помощта ти. — Той помълча и добави: — Преди да е станало късно.

— Звучи сериозно.

— Не съм сигурен, но всички алармени звънци в главата ми сигнализират за надвиснала катастрофа.

— Това може ли да засегне президента?

— Не знам. Но Ванс не играе в екип, а освен това искаше поста на Фокс.

— Но и той като мен нямаше шанс. Сам си е виновен, че прие да бъде председател на Камарата.

— Двамата с теб знаем, че Ванс е опасен човек. Дано и Фокс го знае.

Соломон се изсмя гърлено.

— Да кажем само, че новият президент още не е толкова ориентиран в обстановката, колкото сме двамата с теб.

— Освен това се съмнявам, че слуша какво му говори по-опитният му заместник.

— Меко казано. От двайсети януари насам с него сме разговаряли общо… веднъж. Току-що.

Което беше огромна грешка от страна на Фокс. Соломон беше опитен в разшифроване на мълчанието между думите, на мислите, често прикривани зад глуповатия изказ. От всичко, което Дани бе чул или видял досега, администрацията на Фокс изглеждаше като нескопосана коалиция от гълъби, ястреби и партийни функционери, като всеки си имаше свои идеи относно това какво би било добро за страната. Докато Теди Соломон беше далеч по-прагматичен ветеран с енциклопедични познания за политическите нрави във Вашингтон. Все неща, които биха могли да бъдат от полза за един новак в Белия дом. За съжаление, от гордост или глупост новобранците рядко искаха помощ от по-старите бойци, което понякога им излизаше твърде скъпо.

— Но ти знаеше, че ще те игнорират — каза Дани. — Защо прие длъжността?

— Аз съм на шейсет и девет, Дани. Можех да си остана сенатор за вечни времена. Но винаги съм искал да бъда президент. И ти го знаеш. Не мога да ти кажа защо. Но народът беше решил друго. — Той вдигна рамене. — И това ми е утешителната награда. Така че приемам лошите наред с добрите страни.

Умен мъж. И той също като него отдавна бе научил, че Америка е това, което народът поиска. Република означава власт на народа, дори народната воля да бъде плод на невежество, прибързаност, инат или обикновена глупост, какво от това? И неговата работа, както и на всеки друг, заемащ публична длъжност, бе да служи на страната си, а не да я моделира по свой образ. Умните политици разбираха този дълг. А великите като Теди Соломон го носеха в сърцето си.

— Виж дали няма да надушиш нещо от твоята страна на пътеката, Теди. Имам лошо предчувствие.

— Достатъчно лошо, за да се върнеш на фронта? Вместо да ходиш за риба и да си живееш живота…

— Нещо такова. И може би от двама изхабени старци като нас зависи да го спрем, каквото и да е то.

— Адски мелодраматично. Но ми харесва.

— И нека си остане между нас, а? Да не се окаже, че просто си фантазирам.

— Това е нещото, което никога не си правил — каза Соломон и протегна ръка. — Е, добре дошъл отново при своите, господин сенатор.

Двамата се здрависаха.

— Време е да го направим официално — добави вицепрезидентът.

Дани бе полагал клетви като градски съветник, губернатор на щат, сенатор, президент. Досега всички пред публика. Този път бяха само той и неговият добър приятел, когато вдигна дясната си ръка и повтори думите:

— Тържествено се заклевам да спазвам и защитавам Конституцията на Съединените щати срещу всякакви врагове, външни и вътрешни. Да вярвам в нея и да й бъда верен. Заклевам се, че поемам този дълг свободно, без вътрешни задръжки и задни мисли и че добре и съвестно ще изпълнявам задълженията на поста, в който встъпвам. И Бог да ми е на помощ.

40

Малоун беше отново в архива към Музея на американската история, където върху една маса бе положен гравираният камък от Залата с вкаменелостите.

— Тоя човек е поел голям риск да се върне заради това — каза той.

Което означаваше едно: камъкът беше наистина важен. И той се надяваше Стам да го е разбрал. Време беше за още информация, особено относно Ангъс Адамс. Но уредникът сякаш чакаше нещо.

Тишината в архива внезапно бе нарушена от отваряне и затваряне на врата в другия край на помещението. Редиците стелажи му пречеха да вижда и той зачака. И никак не се изненада от личността на новодошлия.

Председателят на Върховния съд Уорън Уестън. Юристът се представи и двамата се ръкуваха, макар вниманието им да беше погълнато изцяло от камъка.

— Значи наистина е бил тук — промърмори Уестън. — През цялото време. Невероятно!

— Вие знаехте ли, че може да е тук?

— Наличната информация сочи един от музеите като възможно скривалище. Но не знаехме кой. За щастие, бяхме отведени право към целта.

— С цената на един убит и един в болница.

— Наистина съжалявам и за двата инцидента — каза Уестън. — Никой не е имал подобни намерения, но ситуацията излезе извън контрол. Сега се нуждаем от помощта ви повече от всякога.

— Това не е Върховният съд и аз не съм някакъв член на съдийска колегия, дошъл да ви се отчита. Не желая да прозвучи неуважително, но ще ви задам един въпрос и се надявам на убедителен отговор.

— Или?

— Или дърпам шалтера на цялата тази история.

— Това може да не се хареса на министъра на правосъдието.

— Аз не съм му подчинен. Мога да правя, каквото си поискам. Едно телефонно обаждане до полицията и едно до „Уошингтън Поуст“, и толкова.

— Задайте си въпроса.

— Защо ме набъркахте във всичко това?

— Защото вашият прапрадядо Ангъс Адамс е ключът към загадката и ние се надявахме да обогатите познанията ни по въпроса. А пък това, че сте обучен разузнавач, е допълнително предимство. Смятам, че при тази ситуация всички печелим.

— А защо Адамс да е ключът?

— Може ли да ви отговоря с въпрос? Разбирате ли какво е изобразено на този камък?

За непосветения вълнообразните линии, камата и цифрите не означаваха абсолютно нищо. Но не и за него.

— От моя дядо съм научил малко от тайния език на ордена. Предавахме си кодирани съобщения.

— Надявах се да го кажете. И какво ви говори този камък?

— Съобщението изглежда някак непълно. Сякаш е част от нещо по-голямо. Символите са твърде малко, за да предават някакво значение.

— Абсолютно правилно. Камъкът от Пътеката наистина е само част.

Малоун бе излъгал леко, понеже Морз му беше казал за пет камъка. Но едно нещо се набиваше в очи — сърцевидната вдлъбнатина. И той се сети за думите на дядо си: „сърце“ означава злато за испанците, а също и за рицарите.

— Допускам, че има и друг камък — каза той. — Със сърцевидна форма, който да приляга в кухината.

— Подобаващо е наречен Камъкът сърце.

— Който ще ни отведе към златото.

— Виждам, че разбирате езика. Общо камъните са били пет. Вещерският, който чувам, че вече сте видели. Камъкът от Пътеката, този тук. Камъкът сърце.

Уестън се обърна към Стам и му кимна. Уредникът чукна няколко пъти по клавиатурата, после обърна монитора към Малоун.

— Ето четвъртия — добави Уестън. — Конският камък.

— Открит някъде в началото на двайсети век заедно с Камъка от Пътеката — обади се Стам. — И двата са принадлежали към нашите колекции. За жалост. Конският камък е бил унищожен при инцидент в един от складовете. Но снимките са оцелели.

Малоун разгледа черно-белите фотографии.

Фигура на кон с главата наляво и с опашката надясно, но завита покрай хълбока му, така че също да сочи наляво. В торса на коня имаше символ, приличащ на цифрата 3 или пък, видян под друг ъгъл, на стилизирана птица — знак, който Котън знаеше, че се ползвал често от ордена за обозначаване на посока. Зад хълбоците на коня имаше буква Е и още един символ на птица. Виждаха се още букви и символи и той долавяше значението им. Цифрата 5 в горния ляв ъгъл, заобиколена от три равно отдалечени точки, би могла, извъртяна на една страна, да мине и за обърнато U. Което означаваше мина.

Под знака минаваше начупена линия с надпис — „река“ на испански. Между реката и вълнообразната линия, стигаща до муцуната на коня, имаше две точки в кръгчета и още едно обърнато U. Под начупената линия, близо до левия ръб на камъка, имаше самотен кръст, а под него — израз на испански: el cobollo de santafe. Той не знаеше дума cobollo. Но пък имаше caballo тоест и тук, както върху Вещерския камък, имаше съзнателно допусната грешка.

El caballo de santafe. Конят на вярата.

Горе вдясно имаше още едно изречение на испански: Yo pasto al norte del rio. Това поне беше лесно. Аз паса северно от реката. Отдолу имаше символ, който можеше да мине за буквата G и за цифрата 6.

— Разбирате, нали? — попита Уестън.

— Да. Става дума за коня на вярата, който пасе северно от реката. — Той посочи кръстчето. — Това може би бележи местоположението на църква или параклис. Около него има символи за мини. А този кон едва ли е поставен за украшение. Какво ще ми кажете за петия камък?

— Говори се, че главата на ордена го бил запазил за себе си. Камъкът Алфа. Без него картата е безполезна, тъй като той задава отправната точка. Смята се, че са нужни и петте камъка. Преди четирийсет години Дейвис Лейн си бил въобразил, че може да заобиколи това изискване. През седемдесет и трета сме познавали света доста по-добре, отколкото в началото на двайсети век. Днес имаме джипиес технология, която е още по-ефективна. Лейн смятал, че съкровището може да бъде открито само с четири от камъните, като се пропусне Алфа. Според мен, който и да го търси сега, изхожда от същото предположение.

— Нашият убиец ли?

— Именно.

— Вие знаете много по тези въпроси — отбеляза Малоун.

— Бях близък приятел на Дейвис Лейн. По онова време бях съдия във Вашингтон и двамата обсъждахме темата подробно. Възможно е Рицарите на Златния кръг да са били най-великият престъпен синдикат, сформиран някога, макар самите те да са се смятали за патриоти. По време на Гражданската война са откраднали милиони в злато и сребро, ограбили са хора, банки, влакове, параходи, дори два-три монетни двора. След войната са грабили още повече. Ние ви изпратихме в Арканзас с надеждата да дешифрирате знаците, оставени в гората. Казах си, че ще можете да го направите. А това, че намерихте и Вещерския камък, беше допълнителен бонус. Предполагам, че е на сигурно място.

— Да. Имаме и дигитални изображения.

На телефона на Касиопея, добави мислено Малоун.

— В отговор на първоначалния ви въпрос — каза Уестън, — Ангъс Адамс е стражът, който е създал и охранявал трезора. Покажи му, Рик.

Стам отвори нещо на екрана и посочи с пръст. Беше изображение на мъж, облечен в официален костюм от средата на XIX в., слаб, с високо вдигната глава и изправена стойка. Малоун забеляза квадратната челюст, пронизителния поглед и светлата коса. А в лицето разпозна себе си.

— Снимката е от хиляда осемстотин седемдесет и седма, много след като Адамс бил известен шпионин — каза Уестън. — Открих я в архивите на „Смитсониън“. Адамс е позирал при едно идване до тук, за да се види със своя приятел Джоузеф Хенри. Преди няколко месеца Рик изследва родословното му дърво и стигна до майка ви, а чрез нея и до вас. За наша изненада, открихме също, че сте бивш служител в разузнаването. При това знаменитост, също като Адамс. Дори имате същия прякор като него. Мога ли да питам как се случи това?

При нормални обстоятелства Малоун би запазил тайната за себе си, но тази снимка събуди у него задрямали чувства. Всеки път когато хората го питаха за прякора му, той отговаряше: Това е дълга история. Но не и сега.

— Когато бях на седем, моят дядо показа на баща ми снимка на Адамс. Не толкова ясна като тази, но различима. На нашата снимка той беше по-млад, с безгрижно изражение. Всички забелязахме, че приличам на него.

— Определено — каза Стам.

— Но това е само част от причината за прякора.

Малоун им обясни как малко след като видял онази стара снимка, бил оставен за кратко време на грижите на една съседка, която мразел. Тя имала навика да маже филия хляб с дебел слой извара и да я залива с мед — гадост, при вида на която на него му се обръщал стомахът. Освен това била ужасно опърничава. За да й покаже неприязънта си към нея, той смесил изварата с памук от аптечката на майка си, като успял така добре да го прикрие, че тя да го забележи чак когато се опита да преглътне. Жената едва не се задушила. Разбира се, баща му здравата му нашарил задника, но с този акт на непокорство той се доказал като достоен потомък на Ангъс Адамс.

— От тогава нататък баща ми ме кръсти Котън — завърши Малоун. — Три години по-късно той почина, но прякорът ми остана. И всеки път като го чуя, се сещам за него.

— Разбрах за баща ви — каза Уестън. — Командир на подводница. Изчезнал безследно в открито море.

Което все още беше официалната версия, макар сега той да знаеше истината.

— Знам за трезора — реши да признае Малоун.

— От Морз?

Той кимна.

— Повечето хора от висшето ръководство на ордена, включително Ангъс, били измрели още в края на деветнайсети век. За съжаление, при смъртта си отнесли по-голямата част от тайните в гроба. До нас са останали само разпокъсани факти. „Смитсониън“ на два пъти е правил опити да открие трезора. Първият е бил около хиляда деветстотин и девета, вторият през седемдесетте. И двата неуспешни.

Малоун предаде на Уестън какво му бе казал Морз за идването на Джеферсън Дейвис в Арканзас с цел да скрие Вещерския камък.

— Дейвис е бил член на ордена — каза Уестън. — До последния си дъх е останал южняк. Радвам се да чуя, че той е бил този, който е спомогнал да се опази трезорът.

Котън погледна отново снимката на своя съименник — очите му излъчваха сила, решителност и целеустременост.

— Господин Малоун, всичко това е далеч извън нашите професионални познания. Имаме нужда от помощта ви.

— За кое по-точно?

— Да откриете трезора.

— Като услуга на правителството? Или на „Смитсониън“?

— Има ли значение?

— Това богатство е крадено.

— Никой не може да го докаже.

— Вие вероятно разбирате, че Даян Шъруд е почти сигурно свързана с нашия убиец. Който може би е прострелял и Стефани Нел. Извинете ме, но за мен е по-важно да го открия.

— С намирането на трезора ще успеете да разкриете и двете престъпления. Искам да ви посъветвам засега да не си губите времето с госпожа Шъруд. Тя ще има перфектно обяснение, с което да ви прати в глуха линия. По-добрият начин е да си мълчим, като в същото време продължаваме да ровим. И да стигнем до нея, след като вече имаме отговорите на всички въпроси.

— Говорите като юрист.

— Допускам, че и вие сте си научили урока.

Естествено. Никога не задавай на свидетеля въпрос, чийто отговор не знаеш.

— Не че тя ще избяга междувременно — продължи Уестън. — Освен това разполагаме с два-три дни благодарение на госпожица Нел, която скри трупа на Мартин Томас. Можем ли да използваме разумно това време?

Точно това се питаше и той, но реши да се възползва от съвета, който току-що бе получил.

Не задавай въпроси, преди да знаеш отговорите им.

41

Дани си тръгна от кабинета на вицепрезидента, без да поглежда към струпалите се извън загражденията журналисти. За да не се набива на очи, той мина през подземния проход към сградата „Дърксен“, който се ползваше от сенатори и техните сътрудници. Тук имаха кабинети седемнайсет от сенаторите и служителите им; този на Алекс Шъруд се намираше на четвъртия етаж, както подобаваше на големия му стаж и влияние. Сградата носеше името на дългогодишния сенатор от щата Илинойс Евърет Дърксен, починал през втората половина на 60-те.

Полагането му на клетва като сенатор вероятно щеше да свари неподготвен целия екип от сътрудници на Алекс, които изведнъж щяха да се окажат с нов шеф. И то не кой да е. Когато Дани излезе от асансьора на четвъртия етаж и закрачи по дългия лъснат мраморен коридор, си каза, че сега трябва да бъде особено гъвкав. Вече бе провел кратък разговор с агента на „Магелан“ в болницата и човекът му бе казал, че няма промяна. Състоянието на Стефани било стабилно, но все още била в кома. Само след няколко часа той отново щеше да я посети, но каза на агента незабавно да му звънне, ако се случи нещо.

В края на коридора имаше врата, отстрани със семпла бронзова табела: СЕНАТОР АЛЕКС ШЪРУД — ТЕНЕСИ. За жалост, скоро щяха да я сменят. Или може би не. Защо да не разпореди да я оставят в памет на починалия му приятел? Като бивш президент, той бе престанал да се блазни от титли и табелки.

Вратата беше отворена. Посланието беше ясно: Ние сме тук, за да ви служим. Влизайте направо. Той се озова в просторно секретарско помещение и веднага забеляза стената вляво, цялата обкичена със сечива, цигулки, китари и други характерни за Тенеси предмети, монтирани върху състарени чамови дъски, за да не остане никакво съмнение откъде е обитателят на този кабинет.

Зад бюрото седеше млада жена. Когато той влезе, тя стана. Погледа му привлече стъклената витрина зад гърба й, в която бе поставена карирана риза в черно и червено. Дани заобиколи бюрото и се приближи към витрината. Отдолу имаше картонена табелка със следното обяснение:

По време на първата си изборна кампания за Сената Алекс Шъруд прекоси пеша щата Тенеси. Всеки ден от своето близо двехилядикилометрово пътуване той носеше една и съща традиционна карирана риза „Ливайс“ в черно и червено, произведена в Тенеси и закупена от универсалния магазин „Фридман“ на Хилсбъро Роуд в Нашвил.

Дани си спомни кога за пръв път им бе хрумнала тази идея като перфектния начин Алекс да се идентифицира с избирателите си. И това се получи. Алекс спечели изборите с огромна преднина. Дани чу стъпки зад гърба си. Обърна се и видя, че още сътрудници се бяха събрали да го посрещнат.

— Господин президент… — започна един от тях. — Извинете, исках да кажа: господин сенатор…

Той се усмихна и започна процеса за спечелване доверието на тези хора.

— Знам какво имахте предвид. И аз съм объркан, дявол да го вземе. Но ще свикнем.

Грант скочи от леглото и грабна панталона си от пода. Даян вече беше станала и отишла в другата стая. Тя искаше пълен доклад за случилото се, но междувременно той имаше други желания, които отчасти съвпадаха с нейните. Затова двамата за кратко се бяха отдали на странични занимания, но беше време да се захващат за работа. Той се надяваше минутите на страст да смекчат лошите новини.

— Не ти ли се струва някак странно: ти и аз тук? — попита Грант. — Искам да кажа, на мен ми е все едно, но на теб едва ли…

— Защо? Това не е храм. Освен това държа да знаеш, че тук не съм правила нищо със съпруга си. Така че жилището не е изпълнено с трогателни спомени. А сега ми кажи какво стана снощи.

— Когато отидох да взема ключа, Томас се опита да ме изнудва. Беше се сетил какво търсим и искаше да получи дял. Ако ли не, щял да напише книга. Реших, че е по-добре да умре.

— Моля?

— Застрелях го.

— В „Смитсониън“?

— Ако трябва да бъдем точни, под „Смитсониън“. Но бъди спокойна, никой не ме видя.

Грант съзнателно пропусна да й каже за случилото се в Замъка, жената от Министерството на правосъдието, както и факта, че бе застрелял и нея. Нямаше нужда да си търси белята. Пък и имаше основания да вярва, че никога няма да бъде разкрит.

— Ти сигурно знаеш, че аз бях свързана с Томас — каза Даян. — Какво ще стане, ако някой започне да задава въпроси?

Това беше една възможност. С която щеше да се заеме, ако и когато възникнеше. Защото, колкото и да харесваше Даян — и в леглото, и извън него, — перспективата да спечели милиарди долари му допадаше още повече.

— Връзката ти с него е била невинна, нали? — попита той.

— Естествено, а той може и на никого да не е казал.

Но Грант знаеше, че това не е така. Жената от Министерството на правосъдието се бе добрала до него и го бе причакала в засада, а от там бе отишла право в апартамента на Томас. Което означаваше едно: тя знаеше. Но пък, слава богу, той се бе погрижил да й затвори устата. Ако Ричард Стам или някой друг бе в състояние да направи връзка между него, Даян и Томас, защо досега не бяха потърсили Даян? Нея определено знаеха къде да я открият. Което го накара да мисли, че тя щеше да се окаже права: Томас на никого не бе казал, че са говорили.

Той реши да смени темата.

— Камъкът от Пътеката беше точно там, където очаквах да го открия, в Природонаучния музей. Явно паметта на баща ми в случая не му бе изневерила. — Грант бръкна в джоба си и извади церемониалния ключ. — Имаме и това. Като добавим и Вещерския камък от Арканзас, който хората ми откриха, вече сме близо. Имам снимки на камъните, които намерихме досега. Твоята задача е да ги дешифрираш.

Даян беше ценна с това, че разбираше тайния език на ордена. За да открие златото, той се нуждаеше от експертните й познания.

— Нещата в Конгреса започват да се случват — каза тя. — Ванс вече действа.

— Това не ни засяга. Но съм сигурен, че брат ти се е изпотил от вълнение. Той желае да промени света. А ние с теб? Ние просто искаме да сме богати.

Действително алчността беше един от най-простите мотиви. Пък и той не се готвеше да отнеме нещо от жив човек. Това съкровище беше скрито отдавна. Онези, които го бяха откраднали, бяха мъртви, а каузата им — забравена. Да, наистина, Кенет Лейн и председателят на Камарата се готвеха да възкресят някои от старите идеи, но на кого му пукаше?

— Ще стане — прошепна Даян.

Така си беше. Определено бяха постигнали напредък.

Грант пристъпи към огледалото на стената. Макар че никой не бе видял лицето му, къдравата коса можеше да се окаже проблем. А също и родилното петно.

— Ще ти пратя имейл със снимки на камъните — каза той, докато се изучаваше в огледалото. — Работи върху тях. Аз трябва да излизам.

— Къде ще ходиш? — попита тя.

— Имам нужда от подстригване.

Дани се бе запознал с всеки от четиринайсетте служители на Алекс, включително с началничката на кабинета. Всеки сенатор поддържаше офис във Вашингтон, плюс помощни в съответния щат, обикновено по един във всеки избирателен окръг. Алекс имаше общо десет офиса с 34 служители. Но ако това се умножеше по 100, се добавяше сериозно перо към федералния бюджет. Дани си припомни една мисъл на Евърет Дърксен: „Милиард тук, милиард там и скоро вече става дума за истински пари“.

Той се намираше в светая светих на сенатора — личния му кабинет, ярко осветено и топло помещение, украсено с още сувенири от Тенеси и с множество снимки по стените, които да му напомнят за успешната кариера. Те дискретно подсказваха на всеки посетител, че човекът насреща разполага с необходимите лостове да свърши работа. Интересно как президентите не се нуждаеха от подобни стимули за самочувствието си. В Белия дом положението беше съвсем различно. Акциите на един президент се качваха и падаха ежечасно и никакви снимки със знаменитости, никакви хвалби и биене в гърдите не помагаха. Разбира се, всичко в този кабинет рано или късно щеше да се озове в ръцете на Даян. И това определено го дразнеше. Тя бе поръчала претърсването на апартамента на Алекс. След това се бе срещнала тайно с Лушъс Ванс и с още някакъв мъж. Да й даде тези вещи, напомнящи за Алекс, му се струваше грешно. Следователно засега те оставаха тук.

— Всички запазват постовете си — каза Дани на началничката на кабинета.

Тя беше доказано способен вашингтонски ветеран; Алекс винаги я бе хвалил.

— Ако някой смята, че не може да работи с мен, е добре дошъл да напусне още сега, с добра препоръка и с моята благословия. Не че го искам, но ще бъде тяхната воля. Положението е достатъчно сложно, за да го усложняваме допълнително.

— От името на всички — отвърна тя — искам да ви уверя, че сме на ваше разположение, готови да започваме работа.

Тази жена вече му харесваше.

Явно му вървеше да бъде заобиколен от силни жени. Дългогодишната му секретарка в Белия дом беше истински булдог. Полийн също не беше малодушна. Една трета от членовете на кабинета му бяха от женски пол. А сега Стефани — най-коравата от всички — се бореше за живота си.

— Радвам се да го чуя. Искам да ми свършиш една услуга. Тихо потърси Лушъс Ванс.

42

Малоун изчакваше да чуе още отговори от председателя на Върховния съд, но реши да остави Уестън да зададе тона на разговора. Той явно беше човек с мисия. Но каква? Не можеше да каже със сигурност. Единствено ясно бе, че не споделя всичко. Опитът го бе научил, че ушите са винаги по-внимателни от устата, затова си мълчеше и слушаше.

— В тази институция имахме истинска гражданска война през седемдесет и трета — каза Уестън. — Дейвис Лейн си бе наумил да открие златото на ордена. Франк Брекинридж обаче смяташе, че за „Смитсониън“ би било най-добре да стои настрана. И без това сме били направили достатъчно грешки по време и след Гражданската война, най-добре било да не се месим. Онова злато не било наше. И в крайна сметка той надделя.

— А Даян Шъруд?

— Тя знае какво се е случило с баща й по онова време. Вероятно затова е успяла да насочи Мартин Томас към тайния архив, където повечето документи са на баща й. А и можем смело да допуснем, че го е привлякла с историята за съкровището. Сега се опитва да довърши започнатото и да открие това злато.

— Мартин Томас само усложни допълнително нещата с опита да сключи сделка с нашия къдрокос убиец.

— Аз му казах за двуличието на Томас — обади се Стам.

— Излиза, че сме се предоверили на господин Томас — отбеляза Уестън.

— Касиопея Вит е още в Арканзас. Допускам, че искате Вещерският камък да бъде върнат тук?

— Определено — отвърна Уестън.

Това нямаше да е проблем. Малоун разгледа отново Камъка от Пътеката.

— А каква е ролята на този церемониален ключ? Трябва да е твърде важна.

— Всъщност надявах се вие да имате отговора на този въпрос — заяви Уестън.

Касиопея се криеше в дърветата близо до пикапа на Тери Морз. Съмваше, слънцето се бе подало иззад гористите хълмове на изток. Морз и Лия й бяха оставили колата, с която Морз бе дошъл до мината. Тя чакаше завръщането на онзи, който трябваше да прибере златото, и двамата му помагачи. Търпението й бе възнаградено след близо два часа, когато по пътя към мината се зададе пикап тойота.

Тя не бе местила колата на Морз, за да може те да я заварят точно така, както я бяха запомнили. В кабината на тойотата имаше само един човек — шофьорът, или третият от четиримата мъже, които бе видяла. Дори успя да зърне за миг лицето му — не беше Проктър.

Шофьорът изчезна към мината и Касиопея остана на място, с очи, смъдящи от умора. Сух вятър вдигаше във въздуха прах и песъчинки, които барабаняха по ламарината на пикапа. Сега шофьорът щеше да открие какво се бе случило с другарите му и да измъкне живия от мината. А какво ли щеше да направи с трупа? Това можеше да се окаже проблем. Да го остави в шахтата? Най-вероятно. А дали щеше да натовари златото на пикапа? Едва ли, с оглед на ситуацията. Значи трийсет минути. Максимум.

И наистина, след по-малко от час тя отново чу боботене на двигател и видя тойотата да се подава иззад завоя сред облак прахоляк. В кабината този път бяха двама. А в каросерията нямаше нищо, завито в черен брезент. Наближаваше девет сутринта. Касиопея излезе иззад дърветата и се метна в пикапа на Морз.

Малоун не знаеше как да разбира казаното току-що от председателя.

— Кое ви кара да мислите, че знам нещо за този ключ?

— Ангъс Адамс е ваш прапрадядо. Надявах се, че знаете много семейни истории.

— За истории, знам. Но не и за Рицарите на Златния кръг или за някакъв стар ключ.

Което не беше изцяло вярно.

— Знаем, че след войната Адамс се е преселил на запад — каза Уестън. — И според нас го е направил нарочно. Югозападът е бил оспорвана територия между Конфедерацията и Севера. В началото на войната Конфедерацията е провела амбициозна кампания в Ню Мексико, като целта е била да получи неограничен достъп до Калифорния. Адамс е бил член на експедицията, организирана от „Смитсониън“ по молба на Джефърсън Дейвис и ордена.

Това Малоун не го знаеше.

— Дневникът му е преливал от географска информация. За съжаление, влиянието на Конфедерацията в територията Ню Мексико приключило с битката при прохода Глориета през хиляда осемстотин шейсет и втора. През шейсет и пета Адамс се отправил на запад. Но не и преди да посети „Смитсониън“ на двайсет и четвърти януари. В деня на големия пожар.

И Малоун чу от Уестън историята как Адамс успял въпросния ден да проникне в столицата, за да направи важна доставка.

— Джеферсън Дейвис се боял, че след падането на Ричмънд армията на Севера щяла да унищожи целия архив на Конфедерацията. Затова наредил най-важните документи да бъдат укрити. Дейвис и секретарят Джоузеф Хенри били близки приятели. Той имал доверие на Хенри да постъпи по правилния начин. Но въпросните архиви така и не стигнали до тук и оттогава не са се появявали никъде.

— Това ли е, което търсите?

— Ние всъщност нищо не търсим — поясни Уестън. — Даян Шъруд започна всичко това, като използва Мартин Томас, за да получи достъп до секретния архив. Ние просто разследваме този опит за проникване.

— Ако продължавате да си го повтаряте, ще вземете и да си повярвате.

— Мога ли да ви разкажа една случка? — попита Уестън, давайки си вид, че не е доловил обидата.

— Защо не?

И той изслуша обясненията на Уестън за случилото се в деня на големия пожар. Адамс бил дошъл този ден, за да донесе ключа на Джоузеф Хенри и да прибере дневника си от 1854-та, който все още се съхранявал в института. Но пожарът попречил на намеренията им заедно с един офицер от армията на Севера, изпратен, за да осуети мисията на Адамс.

— Адамс успял да избяга с ключа и дневника — каза Уестън. — Впоследствие възникнали доста въпроси, но близките отношения между Хенри и Линкълн не позволили историята да се разрови докрай. Сред това, през седемдесет и седма, Адамс отново посещава института и се среща за последен път с Хенри. Снимката, която току-що видяхте, е правена, докато е бил тук. Тогава той заема дневника на „Смитсониън“ за временно ползване със срок седемдесет и пет години, след което е трябвало да бъде върнат на семейството му. Има протокол от въпросната дата, но нищо черно на бяло за изнасянето му от там. Помислихме си, че може да е бил върнат без протокол и да е при семейството ви.

— Рик вече ми спомена. Но няма нищо такова в дома ми в Джорджия. Освен това дядо ми никога не е споменавал за дневник. Говорил ми е за Адамс, но не и в тази връзка.

— Да се върнем на гражданската война, която водихме тук, в „Смитсониън“ — каза Уестън. — През седемдесет и трета Франк Брекинридж подава официална жалба до Етичната комисия срещу Дейвис Лейн, която тогавашният секретар е бил длъжен да разследва. Брекинридж твърди, че Лейн бил нарушил вътрешния правилник с цел лично облагодетелстване. Разследването не дава категоричен резултат, но след тази битка Лейн и Брекинридж остават заклети врагове.

— Отношенията между Замъка и Музея на американската история останаха в точката на замръзване цяло десетилетие след това — добави Стам. — Докато аз не станах уредник. И макар че и двамата вече отдавна ги нямаше, аз си знам какво ми е струвало да сдобря двете институции.

— Казахте, че Лейн е мъртъв. А Франк Брекинридж?

— Той живее съвсем наблизо.

Явно председателят на Върховния съд искаше от него да отиде при Брекинридж.

— Ще ми трябва адресът.

43

Касиопея следваше от разстояние пикапа, чийто шофьор явно не забелязваше присъствието й — движеше се с равномерна скорост, малко под максимално разрешената, като се стараеше да не привлича внимание. Проктър сигурно се бе надявал да приключи с всичко под прикритието на нощта, но нейното появяване в мината бе объркало плановете му.

Връщаха се обратно към града по същото шосе, което водеше към хижата. Тя бе казала на Тери Морз да вземе Лия и да не се показват, докато тя не се върне. Най-сигурният начин да се добере до Проктър бяха двамата мъже отпред и тя възнамеряваше да се възползва максимално от тях. Телефонът й все още нямаше сигнал. При първа възможност щеше да се обади на Котън, да му разкаже за случилото се и да попита за Стефани.

Табела край шосето съобщаваше, че навлизат в града. През търговския квартал минаваше река, която го разделяше на две, а по протежение на широката главна улица се издигаха два реда сгради от червени тухли и дърво. На първите им етажи се нижеше пъстра броеница от ресторанти, магазинчета за сувенири и спортни стоки — всичко за нуждите на туриста и любителя на приключения. Градът беше пълен с хотели. Пред един от тях накриво паркира тойотата.

Шофьорът слезе и тръгна по тротоара, оставяйки ранения мъж в кабината. Хора бяха наизлезли по работа от къщите си, градът се събуждаше за живот. Шофьорът се насочи право към близката закусвалня, която заемаше целия приземен етаж на една триетажна тухлена сграда. Надписът на витрината гласеше „Южняшки вкуснотии“.

Касиопея паркира малко по-нататък, пъхна в джоба на джинсите си пистолета, който бе прибрала от мината, и го прикри с ризата си. После се върна назад по отсрещния тротоар, като се криеше зад паркираните коли, продължи още малко, пресече улицата и сви обратно към закусвалнята. Без да се спира пред витрината, тя надникна през стъклото на входната врата и видя шофьора, седнал на маса в едно от сепаретата с друг мъж, който беше с гръб към нея. Но тя го позна по косата. Проктър. Очевидно закусваше.

Касиопея тъкмо се питаше как да постъпи, когато шофьорът стана от масата и тръгна към вратата. Тя бързо влезе в съседното магазинче и през витрината видя как той излезе от заведението и зави по тротоара към паркираната тойота.

Тя излезе от магазинчето и с бърза крачка влетя в закусвалнята, изваждайки пистолета от джоба си, преди да седне в сепарето срещу Проктър. Той вдигна очи от чинията си; по лицето му не се изписа дори сянка на изненада. Касиопея допря дулото до капачката на дясното му коляно.

— Нищо не би ми доставило по-голямо удоволствие от това да дръпна спусъка и да те превърна в инвалид — прошепна тя, прикривайки думите си с любезна усмивка.

— Явно съм допуснал грешка. Трябваше да те застрелям, преди да те пусна в шахтата.

— Добави това към нарастващия списък на грешките си.

Той отново се съсредоточи върху яйцата с шунка в чинията си.

— И какви са другите?

— Един от хората ти е мъртъв. Допускам, че рицарят, който беше тук току-що, ти е съобщил. В пикапа има още един рицар с разбито коляно. Не забравяй и за купчината злато, която оставихте да се въргаля пред входа на мината. Това са доста проблеми. Да не говорим, че хората ти ме доведоха право тук.

Той разпери ръце, без да пуска ножа и вилицата.

— Не ти ли е хрумвало, че може да съм организирал всичко това?

— Не мога да си представя защо.

Тя притисна пистолета в коляното му, за да придаде тежест на думите си.

Погледите им се срещнаха и за пръв път тя прочете в очите му раздразнение. Този мъж едва ли някога се усмихваше, освен подвеждащо.

— Хайде, пробвай — подкани го Касиопея, отгатнала мислите му. — Моля те. Направи го.

— Какво искаш? — попита я с равен глас той.

— Отговори.

Проктър натъпка в устата си цяло яйце.

— Понеже знаех, че скоро ще си мъртва, нямах нищо против да ти разкажа това-онова. Сега ситуацията е променена.

— А в момента, убедена съм, се чудиш как да се измъкнеш от тук с две здрави колена.

— Да, минава ми и такава мисъл.

— Рицарите на Златния кръг още ли съществуват?

— Не мога да отговоря на този въпрос.

Тя отново го сръчка с дулото в крака.

— Но мога да те насоча към някого, който може.

— Много умно. Само че аз не се хващам на такива уловки.

Той намаза една препечена филийка с масло.

— Извини ме, но не съм ял от вчера следобед. А имах и дълга нощ.

— Сигурно от пренасянето на толкова много злато ти се е отворил апетит.

— Името ти, Касиопея Вит, звучи загадъчно.

— По-скоро испанско.

— Ти си красива жена.

— Едва ли сериозно очакваш да приспиш вниманието ми.

— Нямах това за цел. Говоря искрено.

— Винаги ли правиш това?

— Искаш да кажеш — дали закусвам? Да, разбира се. Всеки ден. Закуската е най-важното ядене за деня. — Той се засмя на шегата си и тя си напомни, че трябва да бъде внимателна. — Ако това има значение, не ми достави никакво удоволствие да те хвърля в онази шахта.

— Ах, олекна ми. Благодаря ти за откровеността. Ти май не разбираш. Аз съм федерален агент и съм тук, за да те арестувам.

— По какви обвинения?

— Убийство.

Той се засмя.

— И кого съм убил? От това, което чувам, Тери Морз е застрелял моя човек. И него ли смяташ да арестуваш?

— Ти как мислиш?

— Няма значение. Аз ще се оправя с него. Един рицар няма право да убива друг рицар.

— Мислех, че е страж.

— Така е. Но е също и рицар.

— Това е разузнавателна операция.

Той сякаш помисли малко върху думите й.

— Чувствам се поласкан.

— Недей. Изправянето ти пред съд не е целта на хората, за които работя.

Той разбра. Играта беше без правила.

— От мен няма да научиш нищо.

— Във Вашингтон имаме убит мъж и една жена, която се бори за живота си. Тя е глава на важна разузнавателна служба, същата, която ме изпраща тук. Хващам се на бас, че има връзка между въпросното убийство, случилото се с нея и теб. Нейните хора ще искат да разговарят с теб, като няма да бъдат особено деликатни в методите, с които ще те накарат да проговориш.

Проктър бутна чинията си встрани и попи устата си със салфетка. Върху лицето му се изписа зловеща гримаса.

— Зависи.

— От какво?

— От това дали ще си тръгнеш от тук жива.

44

Дани слезе от таксито. Началничката на кабинета му бе открила Лушъс Ванс на обяд в „Уилърд“, недалече от Белия дом. Той познаваше хотела — собствениците му се гордееха, че всеки президент от Франклин Пиърс насам поне веднъж е отсядал или организирал събитие в него. Самият Дани не беше изключение.

Славата на „Уилърд“ беше напълно заслужена. Беше място, където се случваха много неща; във фоайетата му се разминаваха посланици, политици и знаменитости. Дикенс и Хоторн бяха сред редовните му посетители. Линкълн и Кулидж дори бяха живели известно време в него. Ако можеше да се вярва на легендите, лично Юлисис Грант обичал да седи в елегантния лоби бар на чаша уиски с пура в ръка. Към него се приближавали хора да му искат услуги — практика, от която вероятно възникнал терминът „лобиране“.

Дани влезе през парадния вход и се озова в пищно фоайе с мраморни колони, мозайки и кристални полилеи. Той все казваше, че „Уилърд“ му прилича повече на музей, отколкото на хотел, защото излъчва някакво особено усещане за непреходност. Определено беше един от най-изисканите хотели в страната. Вече просто не ги строяха такива.

По знаменития коридор с два реда палми, известен като Алеята на пауните, той стигна до зала „Уилърд“. Най-добрият ресторант във Вашингтон? Без съмнение. Харесваше му как масите бяха разположени на значително разстояние една от друга, давайки на клиентите усещане за свобода и лично пространство. Като президент, той бе присъствал на няколко дипломатически приема тук.

Двукрилата врата на ресторанта беше отворена и отстрани стояха на пост двама агенти от Тайните служби, както и можеше да се очаква в присъствието на председателя на Камарата на представителите. Той бе запомнил лицата им от погребението на Алекс и от онази вечер в дома на Даян. Отвътре се чуваха приглушени разговори и дискретен звън на сребро върху фин порцелан. По подредбата на масите Дани предположи, че има частно парти в тесен кръг. Сервитьори се суетяха наоколо. Той преброи дванайсет участници.

Ванс седеше на една от масите и разговаряше с група конгресмени; Дани ги познаваше всичките. Той огледа и останалите присъстващи и констатира, че помни почти всички по физиономия. За негов късмет, помнеше добре човешки лица. Той понечи да влезе, но един от агентите го спря.

— Това е частно парти, господин президент.

Дани го изгледа намръщено.

— Поне си запомнил кой съм.

— Да, сър. И ми е неудобно, меко казано.

— Искам да се видя с председателя.

— Имаме инструкции да не допускаме никого вътре. Както казах, частно парти.

Дани винаги се бе дразнил от склонността на Тайните служби да възприемат всичко буквално.

— Ти се шегуваш, нали? Или може би искаш да се скараме? Уверявам те, ще загубиш.

В продължение на осем години Дани бе принуден да изпълнява стриктно указанията на охраната си, да се съобразява с вбесяващи правила и процедури. Отначало се опитваше да хитрува, после се отказа и изпълняваше всичко, което му се каже. Но от това не следваше, че го прави с удоволствие. Така че този път той нямаше никакво намерение да се подчини. Даде на агента време да обмисли сериозността на ситуацията и да вземе вярното решение. Което човекът направи. Като се дръпна крачка встрани.

— Умен ход.

Дани влезе в ресторанта и тръгна право към Лушъс Ванс. Забеляза, че всички присъстващи моментално го бяха познали и му хвърляха същите погледи, с които бе свикнал в Белия дом. Ето го президента. Така го бяха изгледали и няколко души във фоайето на хотела, включително портиерът, но той просто му се бе усмихнал и бе продължил пътя си.

Ванс го видя и прекъсна разговора, като се надигна от стола си.

— Най-новият сенатор от Тенеси. Е, какво те води насам?

И той му протегна ръка, за да се здрависат, но Дани не я пое. При други обстоятелства може би щеше да се ръкува с врага си, за да приспи бдителността му. Но случаят беше различен. Той бе дошъл тук, за да запали огън и да изкара змиите от шубраците. А не да си мери думите. Ванс беше очевидно раздразнен, че това се случваше в присъствието на колегите му.

— Трябва да говорим — каза Дани.

— Виждаш, че съм ангажиран.

Нормална реакция. Дани го бе поставил в неудобно положение и Ванс, както можеше да се очаква, се съпротивляваше. Той насочи вниманието си към останалите, които може би нямаше да се държат толкова нагло с бивш президент и настоящ сенатор.

— Момчета, имате ли нещо против, ако ви го отнема за няколко минути?

Последва мълчание. Той протегна ръка в помирителен жест.

— Виждаш ли, нямат нищо против.

Това го забавляваше. Както едно време, когато нанасяше първия удар право в лицето на врага. Очи в очи. Нищо общо с подлите засади в гръб, които си устройваха в този град. Той бе готов да се обзаложи, че любопитството на Ванс да научи какво бе намислил ще го спре да отхвърли поканата му. И се оказа прав. Председателят кимна и посочи с ръка към вратата.

— Да излезем навън.

Минаха през вратата и свиха вляво по коридора. Охраната понечи да ги последва.

— По-добре е да не чуват какво имам да ти кажа — прошепна Дани, докато вървяха.

— Аз пък искам да чуят.

Дани вдигна рамене.

— Твоя воля. Да не кажеш после, че не съм те предупредил.

Ванс се спря и го изгледа, сякаш се опитваше да прочете мислите му. Но след един цял съзнателен живот, прекаран в безмилостни политически битки, Дани бе придобил лице на картоиграч. Ванс се обърна към агентите от охраната.

— Чакайте пред ресторанта. Ние ще бъдем в края на коридора, ще ме виждате.

Агентите кимнаха и се оттеглиха. Ванс се извърна с лице към него.

— Е, и?

— Няма да се получи.

— Не разбирам.

— Това, което си намислил. Няма да стане.

Дани блъфираше, и то на едро. Онази вечер на верандата Даян бе казала на Ванс, че от този момент нататък ще пазят благоприличие. Особено сега, когато разни неща започнаха да се случват.

— Нямам дори най-малка представа за какво говориш.

— Да промениш историята е силен афродизиак.

Точните думи на Ванс от верандата. Бе решил да използва негов цитат, защото това беше най-бързият начин да подпали шубраците. Така и стана.

— Не можеш да ме спреш — прошепна Ванс.

— Искаш ли да се хванем на бас?

— Не можа като президент, а още по-малко можеш сега, като сенатор.

Ето, това е живот! Отново на седлото, с поводите в ръце, влязъл в поредна решителна битка с огромен залог — какво по-хубаво от това! Дани беше създаден за такива битки, жадуваше ги с цялото си същество. Определено беше роден за бури.

— Как се чувстваше, когато собствената ти партия ти обърна гръб за президентската номинация? — попита той Ванс.

— Има много пътища към властта. Да си президент е само един от тях.

Това беше намек. Готвеше се нещо, което засягаше Белия дом.

— Народът те отхвърли.

Ванс се изсмя.

— Народът няма представа какво иска. Просто иска.

— Говориш като истински опортюнист.

— Благодарен съм ти за предупреждението все пак — каза Ванс. — Вече знам кого да наблюдавам внимателно.

— Би трябвало да се запиташ: защо ми е да те предупреждавам? Защо да не запазя за себе си онова, което знам, докато не дойде време да нанеса удара? Повярвай ми, отговорите и на двата въпроса ще ти харесат много.

— Затова ли помоли твоя приятел в губернаторската резиденция да те назначи?

— По тази и други причини. Моли се на Господ да не се окаже, че имаш нещо общо със смъртта на Алекс Шъруд. Губернаторът на Тенеси беше и негов приятел.

Многозначителният му тон накара Ванс да се стресне и замисли. Но не последва реакция. Което само по себе си значеше нещо. С крайчеца на окото си Дани забеляза, че двамата агенти ги наблюдават внимателно. Ванс също го бе забелязал.

— Да заплашваш председателя на Камарата на представителите е опасно нещо.

— Да заплашваш държавата, приятелю, е още по-опасно.

— Нямам нищо общо със смъртта на Шъруд. Която, доколкото разбирам, е резултат от нещастен случай. Но тази държава има нужда от промяна. Моментът е дошъл. И аз смятам да го използвам.

— Един конгресмен от малък избирателен окръг насред нищото? И се изживяваш като спасител на нацията?

— Нещо такова.

Дани вече го бе притиснал, доколкото изобщо бе възможно. Но реши да му нанесе един последен удар в слънчевия сплит.

— Почти всеки може да устои на несгодите, но искаш ли да изпиташ характера на някого, дай му власт.

Думите на Линкълн, които Даян му бе цитирала преди онази прощална целувка. Една мисъл сигурно бе преминала като електрически ток през мозъка на Ванс. Откъде изобщо Дани знаеше това?

— Е, приятен обяд, господин председател.

Дани се обърна и си тръгна. Нямаше нужда да поглежда назад. Шубраците вече горяха. И змиите скоро щяха да изпълзят.

45

Касиопея оцени набързо ситуацията. Държеше пистолет, опрян в коляното на Проктър. Макар че и той със сигурност беше въоръжен, двете му ръце бяха върху масата. Заведението беше пълно с хора и последното нещо, което тя би желала, беше престрелка, но се изумяваше от самонадеяността му. Той се облегна назад.

— Нека да ти представя по-цялостно картината. Ти си тук и, да, можеш да ме осакатиш за цял живот, но си заобиколена отвсякъде от мои хора.

Тя знаеше само за четирима, включително Проктър; един от тях беше мъртъв, а друг — изваден от строя. Приближи се сервитьорката и попита дали биха желали още нещо.

— Аз приключих — каза той. — А ти?

— Господинът иска сметката — отвърна Касиопея.

И забеляза, че Проктър намигна на сервитьорката, преди да се отдалечи.

— Винаги ли флиртуваш? — попита го тя.

— Само когато ми се струва, че имам шанс.

— А кое те кара да мислиш, че с мен имаш?

— Знае се, че жените са готови на отстъпки… когато са притиснати в ъгъла.

— Не и тези, които познавам.

Тънките му устни се разтегнаха в иронична усмивка. Той отново играеше някаква игра.

— Това не беше флирт. Тя е дъщеря на собственика. И ти си на път здравата да загазиш.

Касиопея погледна надясно към летящата врата на кухнята, от която излезе мъж в бяла престилка, стиснал в ръце ловна пушка. Тя измъкна ръката си с пистолета изпод масата и изстреля куршум в тавана. Това произведе желания ефект. Настана паника, хора наскачаха от масите си и се втурнаха към изхода. Суматохата възпря намесата на собственика, който явно не беше готов да стреля в тълпата. Тя се измъкна от сепарето и реши да се присъедини към масовото преселение. Но преди да си тръгне, замахна и с дръжката на пистолета си цапардоса в дясното слепоочие Проктър, който падна по очи върху масата.

Собственикът понечи да я настигне, но тя се смеси с клиентите, мушна пистолета в колана на джинсите си под ризата и излезе навън. Пикапът на Морз беше паркиран на петдесетина метра. Повечето от хората, напуснали закусвалнята, бяха пресекли улицата. Тя ги последва, като се опитваше да не изпъква сред тълпата. Надяваше се никой да не я разпознае.

Мъжът с бялата престилка излезе навън, този път без пушката си. Тя се скри зад една дървена колона, подпираща платнен сенник. Хората около нея разговаряха оживено. По улицата се зададе с голяма скорост полицейска кола и закова пред заведението. От нея излезе униформен полицай и заговори със собственика. Тя си представяше разговора им: Някаква жена стреля в тавана. С тъмна коса. Облечена в джинси и карирана риза с дълъг ръкав, с ботуши. Наоколо нямаше много дами, отговарящи на това описание. Разбира се, в разговора нямаше да се спомене нищо за появяването преди това на ловна пушка. Нито пък да се произнесе името Джеймс Проктър.

Униформеният и собственикът се скриха от очите й в закусвалнята. Това бе знак да си тръгва. Тя закрачи забързано по улицата към пикапа. От двамата мъже, които бяха дошли с тойотата, нямаше и следа. Трябваше да открие къде бяха откарали златото. Най-бързият начин бе да проследи Проктър. Засега обаче трябваше да се махне от този град. В суматохата се бе събрала тълпа, от магазините и другите заведения бяха наизлезли хора.

Телефонът й избръмча. Погледна дисплея: беше Лия. В мината си бяха разменили номерата, за да могат да се свързват помежду си. Касиопея отговори.

— Дойдоха някакви мъже — каза задъхано момичето. — Като ги видя да се приближават, дядо ми каза да се скрия. Отведоха го със себе си. С пистолет в гърба.

— Къде си сега?

— У дома.

— Стой там. Идвам веднага.

Тя приближи пикапа до оградата на къщата и спря. Лия скочи от верандата и изтича при нея. Докато слизаше от колата, Касиопея видя тревогата, изписана на лицето й.

— Кажи ми какво се случи.

Отнякъде се появили двама мъже с пистолети. Последвал разгорещен разговор, после Морз тръгнал с тях, без да оказва съпротива. Касиопея допусна, че го е направил, за да запази Лия.

— Искаха и Вещерския камък.

— А взеха ли го?

Момичето кимна. Явно Проктър замиташе следите. И по всичко личеше, че разполага с още хора наблизо.

— Чух накъде отиват — каза Лия. — Дядо ги питаше защо го водят обратно в мината.

— Ти стой тук — отвърна Касиопея. — Аз ще се оправя сама.

— Идваме теб!

Върху лицето на Лия бе изписана решителност; освен това Касиопея имаше нужда от помощ, за да стигне обратно до мината.

— Е, добре — кимна тя.

46

Малоун беше застанал до болничното легло на Стефани. След като си тръгна от Музея на американската история, той реши да се отбие при нея на път за дома на Франк Брекинридж. Рик Стам му бе осигурил кола и му бе казал, че пенсионираният уредник наближава осемдесет и живее сам, затова той реши, че посещението може да почака. По-важно беше състоянието на Стефани.

Тя лежеше неподвижно сред плетеница от тръбички и кабели; с ръце отстрани на тялото. Двамата бяха преживели толкова много заедно — добро и лошо. Той й дължеше повече, отколкото някога би могъл да й изплати. Беше започнал работа като юрист във Военната прокуратура, обречен на скука по настояване на доброжелатели — все хора, познавали покойния му баща, за които пилотирането на изтребители не бе най-разумното поприще за сина. А той вече се бе влюбил в летенето. За него нямаше нищо по-добро. Но почитта към загиналия му баща го бе накарала да се вслуша в гласовете на други и да се съобрази със съветите им.

Всичко това обаче се промени в деня, когато Малоун срещна Стефани Нел. И чак тогава разбра какво всъщност бяха имали предвид приятелите на баща му. Стана агент в отряд „Магелан“ към Министерството на правосъдието. При това запази чина си на капитан от военноморския флот чак до момента, когато напусна едновременно и отряда, и флота и се пресели в Дания. Сега беше книжар. Или нещо такова. Какво ли щеше да си помисли баща му? Можеше само да се надява, че той ще се гордее със сина си.

Вратата на стаята се отвори и вътре влезе Дани Даниълс. Малоун не го бе виждал от деня на клетвата на новия президент, когато той, Касиопея, Даниълс и Стефани излязоха за последен път от Белия дом.

— Как е тя? — попита Даниълс.

— Сестрата казва, че няма промяна. Все още е в кома.

— Някакви улики кой е стрелял по нея?

— Видях го, но се изплъзна.

— Казвай! Разправи ми всичко.

И Малоун му разказа за „Смитсониън“, за Рицарите на Златния кръг, за станалото в Арканзас, както и за събитията от последните часове.

— Цялата история започва заради някаква жена, член на Консултативния съвет към библиотеките на „Смитсониън“. Казва се Даян Шъруд. Вдовица е на сенатор Шъруд — продължи Малоун. — Той е бил в управителния съвет на „Смитсониън“, което прави проблема особено деликатен. Допускам, че сте се познавали със сенатора.

— Беше ми близък приятел. Между другото, пред теб стои най-новият сенатор от Тенеси. Преди малко положих клетва да доизслужа мандата на Алекс.

— Мога само да гадая как сте успели да го направите. А защо ли нещо ми казва, че може да е свързано със случващото се тук?

— Защото е. Двамата с теб май се забъркахме в една и съща каша.

И Даниълс му разказа какво бе видял и чул през последните двайсет и четири часа, като накрая добави:

— Приятелката на Алекс обясни, че мъжът, който е проникнал в апартамента му и е взел дневника, бил на средна възраст, бял, с родилно петно на шията.

— Това е същият, който уби Мартин Томас и вероятно застреля Стефани.

— При това е имал ключ от апартамента, което значи, че Даян му го е дала. Това я прави съучастник в убийство и евентуално в опит за убийство. Бих те посъветвал да я пораздрусаш здравата.

— Директорът ме помоли да не го правя.

И той му обясни гледната точка на председателя на Върховния съд.

— Уорън Уестън е един глупав фукльо — каза Дани. — Отдавна трябваше да е в пенсия, но се заинати и остана във Върховния съд само за да не му назнача аз заместник. Няколко пъти пращахме хора да му напомнят, че може би е време да се пенсионира, но той ги връщаше с едно учтиво „Вървете по дяволите!“.

— Той е пряко замесен в тази история. Лично наблюдава развитието. Освен това съвсем целенасочено намеси първо мен, после Стефани.

Двамата се бяха дръпнали встрани от леглото, сякаш Стефани би могла да ги чуе. Де да можеше…

Даниълс прекара пръсти през гъстата си посивяла коса.

— Уестън може и да е прав. Ако ги уплашиш, те просто ще се покрият. По-добре да ги оставиш да правят каквото искат. Но на онова, с което се е захванал председателят на Камарата, трябва веднага да се сложи край. Той е с няколко крачки пред мен и трябва да го настигна.

Малоун започваше да разбира по-добре смисъла на това временно назначение.

— Сенаторският пост отваря много врати, а?

— Абсолютно. Ние и без това се включихме късно в играта. Дано да не е твърде късно. Знам, че навремето бащата на Даян е работил в „Смитсониън“. Но не бях чувал нищо за увлечението му по Златния кръг. Не знам и за брат й, но скоро ще науча. Трябва да си призная, че рицарите са ми непознати. Някога моят дядо ми е разказвал за тях. Били са голяма работа в Тенеси. Дори са имали замък в окръг Блаунт.

— Бих ви посъветвал да се запознаете, понеже играят централна роля в случая.

— Кръст в кръг говори ли ти нещо?

— Да. Един от символите им.

Тогава Даниълс му разправи за медальона, който приятелката на Алекс Шъруд му бе дала.

— Даян ми каза, че поръчала два. Един за нея, един за Алекс.

— Тази жена е намесена.

— Определено. Освен това същият символ беше отпечатан върху дневника на брат й. Едва ли е съвпадение.

И двамата помълчаха, загледани в Стефани, която дишаше с помощта на машина.

— Тя е важна за вас, нали? — попита Малоун.

— Обичам я. И тя мен.

— Изглеждате едва ли не облекчен след тези думи.

— Така е. Време беше. Затова не мога да я оставя да умре точно сега.

Даниълс се върна при леглото и взе ръката на Стефани. Малоун си каза, че този човек едва ли би направил подобен жест в присъствието на кой да е, и му беше благодарен за доверието. Видя и очите му. В тях се четеше безпокойство. А може би и малко страх. Той също се страхуваше.

— И още нещо — каза Даниълс, без да откъсва поглед от Стефани. — Когато откриеш онзи мъж с родилния белег, искам да участвам в елиминирането му.

— Тоест искате да го убиете.

— Ако ми се удаде възможност.

— Сигурно съзнавате, че това е последното, което Стефани би искала да направите.

— Ще го преживее.

— Уестън е на мнение, че онзи другият, Франк Брекинридж, би могъл да запълни някои празноти в познанията ни.

— Внимавай с Уестън. Никога не съм го смятал за особено надежден. Но аз мразя съдиите изобщо, вероятно вината е в мен.

Малоун също не беше голям почитател на хората в черни роби. Онези от тях, които бяха заслужили уважението му, се брояха на пръстите на едната ръка.

— Трябва да вървя — каза Даниълс. — Ще се върна по-късно. Смятам да прекарам нощта тук.

— Когато науча повече, ще ви се обадя.

— Даян Шъруд и Лушъс Ванс са намислили нещо лошо. Брат й също. От нас зависи да разберем какво. Пипай внимателно, Котън. И още нещо. Аз поех сенаторското място на Алекс и всичко свързано с него. Така че вече съм и в управителния съвет на „Смитсониън“. Ако има начин да използваш това, само кажи.

Малоун кимна и тръгна към вратата.

— А какво смятате да правите, докато аз съм при Брекинридж?

— Да смачкам главите на няколко змии.

47

Грант излезе от бръснарницата. Той мразеше да се подстригва в модерните салони. Предпочиташе добрия стар бръснарски стол. За негов късмет, все още се намираха такива тук-там, включително този на север от центъра на града, в който обичаше да идва. Вътре се предлагаха дори бръснене и лъскане на обувки. Току-що се бе разделил с кафявите си къдрици и от косата му бе останал само набол русоляв мъх. Освен това бе решил да вземе и друга предпазна мярка и на връщане се отби в „Уолгрийнс“ за фон дьо тен.

Като дете родилното му петно беше безформено и тъмно. Стигаше от тила чак до лявата му челюст. Не представляваше заплаха за здравето, освен ако не се порежеше, защото щеше да му е трудно да спре кръвотечението. В гимназията му се бяха присмивали, но не много. Веднъж майка му бе решила да сложи край на подигравките и го бе намазала с фон дьо тен, който бе скрил петното, но му бе навлякъл допълнителен тормоз в училище. И така, той се бе примирил, а всеки дръзнал да му посочи проблема рискуваше да получи юмрук в зъбите. От това бяха произтекли няколко сбивания, докато в крайна сметка училищните хулигани го бяха оставили на мира.

Но точно сега малко фон дьо тен щеше да му свърши добра работа. Макар в музея да бе действал внимателно, това петно на тила му едва ли бе останало незабелязано. То си беше перфектен отличителен знак за всеки, който би тръгнал да го търси. Както и доскорошната му коса. Но нея вече я нямаше, а петното беше скрито под слоя фон дьо тен. Като цяло, преобразяването му беше пълно.

Даян го бе изслушала с разширени очи, докато й разправяше онова, което според него бе нужно да знае, като през цялото време се питаше дали постъпва правилно, споделяйки изобщо с нея. Бе очаквал в отговор гняв, обвинения, дори шок. Но тя бе приела разказа му с мълчание, прераснало в одобрение. Той се съмняваше дали брат й би бил толкова великодушен. Впоследствие бе научил, че Кенет върши онова, което му кажеше сестра му.

Новината, че Ванс пристъпва към изпълнение на плана си за внасяне на промени в Конгреса, беше вълнуваща. На него му харесваше да бъде част от тази интрига. Определено беше по-добре от работата в кантора. Слава богу, златните монети, които бе успял да вземе от онзи тайник в Кентъки, все още му стигаха да си плаща сметките. Той бе продал по-голямата част на един колекционер срещу добри пари. Но нямаше търпение да открие същинската златна жила. Трезора.

Като дете, баща му го бе засипвал с истории за ония времена. Може би се бе надявал така да се сближат или един ден синът му да тръгне по неговите стъпки. Но щом стана ясно, че младия Грант не го влече учението, потокът от информация пресъхна и баща му не криеше своето разочарование. Всичките му мечти, че синът на свой ред ще започне работа в „Смитсониън“, се изпариха. Вместо това той потърси призванието си другаде и се случи на правилното място в правилния момент, за да срещне Даян. Късметът му беше проработил. А сега планираше да вземе съдбата си в свои ръце.

Беше се отървал от Мартин Томас и онази жена от Министерството на правосъдието. Открил бе Вещерския камък и Камъка от Пътеката. Вече разполагаха със снимки на Конския камък, каквито изобилстваха в архивите на „Смитсониън“. Оставаха още два камъка.

За жалост, и в двата случая му беше нужна помощта на баща му, за да ги открие. Решил бе да не се бори повече с деменцията на стареца, а да се възползва от нея. Беше открил интернет сайт, който продаваше униформи на Конфедерацията за възстановки на исторически сцени. Сайтът въртеше сериозен бизнес и за него не бе проблем да намери достатъчно автентични офицерски дрехи. Той се надяваше с малко измама и полуистини да пробие мъглата в главата на баща си. Ако това не помогнеше, винаги можеше да му хвърли един хубав бой, за да се добере до желаната информация.

Грант взе такси до дома, грабна униформата и тръгна към колата си. Щеше да се преоблече в жилището на баща си. Целта му беше да открие Камъка сърце. С формата си той трябваше да приляга точно в сърцевидната вдлъбнатина на Камъка от Пътеката, а от едната му страна да има издълбана важна информация. Баща му находчиво бе скрил Камъка от Пътеката в макета на коралов риф, изложен в Природонаучния музей.

„Трябваше да попреча на оня глупав янки Дейвис Лейн да сложи ръка на него. Длъжни сме да пазим всичко, което ни е ценно. Северняците не ги е грижа за тези неща.“

Трябва да са били забележителна гледка — двама уредници, вкопчени в бой на живот и смърт.

Но петият, Камъкът Алфа, оставаше загадка. За него той не знаеше почти нищо и трябваше по някакъв начин да склони баща си да му разкаже. Камъкът се споменаваше бегло тук-там, но без подробности. А беше ключът към загадката.

Грант измъкна от джоба си ключовете от колата, подхвърли ги нагоре и победоносно ги улови във въздуха. Този ден определено му вървеше. Той се качи в колата и тръгна към жилището на баща си. С новата си прическа приличаше повече на военен, макар и не непременно от времето на Гражданската война. Тогава всички бяха носили косите си дълги и сплъстени. Надяваше се замъгленият мозък на баща му да не се вторачва в такива незначителни подробности. Търсенето определено отиваше към края си. Време беше за последните късчета от мозайката.

48

Даян се бе усамотила в апартамента на Алекс и изучаваше на таблета си изображенията, които Грант бе успял да открие. Вещерският камък изглеждаше лесен за разгадаване. Надписът върху него беше като въведение в търсенето.

Пътят е опасен. Отивам на 18 места. Потърси картата. Потърси сърцето.

Ами знаците? Те бяха по-сложни. Долната част на торса и „краката“ на загърнатата в роба фигура изобразяваха по-скоро купчина тухли, основа на нещо, отколкото човешко тяло, следователно биха могли да указват някакъв изпъкващ, видим отдалече ориентир в определена местност. От баща си тя бе чувала, че орденът обичал да изпраща объркващи сигнали. В заблудата на противника била тяхната сила. Водейки се по инстинкта си, тя бе потърсила испанската дума за „вещица“ и бе открила, че е bruja. Така че, ако фигурата в роба изобразяваше вещица, може би това бе игра на думи с brújula, което означаваше „компас“? Не беше невъзможно.

Тя огледа още веднъж Камъка от Пътеката.

В сърцевидната вдлъбнатина се виждаха същите цифри — 18, — каквито бяха гравирани и върху Вещерския камък, което означаваше само, че двата бяха свързани помежду си, за което свидетелстваше и командата, изписана върху Вещерския камък. Потърси сърцето.

Баща й беше успял да изучи Камъка от Пътеката, преди бащата на Грант да го бе скрил, и й бе разказал за него. Учудващото беше, че няма оцелели снимки от времето, когато бе служил в „Смитсониън“, но тя притежаваше тези от унищожения Конски камък, с които Мартин Томас бе успял да се сдобие.

Най-вероятно текстът вляво означаваше Конят на вярата. Странно словосъчетание само по себе си, но баща й бе проучил тези четири думи, като бе стигнал до откритието, че може би са препратка към стар испански израз, означаващ „Аз съм слуга на вярата“. Който перфектно подхождаше на ордена.

Изречението на испански вдясно от фигурата на коня — Аз паса северно от реката — би трябвало да задава отправната точка. Така, взети заедно, двете фрази имаха двойствено значение. „Конят на вярата“ и „Аз паса северно от реката“, или както бе предположил баща й, „Слуга на вярата“ и „Паството ми е северно от реката“.

Конският камък беше някаква аномалия. Негови изображения бяха влезли в архивите на „Смитсониън“ още от Първата световна война и понякога биваха предоставяни за изучаване от експерти. Сам по себе си обаче той не означаваше нищо. Което обясняваше защо снимките му бяха оцелели — те не водеха никъде. Новооткритият Камък от Пътеката изглеждаше по-труден за разгадаване. Враждата между двамата бащи от 1973-та бе започнала заради него. Те имаха достъп до камъка, докато в крайна сметка Франк Брекинридж успя да го скрие, с което сложи края на всякакви по-нататъшни опити за намиране на трезора. Преди две години тя бе отишла да се види със стареца с надеждата да го накара да й каже къде го крие, като разчиташе, че с времето е поомекнал. Но завари само един отслабнал мозък, почти загубил връзка с реалността.

Даян проследи с поглед дългата лъкатушеща линия, преминаваща през горната половина на камъка, която можеше да символизира хоризонт или може би река, защото отдясно се виждаше буквата R, може би означаваща rio — река на испански, както върху Конския камък. Голямата кама изглеждаше важна. Предпазителят на ръкохватката й беше оформен в единия си край като стрелка, сочеща право към сърцевидната вдлъбнатина. Отдолу минаваше извита пунктирана линия като пътека с поставени на равни разстояния знаци.

Какво пишеше на Вещерския камък? „Отивам на 18 места.“ Но на фигурата се виждаха само четири точки. Останалата информация трябваше да е скрита в Камъка сърце.

Отстрани на вдлъбнатината имаше гравирани множество вълнообразни линии, които вероятно обозначаваха планински хребети, хълмове, каньони и други земни форми. Но може би служеха просто за „бял шум“, добавен там, за да обърква и отвлича вниманието на зрителя.

Тя знаеше какво трябва да се направи. Камъкът от Пътеката трябваше да бъде напаснат с Камъка сърце, след което и двата да се свържат с петото, последно парче от пъзела. Камъкът Алфа. Който можеше да се окаже невъзможен за откриване, понеже — доколкото тя знаеше — орденът вече не съществуваше. Надяваше се, както и баща й се бе надявал преди четирийсет години, съвременната технология да запълни празнотата и да открие липсващата отправна точка. Камъкът от Пътеката и Камъкът сърце, сглобени един с друг, би трябвало да образуват достатъчно пълна карта. Нищо в цялата история не изглеждаше лесно. Което бе разбираемо — залогът беше огромен. А задачата се усложняваше от страстната отдаденост на мъже, поели на плещите си отговорността за опазването на това изгубено богатство. Такива като Франк Брекинридж.

През 1973-та баща й се бе опитал да открие златото, вярвайки, че времето му е дошло. През онези години нямаше интернет, нямаше двайсет и четири часови новинарски канали, нито социални мрежи. Беше лесно за двама учени да враждуват помежду си незабелязано от света. Днес техните битки биха захранвали повече блогове, отколкото човек можеше да преброи. От личното пространство не бе останало нищо. Конфликтът им бе приключил, когато Франк Брекинридж най-после бе успял да укрие Камъка от Пътеката и Камъка сърце. Сега единият отново се бе появил. От Грант зависеше да намери другия.

Тишината в жилището от успокояваща бе станала потискаща, после заплашителна и Даян се улови, че се вслушва в звуци, на които обикновено не би обърнала внимание. Звуци като изскърцване на под, простенване на стари тръби, тихото мърморене на далечен телевизор. Бе навлязла в пространството на Алекс и имаше усещането, че стените я гледат осъдително. Ако можеха да виждат, те току-що бяха станали свидетели на шокираща сцена: тя и Грант в леглото на Алекс. За нея бе важно да го направи. Един акт на неподчинение, какъвто не бе посмяла да си позволи, докато Алекс беше жив.

Тя се чувстваше неспокойна, хваната в капан; опитваше се да прогони от съзнанието си тревожното усещане за опасност. Още чуваше скърцането на пружините под телата им и това я караше да изпитва странна смесица от срам и облекчение, от чувство за вина и прилив на радост.

— Какъв лицемер беше само! — прошепна тя на мъртвия Алекс.

Даян беше в шок от убийството на Мартин Томас, но бе запазила възраженията за себе си. Може би Кенет беше прав — Грант беше склонен към безразсъдство. Слава богу, той никога не се съмняваше в себе си и бе постъпил така, както бе сметнал за нужно. А може би беше прав. Ако съществуваше начин да се направи връзка между всичко това и нея, вече щяха да са я потърсили. Но нищо такова не се бе случило. Нещата се движеха в правилната посока и от плещите й сякаш започваше да се вдига голяма тежест. Затова щеше да запази за себе си чутото от Грант. Нито брат й, нито Ванс щяха да научат. Заедно с още нещо.

49

Касиопея шофираше с Лия до себе си обратно към мината.

— Тези рицари са лоши хора — каза Лия. — Никога не съм си давала сметка колко точно. Срам ме е, че и някои от местните хора са замесени.

— Разкажи ми.

— Събират се от време на време. Мислех си, че е нещо като клуб, като възможност да се видят, да пийнат по бира. Дядо е ходил няколко пъти.

— Той казвал ли ти е нещо за тази местна дружинка?

— Не. Дядо умее да пази тайна. Нали разбираш, че той прие да разговаря с теб и господин Малоун само защото не искаше да отида в затвора, тъй като бях стреляла по вас.

— Да, разбирам.

— После тръгна с тези мъже, за да не ме открият. Трябваше да ги застрелям. Но пушката ми остана в пикапа.

— А какво стана с пушката на дядо ти?

— Онези двамата му я взеха.

Касиопея долови съжаление в гласа й. Слънцето беше високо в небето и нямаше как да се доберат незабелязано до мината.

— Има ли и друг път до там освен онзи, по който минахме снощи?

— Да. Но отнема малко повече време.

Което Касиопея щеше да използва, за да мисли. Когато тръгваха, бе забелязала на задната седалка нещо интересно. Лък със стрели.

— За лов ли го ползваш? — попита тя Лия.

— Опитвам се. Но не ме бива много.

От своя страна Касиопея обожаваше лъка като оръжие. Баща й я бе учил да стреля с лък, в имението си бе поставила мишени и имаше завидна колекция. Лия й направи знак да отбие от шосето и да поеме по черен път, по който навлязоха дълбоко в гората, и накрая паркираха на една поляна.

— Тук сме на по-малко от километър северно от мината. Откъм обратната посока на тази, от която дойдохме снощи. Можем да минем по тази пътека нагоре по склона.

— Ти си до тук — заяви решително Касиопея.

— Идвам с теб — отвърна момичето.

— В никакъв случай. Това не е игра, Лия. Сама се убеди. Тези хора искаха да ни убият. Вчера ни провървя. Дядо ти се пожертва, за да те запази. Не рискувай. Сама ще се справя по-добре.

Тя носеше пистолета, но се пресегна и взе лъка и стрелите от пикапа.

— Ще ми ги заемеш ли?

— Трябва да дойда с теб.

— Искаш ли да измъкна дядо ти жив от там?

— Да, разбира се.

— В такъв случай ме остави да си върша работата. Виж сега с какво можеш да помогнеш. Наближава четири часът. Ако до два часа не се върна, отиваш право при шерифа за помощ, като искаш първо да уведомят Министерството на правосъдието.

* * *

Касиопея си проправяше път през дърветата и храсталаците. Трябваше да мине между две гористи възвишения; Лия й бе казала, че мината се намира от другата страна на скалния рид. В ниското тя видя познатата полуразрушена сграда и заслиза надолу по склона, като използваше храсталаците за прикритие.

Пред входа на мината беше паркиран голям ван без прозорци; задните му врати бяха широко отворени. Двама мъже товареха златните кюлчета в каросерията. Тя преброи още трима пред развалините на помощните постройки, от които разпозна само един — Проктър. От Морз нямаше и следа.

След кратка, но оживена дискусия нещо завито в кърпи бе пренесено от паркиран наблизо пикап. Това можеше да бъде само Вещерският камък. После двама от мъжете се качиха на пикапа и потеглиха. Оставаха Проктър и другите двама.

Лъкът, който Касиопея бе взела със себе си, беше дълъг малко повече от метър, изработен от дърво, фибростъкло и магнезий. И лек, под два килограма. Тя подръпна тетивата — обтегната като струна. Изискваше може би трийсет и пет килограма усилие, за да бъде опъната докрай. Достатъчно, за да повали мечка. Стрелите също бяха от най-високо качество, алуминиеви.

Тя свали лъка от рамото си, постави стрела и изпъна тетивата до три четвърти. Още малко и стрелата щеше да излети. Тя си представи, че е застанала на някоя от амбразурите на замъка си, високо горе зад дебелите крепостни стени. Прицели се в Проктър; тетивата опираше в дясната й буза. Пое дълбоко дъх, после издаде устни напред и бавно издиша.

Единият от мъжете затвори задните врати на вана. Тя отпусна тетивата. Вече си тръгваха? Лошо.

Изведнъж Проктър се скри от погледа й в полуразрушената сграда. Другите двама го последваха. Тя беше длъжна да разбере накъде смятат да откарат златото; бърз поглед към китката я подсети, че може да убие с един куршум два заека.

Касиопея напусна укритието си и внимателно заслиза по каменистия склон, преметнала през рамо лъка. Когато стъпи на равно, се спря и зае позиция зад дънера на едно дебело дърво. Тишина. Над главата й изпърхаха с крила ято гълъби, завиха във въздуха и отлетяха надалече. Тя пристъпи към предницата на вана. Мъжете не се виждаха наоколо; между разрушените постройки напред тя различи пътя, по който бяха дошли с Лия предишния ден. Чуваше се шум от генератор.

На ръката си тя носеше часовник, зачислен й от отряд „Магелан“ — същия като на Котън. И двата бяха снабдени с джипиес чипове, свързани със специално приложение на мобилния й телефон, с помощта на което предишния ден бе открила Котън. А сега с него щеше да проследи вана. Тя свали часовника и пристъпи към задните врати, които бяха притворени. Открехвайки едната, тя пъхна часовника вътре и го побутна с ръка към предната част на товарния отсек.

Зад гърба й се чу шум — някой идваше. Тя се скри зад купчина камъни и строителни отпадъци. Появиха се двама мъже. Тя видя как затвориха задните врати на вана, после се качиха и потеглиха. Касиопея изчака ванът да се скрие от погледа й, после сложи лъка и стрелите на земята, извади пистолета и тръгна към входа на мината.

50

Малоун откри дома на Франк Брекинридж — малка къща в тих квартал във Вирджиния. Едно от онези места, където хората живееха от раждането до смъртта си. Къщата беше дървена, боядисана в бяло, с голяма веранда и прозорци. Рик Стам му бе разказал за Брекинридж, който изпълнявал длъжността уредник на Замъка. Преди него отговорността за опазване на сградата била разделена между няколко души, като на практика се размивала. Оттогава насам един човек държал всичко в ръцете си.

Той паркира на улицата. Стам му бе дал ключовете от личния си автомобил, като бе искал да дойде с него, но Малоун смяташе, че сам ще се справи по-добре. Той извървя разстоянието до верандата, разтривайки с длани умореното си лице. Бе успял да дремне в самолета от Арканзас, но не се чувстваше отпочинал.

Входната врата беше отворена, а отпред имаше мрежа за комари. Трябваше да почука три пъти по касата, преди да чуе отвътре приближаващи се стъпки. Лицето, което го посрещна зад мрежата, беше изпито и сбръчкано, с подобен на клюн нос, който почти закриваше правите стиснати устни. Посивялата коса висеше на сплъстени кичури, а по бузите си имаше няколкодневна набола брада.

— Кой сте вие? — попита мъжът.

— Казвам се Котън Малоун. Дойдох да поговорим за „Смитсониън“.

— Котън Адамс? Капитане, вие ли сте наистина?

Връзката, която старецът направи, го свари неподготвен. Но по развълнувания му тон и внезапното оживление, изписано на лицето му, разбра, че човекът има проблем с реалността. Деменция? Може би. Или нещо по-лошо. Той реши да се възползва.

— Да, сър. Същият. Капитан Адамс.

Вратата се отвори със скърцане.

— Влизайте. Не стойте отвън. Столицата гъмжи от федерални очи и уши.

Той влезе, а Брекинридж проточи шия и подаде главата си навън, като се оглеждаше и ослушваше напрегнато.

— Изглежда спокойно — заяви накрая той. — Успели сте да преминете, без да ви забележат.

Не беше ясно точно какво си представяше мъжът, а и Малоун беше донякъде озадачен, че никой не бе споменал за умствено разстройство — или може би самият Уестън не знаеше, — което поставяше под въпрос смисъла на идването му до тук. Но той реши да изчака няколко минути, за да види какво ще се случи.

— Заповядайте вътре — подкани го Брекинридж, като му махаше с костеливата си ръка, пристъпвайки по скърцащите дъски на пода.

Малоун го последва в малката всекидневна.

— Седнете, капитане. Моля. Да ви починат краката. Сигурно сте уморен от дългия път.

— Наистина идвам отдалече.

— От Ричмънд?

— Точно така.

Брекинридж се настани в едно тапицирано кресло с падаща назад облегалка. Малоун си избра един от фотьойлите. Бе очаквал в дома на стареца да мирише на застояло, но вътре беше учудващо чисто и подредено. Той го попита:

— Сам ли живеете тук?

— Не, жена ми е тук някъде. Джули! Джули! Имаме гости. Направи кафе!

Стам му бе казал, че съпругата на Брекинридж е починала преди години, скоро след пенсионирането му. Имали един син. Който сега би трябвало да е пораснал, но Малоун не знаеше нищо за него.

— Синът ви тук ли е?

— Не. Учител е, преподава някъде. Напусна бащиния дом още преди войната. Кажете ми, капитане, как е на фронта? Тук научаваме само каквото пише във вестниците на янките.

Дилемата се задълбочи. Отговорът на въпроса зависеше от това дали съзнанието на стареца бе замръзнало някъде преди 1863-та, докато Югът жънеше победи и напредваше на север и запад, или след пораженията при Гетисбърг и Виксбърг, когато Конфедерацията беше вече обречена.

Котън реши да играе на сигурно.

— Напредваме. Нещата се нареждат.

— Искам да чуя истина ли е това за името ви? Действително ли сте се крили в леглото на болен, за да не ви хванат янките?

— Истина е. Нямаше друг начин, а и свърши работа.

Брекинридж се изсмя.

— Адски изобретателно, браво! Трябват ни повече умни мъже като вас. И така, какво ви води в столицата? Със задача ли идвате?

— Да. Имаме проблем и ни трябва помощта ви. Помните ли Камъка сърце?

— О, да! Определено! Аз го спасих, нали знаете?

— Знам. И затова съм тук. Опитваме се да открием местоположението му.

— Кой?

— Президентът Дейвис ме изпраща.

Малоун се надяваше с тази лъжа да си придаде важност. Но Брекинридж се изплю на пода.

— Проклет глупак. Това е той. Всичко ще провали. Тоя човек си блъска главата с глупави подробности и няма доверие на никого. Хората го ненавиждат, а защо се кара с губернаторите, така и няма да разберем. Просто си проси белята.

Интересно, как този болен мозък беше успял да запомни такива детайли! Всичко, което мъжът току-що каза, беше самата историческа истина.

— Гледам, че сте в течение на нещата.

— Чувам това-онова. Наоколо има много шпиони. Кажете ми, Джоузеф Хенри ли ви прати при мен?

Малоун кимна и отвърна:

— Секретарят ме увери, че знаете всичко.

— Дадохте ли му ключа?

Церемониалният ключ? Налагаше се да импровизира.

— Да.

— Значи сте били там, когато Замъка изгоря, така ли? Как беше?

— Забележителна гледка, макар и тъжна.

— Бас държа, че е било така. Но вие сте се възползвали. И добре сте направили, капитане. А и дневникът ви е в безопасност. Аз и него скрих. Между нас да си остане — продължи Брекинридж, — нямам много вяра на ония там в Замъка. Мисля, че федералните ги притискат.

— Президентът Дейвис иска и дневника ми.

Замъглените очи се присвиха.

— А откъде да знам, че мога да ви имам доверие?

— Няма откъде.

Брекинридж се изсмя.

— Хитрец сте вие, капитане. — В очите му просветна дяволито пламъче. — Готов ли сте за един малък тест?

Готов — едва ли, но нямаше избор.

— Казвайте!

— Назовете камъните по име.

— Вещерският, Конският, Камъкът от Пътеката, Сърцето, Алфа.

— Браво, капитане, отлично! А ще искате ли да видите и командира?

Командир? Това беше ново.

— Определено.

— Мога да ви уредя среща. Тихомълком и на четири очи, не се бойте.

— Къде може да стане това?

— В неговия Храм на справедливостта, къде! Той и без това рядко си подава носа от там.

Старецът се наведе напред.

— Пак между нас да си остане, капитане, но аз и на командира му нямам вяра. Казва, че е от нашите, ама не съм убеден. С това плешиво теме и малко косица отстрани прекалено много прилича на свещеник. Трябва да внимаваме. Много да внимаваме. Нека си го кажем право в очите: тази война е загубена. Тя поначало беше излишна. Можеше и по друг начин да постигнем своето. По дяволите, та ние държахме Върховния съд! Вижте само делото „Дред Скот“. Съдът взе изцяло наша страна. Сто процента! Робите не са хора. Те са стока. Дори Линкълн беше казал, когато положи клетва за пръв път, че можем да запазим робството. Стига да не разбиваме Съюза. Но не. Ония безумци искаха война.

— А имаше ли друг начин? — реши да попита Малоун.

Брекинридж насочи показалец към него.

— Имаше, и още как! И ако тоя идиот Джеф Дейвис се беше вслушал, можеше всичко да стане по закон. Но тогава никой не искаше да ни чуе. Джеф Дейвис покровителства приятелите си и не търпи хора, които не са съгласни с него, а понятие си няма как се командва армия. Яд ме е да го кажа, но Линкълн е далеч по-добър военачалник.

Дотук всичко беше истина.

— Войната е към края си — заяви той. — И когато свърши, от нас ще зависи да продължим делото, но лично аз се съмнявам в предаността на командира.

Това нямаше никакво значение в случая и Малоун реши да го пришпори отново:

— Всичко, което казвате, е така. Затова съм и дошъл. Войната е загубена. Но преди да е станало късно, искам да намеря Камъка сърце и дневника си.

Грант реши да заобиколи къщата на баща си отзад. Докато се приближаваше към нея, забеляза паркираната до бордюра кола. В което нямаше нищо необичайно; много от съседите държаха колите си на улицата. Но онова, което подразни любопитството му, беше поставеният зад предното стъкло пропуск за „Смитсониън“. Ето защо той продължи напред, сви в първата пряка, паркира, върна се назад и откри тясната пътека, която отделяше имота на баща му от съседния. Стигна до задната врата на къщата и бавно се заизкачва по стъпалата.

Малоун чакаше отговора на Брекинридж.

— Сърцето е на сигурно място, и не от вчера. Също и дневникът ви. И двете съм ги скрил лично. Имах проблеми, разбирате ли? Разни хора ги искаха, за да се доберат до трезора. Федералните търсеха златото ни. Но аз ги спрях. Можете да кажете на Джеф Дейвис, че няма от какво да се притеснява.

— Трябват ми подробности. Затова съм дошъл.

Старецът се изправи в стола си с изпъната нагоре шия и ръце върху подлакътниците, сякаш чакаше палачът да пусне тока.

— Какво го интересуват Джеф Дейвис тия работи?

— Не е моя работа да оспорвам решение на президента.

— Защо? Дейвис поръча да изработят петте камъка, после нареди да бъдат скрити. Цялата тази смахната история беше негова идея.

— А сега си ги иска обратно.

Показалецът отново се вдигна към лицето му.

— Лъжете, капитане.

Малоун се запита какво ли знае този болен мозък за Ангъс Адамс. Очевидно достатъчно, за да направи връзка с името Котън. Уорън Уестън със сигурност също знаеше доста. Може би и двамата бяха черпили от един и същ източник. Архивите на „Смитсониън“. Той реши да пробва с възмутен тон и с малко по-груб южняшки акцент.

— Господине, вие ме обиждате. Аз съм офицер от армията на Конфедерацията и не бих излъгал свой сънародник и джентълмен. Изпраща ме президентът. И ви нарежда да ми разкриете местонахождението на дневника и Камъка сърце.

Брекинридж не отговори веднага. Вместо това той посегна към близката масичка, където имаше молив и тетрадка. Започна да пише нещо на две съседни страници, като прескачаше от едната на другата. След като приключи, откъсна единия лист и го подаде на Малоун.

— Докажете се, капитане. Разшифровайте ми това.

Грант слушаше странния разговор между баща си и другия мъж, чийто глас му се стори познат. Неговият преследвач от Залата с вкаменелостите.

Беше успял да се вмъкне незабелязано в кухнята, откъдето ги подслушваше. Баща му се бе пренесъл в миналото, а посетителят му умело го залъгваше, за да черпи информация, и бе постигнал много повече, отколкото самият той. Но какво правеше тук този човек? Особено тревожен беше фактът, че бе чувал за Камъка сърце. И явно бе дошъл с определена цел.

Малоун разгледа листа, който му бе подал старецът. Върху него имаше написани пет групи букви.

ОДТО ЕРГУЛ ЕИКШ АНИД ТЕСЙ

Той се усмихна едва забележимо. Бог да прости моя дядо, каза си наум. Още дванайсетгодишен бе научил от него за шифрите на Конфедерацията, които не били прекалено сложни, защото по онова време повечето хора били неграмотни. Обикновено се ползвали прости схеми на заместване. Двамата с дядо му се бяха забавлявали с такива съобщения, а неговата фотографска памет му бе помагала да ги разшифрова почти без усилия. А това тук не беше дори и шифър, а детска главоблъсканица с разбъркани букви, предназначена да обърка любопитния поглед.

— Бихте ли ми подали тетрадката? — помоли той.

Брекинридж откъсна и втория лист, където бе писал, и му подаде останалото.

За начало той преписа петте групи букви в обратен ред:

ТЕСЙ АНИД ЕИКШ ЕРГУЛ ОДТО

След това просто премахна интервалите между тях, докато се получи една-единствена дума:

ТЕСЙАНИДЕИКШЕРГУЛОДТО

Накрая той я преписа отзад напред:

ОТДОЛУГРЕШКИЕДИНАЙСЕТ

Веднага забеляза трите думи. Оказа се прав. Беше детска главоблъсканица. Още веднъж размени местата им и посланието се изясни.

ЕДИНАЙСЕТ ГРЕШКИ ОТДОЛУ

Написа изречението и подаде тетрадката на стареца. Брекинридж го прочете и кимна одобрително.

— Браво. Там ще откриете Камъка сърце.

— А дневникът?

— Всяко нещо по реда си, капитане. Всяко нещо по реда си.

51

Дани бе научил нещо интересно. След като изреди пред началничката на кабинета си имената на всички присъствали на обяда в „Уилърд“, тя незабавно бе направила връзката.

— Те са от Комисията за правилниците. Назначени лично от председателя.

Защо Ванс обядваше с тях? Едва ли бе отишъл да им се подмазва. Той си спомни цитата на Иън Флеминг в един от романите му за Джеймс Бонд: „Веднъж е случайност. Два пъти — съвпадение. Три пъти — враждебен акт“. Добър съвет от писател, обучен от британското разузнаване. По всичко личеше, че въпросният обяд е преследвал някаква цел, и всяка клетка в мозъка му крещеше, че тя има връзка с онова, което Ванс бе намислил. Появяването му в „Уилърд“ определено бе изнервило председателя. Една змия вече се готвеше да изпълзи от подпалените шубраци. Освен това Ванс със сигурност бе потърсил Даян по телефона и двамата си бяха поговорили, питайки се откъде, за бога, той би могъл да узнае за срещата им. Междувременно Даян бе открила липсата на бележника. А след разговора й с Ванс подозрението неизбежно щеше да се насочи към него. Тогава и втората змия щеше да потърси спасение от огъня. Като цяло — едно добро начало за кариерата му на сенатор. Но Дани трябваше да научи още.

Той излезе от офиса си в „Дърксен“ и взе такси за Алеята с музеите. Чувстваше се някак особено да пътува с цивилен автомобил из Вашингтон, след като осем години не можеше да си подаде носа от Белия дом без кортеж и многобройна охрана от Тайните служби. Началничката на кабинета и този път бе доказала полезността си, като чрез своя колега — асистента на Пол Фризъл, конгресмен от Тексас — му бе уредила среща с въпросния господин. Дани и Пол се познаваха от години и макар от различни партии, бяха станали близки приятели. Той го бе видял в ресторанта на „Уилърд“, подпрян на една от масите, и бе уловил намигането му. Пол беше ветеран в петия или шестия си мандат. Старшинството в Конгреса беше всичко и Фризъл бе успял да си издейства добра служба — член на Комисията за правилниците. Но какво гласеше онази мисъл на Бен Франклин? „Усърдието е майка на късмета.“ Колко вярно! Той също бе извадил късмет, откривайки Фризъл на правилното място в правилния момент.

Таксито взе на един дъх разстоянието по Индипендънс Авеню и спря до бордюра пред Националния музей на авиацията и астронавтиката. Той плати на шофьора, който изглеждаше особено развълнуван да вози бивш президент, като му даде и 10 долара бакшиш, за да му дооправи деня. Наближаваше четири; беше топъл и слънчев пролетен следобед. Вътре беше пълно с хора, в което нямаше нищо необичайно, тъй като това беше един от най-посещаваните музеи в света. А ако трябваше да бъде честен пред себе си, Дани го предпочиташе пред всички останали в колекцията на „Смитсониън“. Космосът бе занимавал въображението му още от малък. През годините си в Белия дом бе финансирал НАСА по-щедро от когото и да било от предшествениците си и сега се питаше как ли агенцията ще работи с администрацията на Фокс.

Той сви вляво и се насочи към изложбата „Космическа надпревара“, като се опитваше да не обръща внимание на изненаданите погледи на посетителите. В залата бяха подредени модели в естествен размер на германски, американски и руски ракети. Той ги знаеше по име: Фау 2, Викинг, Минитман, Юпитер-С. Най-впечатляваща от всички беше огромната космическа станция „Скайлаб“. В далечния край, до изхода за кафенетата, беше изложен лунен модул. Шест такива бяха превозвали астронавти до Луната и обратно. Този тук беше резервен апарат, който заради късогледството на политиците от онова време никога не бе летял. Пол Фризъл беше застанал до експоната и го разглеждаше възхитено. Дани знаеше, че Пол също е маниак на тема Космос, и затова бе избрал това място за срещата им.

Той се здрависа със стария си приятел.

— Честито, сенаторе — каза Пол. — Браво на теб.

— Твоят обяд и моето назначение са свързани.

— Виждам, че отношенията ви с председателя са си все така топли. Но това не е новина за мен.

— Не би трябвало да е. Само че този път е различно. Защото се отнася до Алекс.

Пол и Алекс Шъруд също бяха близки приятели.

— Станалото е ужасно — каза Пол. — Беше добър човек и си отиде твърде рано.

Дани го поведе към съседната галерия, наречена „Отвъд Земята“, където ги очакваха големи макети на междупланетни космически кораби. В полутъмното помещение имаше по-малко посетители и те отидоха в един ъгъл, където бяха изложени космически скафандри.

— В смъртта на Алекс има доста спорни моменти — обяви Дани. — Излиза да се поразходи и пада от някаква скала? Та този човек през целия си живот е бродил из планините! Не искам да навлизам в подробности, но смятам, че случилото се повдига много въпроси. Толкова, че губернаторът на Тенеси ме изпрати тук да намеря отговорите.

— И какво общо имам аз с всичко това? — попита неговият приятел.

— Ванс е замесен. Знам, че планира нещо голямо. Но не и какво. Бас държа обаче, че ти знаеш.

— И да знам, не бих могъл да ти кажа.

— Вашето събиране в „Уилърд“ имаше нещо общо с това, за което говоря, нали?

— Дани, даваш ли си сметка в какво ужасно положение ме поставяш?

И още как. Никой от мнозинството не можеше да се добере до заветното място в Комисията за правилниците, ако не притежаваше две качества: политическо дълголетие и безспорна лоялност към председателя. Първото беше документирано черно на бяло в архивите на Конгреса. Но второто трябваше да се доказва отново и отново. За Пол Фризъл самата мисъл да наруши този свещен принцип беше равносилна на държавна измяна.

— Ясно, Пол — отвърна Дани. — Искам много от теб. Но не се знаем от вчера и няма лесно да се отървеш от този разговор. Виждам по очите ти: нещо се заформя.

Мълчанието на Фризъл потвърди, че е прав. Старият му приятел имаше вид на човек, който се бори с някакво болезнено, но непреодолимо убеждение. И той продължи да го притиска.

— Позволи ми да ти разправя една история. Преди няколко години отидох на лов за елени с президента на България. За деня се бяхме разделили на двойки. Въпросната вечер един от българските ловци се прибра сам, като залиташе под тежестта на млад елен с великолепни рога. Страхотен трофей! Питахме го за партньора му и той каза, че си бил счупил крак и го оставил на няколко километра назад по пътеката. Президентът искаше да знае как така е изоставил другаря си, за да довлече елена. Ловецът изобщо не се поколеба. Отвърна, че никой нямало да открадне другаря му. Това си ти, Пол. Теб никой не се е засилил да те краде. Ще се оправим някак си.

— Е, добре, Дани — прошепна конгресменът.

И му разказа какво бе намислил Лушъс Ванс.

52

Даян седеше в салона и размишляваше върху избора, пред който бе изправена. Алекс току-що бе излязъл на следобедната си разходка след края на поредния им спор. Брат й определено ги бе поставил в трудна ситуация. Алекс лесно можеше да зачеркне всичко, към което се бяха стремили. Как бе могъл Кенет изобщо да си въобрази, че Алекс би могъл да му бъде съюзник? Та той го познаваше от толкова време, колкото и тя, и би трябвало да знае недостатъците на характера му. Три години усилия щяха да бъдат изтрити. Нямаше да има нито радикална промяна в Конгреса, нито намерено злато. Но Алекс щеше да си остане сенатор. Уважаван човек в Тенеси. Политическата му кариера щеше да продължи. Щеше все така да се оплаква от Вашингтон, да съчувства на други със същите оплаквания и в крайна сметка да не промени нищо. А това я оскърбяваше.

Тя стана от стола и тръгна към остъклените врати. Пресече верандата и потъна между дърветата, като скоро откри пътеката, която водеше нагоре по склона; беше добре отъпкана от краката на Алекс при многобройните му изкачвания. Самата тя много рядко бе минавала оттук. Даян изкачи наклона, изпълнена с непоколебима решимост. Дребните камъчета хрущяха под подметките й. Гъстите корони на дърветата образуваха тунел над главата й, през който тук-там проникваха заблудени слънчеви лъчи. Горчивият мирис на гнила шума изпълни ноздрите й; гората ехтеше от птича песен. Пролетта настъпваше, въздухът се отърсваше от зимния мраз. Тя харесваше този сезон, а лятото — още повече. Зимата я потискаше. Смяната на сезоните приличаше много на живота й, в който непрекъснато се редуваха топло и студено.

Зад завоя на пътеката зърна Алекс. Той я видя, докато предпазливо изчукваше лулата си в кората на едно дърво.

— Още ли има, Даян? Не си ли казахме достатъчно вече за днес?

Тя за пореден път се запита как е възможно един мъж, толкова опитен в държавните дела, да подхожда така несръчно в отношенията със собствената си съпруга.

— Едно допитване отпреди няколко седмици показва, че седемдесет и пет процента от хората са недоволни от начина, по който се управлява страната им. Като нямам предвид конкретните лица на ключови позиции; това допитване изследва функционирането на самите институции. Едно огромно враждебно мнозинство е недоволно от начина, по който се движат нещата. Но ние смятаме да предложим на разочарованите алтернатива.

— Вие планирате революция, която ще издигне един човек, председателя на Камарата на представителите, до пълновластен господар. Това е нещо напълно различно.

— Може би е време да видим дали няма и друг, по-добър начин.

— Ванс се опита да стане президент, но собствената му партия го отхвърли, не стигна по-далече от избирателния си окръг в Айова. Това са, грубо казано, двеста хиляди души. В тази страна живеят над триста милиона. Не може един конгресмен от един избирателен окръг да разполага с такава власт, каквато ти искаш да му дадеш.

— Сенаторите я имат. И я ползват всеки ден. Завиждаш ли им?

Той се засмя.

— Напротив. Просто съм обезпокоен. Да, има хора, които използват всяка вратичка в процедурния правилник, за да правят обструкции и да спъват процеса. Но срещу това има контрамярка: блокиращ вот с мнозинство от шейсет сенатори. Освен това ръководството може да откаже да дава повече думата на обструктора. Винаги има начин да бъде спрян. Това, което ти предлагаш, дава в ръцете на един човек неограничена власт. И ще причини повече проблеми, отколкото ще разреши.

От известно време Даян живееше в напрегнато очакване на онова, което й предстоеше да изпълни. Вече се бе сбогувала с миналото. Само бъдещето й имаше значение. Към това се добавяше съзнанието, че дългият им брак се бе разпаднал пред очите й. Двамата вече просто съжителстваха, като дори бяха прекратили мимолетните си машинални сексуални контакти. А липсата на интимност бе довела до липса на взаимно уважение. Страстта си имаше своите предимства. Но и недостатъка, че подтикваше хората към грешен избор.

Двамата бяха застанали един до друг на ръба на отвесната скала. Алекс бавно и методично натъпка лулата си с тютюн, после я запали. След като тя пое и запуши равномерно, той размаха клечката, за да угасне, после я запрати в петдесетметровата пропаст пред краката си.

— Уорън Уестън дойде да се види с мен — каза той между две дръпвания.

Това беше новина.

— Каза ми, че си злоупотребявала с правомощията си. Накарала си един от служителите на „Смитсониън“ да рови в засекретения архив, с което е нарушил политиката на институцията. Вярно ли е?

— Сто процента.

— Уорън иска оставката ти.

— Жалко, че човек почти никога не получава онова, което иска.

— Каза ми, че ако не напуснеш, той ще те отстрани.

— И ти се съгласи с него?

Алекс поклати глава със странна смесица от неохота и удоволствие, после се дръпна настрани, сякаш не желаеше да има нищо общо с решението й и срама от него, и продължи невъзмутимо да си пуши лулата. И понеже нямаше никакво намерение да подава оставка от Консултативния съвет, тя зададе въпроса, чийто отговор наистина желаеше да научи.

— Коя е тя, Алекс?

Той се извърна с лице към нея.

— Понеже сме решили да бъдем честни един с друг ли? — Той помълча, после продължи: — Една жена, с която се запознах съвсем случайно и която се оказа прекрасен човек.

— Обичаш ли я?

— Да.

— Имаш ли намерение да се разведеш с мен?

— Не сега. Когато времето ми във Вашингтон изтече.

През последните часове нейният подреден и уютен свят се бе сблъскал с някои грозни истини, които го бяха преобърнали с главата надолу. Дневникът на Кенет и възраженията на Алекс. Сега и друга жена. Освен това той я бе отхвърлил като личност. Нейните мисли и стремежи нямаха никаква тежест пред неговите. Беше обидно.

Тази мисъл, досега изтласкана в тъмната периферия на съзнанието й, изведнъж излезе напред. Чувстваше се стъпила на ръба на пропаст, като се опитваше да реши дали да скочи, или да остане на място. В последно време често изпитваше това усещане. Както когато Кенет бе дошъл при нея и бе поискал помощта й. Или когато двама мъже й се бяха предложили и тя ги бе приела. Или когато с хитро маневриране бе накарала Алекс да й издейства назначение в Консултативния съвет. Във всеки от тези случаи тя бе избрала да скочи.

Но този път беше различно. Всичко бе заложено на карта. И тя нямаше повече намерение да преглъща възмущението си от неговата неискреност. Решението изискваше много по-радикални действия, отколкото бе свикнала да извършва. Слава богу, докато се изкачваше, Даян бе успяла да прогони всякакво съмнение и сега бе готова да се изправи срещу него с ясна решимост. Но първо искаше да чуе отговора му.

— Допускам, че няма да имам думата по решението ти за развода?

— Предполагах, че ще се зарадваш. Особено предвид признанието ти, че спиш с двама мъже.

— За които така и не ме попита…

Той дръпна от лулата си.

— Просто вече не ме интересува.

— Съгласна съм — каза тя. — Бракът ни приключи. Защо тогава не ме оставиш намира и не престанеш да се месиш в това, което вършим?

— Знаеш, че не мога.

Всички възможности бяха изчерпани; Даян пристъпи към ръба на скалата и хвърли поглед към бялата пяна на бързея долу. Реката беше придошла от пролетните дъждове. Големи заоблени от течението камъни се подаваха над водата. Припомни си за своя баща и всичките му пропилени възможности. За собствения си живот през последните десет години, пълен с разочарования и изпразнен от съдържание. Беше се научила да си мълчи, да се нагажда и да се примирява, да бъде преданата съпруга на политик. Но през последните три години бе започнала да гони свои цели. Тя си помисли за неуспеха и какво би означавал той за нея, и направи нещо, което не бе правила от много време насам.

Заплака. За последен път бе плакала на погребението на баща си. Мисълта за неговата загуба се прибави към останалите й проблеми и Даян горчиво зарида. Алекс пристъпи към нея, обгърна я с ръце и я притисна до себе си. Тя му позволи да я докосне и дори сложи глава на рамото му.

— Съжалявам, Даян. Честно. Де да можех да си замълча! Но не мога…

— Всичко обърках — изхлипа през сълзи тя.

Със свободната си ръка той я потупа успокояващо по рамото, но този покровителствен жест само я разяри допълнително. Даян бавно се отдръпна назад и се отдаде на еретичната мисъл, която вече изпълваше почти цялото й съзнание. Тя се нахвърли върху него и го блъсна с рамо в гръдния кош; краката му поддадоха, главата му се отметна назад и той залитна, като се опитваше да запази равновесие. Тя се взря в очите му, зениците му излъчваха сигнали на тревога, устните му се движеха без звук. Ръката му още стискаше лулата. На лицето му беше изписана изненада.

Даян го блъсна от ръба. Няколко секунди тялото му падаше надолу, като през това време от устата му не излезе и звук. Очите й се оглеждаха във всички посоки. Наоколо нямаше никой, не се чуваше звук. Земята на километри наоколо беше собственост на Алекс. Той падна с плисък във водата, течението го повдигна нагоре, после го засмука надолу и отново, и отново той ту се подаваше, ту се скриваше. Реката беше зла и отмъстителна; също като нея скоростта на течението се увеличаваше, тялото му се носеше устремно напред. Сигурно имаше счупени кости при падането, защото не оказваше никаква съпротива, и водата скоро го погълна, отнасяйки го надалече с нестихващия си рев.

Мислите й я върнаха към настоящето, в апартамента на Алекс. Спомни си как онзи ден се бе върнала в къщата и близо час бе стояла мълчаливо с треперещи ръце, питайки се дали някой не я е видял. Все още виждаше тялото на Алекс във въздуха; отворената му уста, поемаща последна глътка въздух. Изпитваше ужас не толкова от стореното, а от мисълта, че може да я хванат.

Когато след няколко часа дойде шерифът, за да й съобщи, че са открили трупа, тя с огромно усилие на волята успя да потисне облекчението си. Нищо не сочеше зла умисъл и никой не я подозираше. Не се бяха явили и свидетели. За света тя беше жена, загубила съпруга си в трагичен инцидент. А фактът, че Алекс беше дългогодишен член на Сената, само добавяше към ролята й на опечалена вдовица. Роля, която тя изигра перфектно на погребението.

Даян пое няколко пъти дълбоко дъх и събра мислите си. Отново я обля онази мощна вълна на облекчение, която бе изпитала в деня на смъртта му. Всичко това бе останало в миналото. А бъдещето й принадлежеше, изцяло. Мобилният й телефон иззвъня; звукът я разтърси като алармена сирена. На дисплея се изписа името на Лушъс Ванс. Тя отговори.

— Трябва да се срещнем, веднага — каза й той. — Насаме.

— В града съм, в апартамента на Алекс. Мястото е идеално.

— Дай ми адреса.

53

Грант изчака, докато посетителят си тръгна. Беше чул всичко. Баща му бе дал на непознатия някакъв код, за да го изпита, и човекът от „Смитсониън“ — тъй нареченият капитан Адамс — го бе разгадал. И вероятно отговорът щеше да го отведе до Камъка сърце.

Скоро след това мъжът си тръгна, за да не слуша брътвежите на баща му за славното минало. Той чу как мрежата на входната врата изскърца на пантите си и после се затръшна. Изчака в кухнята, докато чу шума на двигателя, а после и стъпките на баща си. Грант не носеше униформата със себе си и може би трябваше да отиде и да я вземе. Но за какво му беше? Единственото, което искаше да знае за момента, бе какво и колко баща му бе казал на непознатия. Можеше просто да хвърли един бой на стареца със същия ефект.

Целият се тресеше от яд. Две години бе търпял глупостите на баща си, събирайки парче по парче информация, без нито веднъж да успее да сглоби цялата картина, а сега изведнъж да научи, че той има достатъчно бистър ум, за да напише шифровано съобщение, с което да издаде местонахождението на Камъка сърце! Усещаше, че ще се пръсне, още повече че бе чул нещо, което му се струваше важно. За някакъв дневник. Той излезе с решителна стъпка от кухнята и нахълта в стаята на баща си.

— Ти пък откъде се взе?

Грант се запита дали чертите на лицето му бяха проникнали в мъглата.

— Знаеш ли кой съм?

— Нямам представа. Да не си с капитана? Той току-що си тръгна.

— Не. Аз съм синът ти. Не можеш ли веднъж поне да ме запомниш?

Очите на баща му го гледаха с апатично неразбиране. Грант огледа набързо стаята, търсейки тетрадката, която двамата си бяха подавали. Но от нея нямаше и следа.

— Къде е тетрадката, на която си пишехте?

— Това засяга само мен и капитана. Външни лица не се допускат.

— Казвай, какъв беше този код?

— Ти какво, подслушваше ли ни? Шпионин ли си?

— Няма да питам трети път. Къде е тетрадката?

Мълчание. Грант сграбчи баща си за раменете и го разтърси.

— Какво ще кажеш за юмрук в корема? А? Това ли искаш? Тези кости няма да издържат на един хубав бой. А влезеш ли в болница, свършено е с теб. Казвай каквото те питам. Веднага!

Тялото на баща му се отпусна, главата му се люшна на една страна и той не можеше да го задържи повече, затова го тръшна в едно кресло. И тогава видя тетрадката. В задния му джоб. Грант я измъкна, но страниците бяха празни.

— Къде е? — изрева той. — Къде е написаното?

— Капитанът… го взе… със себе си…

По дяволите! Но ако старецът си бе спомнил веднъж, можеше да го направи и втори път. Особено при подходяща мотивация. Която Грант възнамеряваше да му предостави. Той хвърли тетрадката в скута му.

— Напиши същото, което беше написал на него.

— Ти знаеш как да разбиеш кода?

— Да. Да, знам.

Всичко, което можеше да изкопчи от този старец, беше добре дошло. А ако не успееше да разбие кода, Даян със сигурност щеше да успее. Поне щяха да разполагат с информацията.

— Капитанът ли те научи?

— Да, разбира се. Двамата работим заедно.

Баща му се понадигна в креслото, намери молива и започна да пише. Когато му подаде тетрадката, на най-горния лист имаше някаква неразбираема безсмислица.

ГВЪКАК СКАПУЛ ЕНИСИ

— Що за глупости? — изрева той. — Какво, да те пребия ли искаш? Това ли искаш?

Баща му поклати глава и той видя в очите му познатия страх. Аха! Най-после!

— Знаеш ли какво? — каза старецът. — Аз ще го дешифрирам. Това дали ще ти свърши работа?

— Естествено. Действай!

Баща му дръпна тетрадката от ръката му и подреди буквите в една редица.

КАКЪВГЛУПАКСИСИНЕ

— Хайде сега раздели това на думи. Можеш ли да го прочетеш?

Грант го прочете.

КАКЪВ ГЛУПАК СИ СИНЕ

Баща му стана от креслото. В ръката си държеше пистолет, насочен право в него.

— Стига игрички. Ти никога повече няма ме пипнеш.

Думите излязоха от устата му ясни, отчетливи, с познатата строгост. И с онзи твърд глас, който не бе чувал от години. И тогава Грант разбра.

— Ти си напълно с ума си!

По тънките устни се изписа усмивка.

— Повече, отколкото може да се каже за теб. Явно нямаш никакви угризения да тормозиш възрастни хора.

Грант си беше глътнал езика. Накрая успя само да каже:

— А защо ти трябваше да се преструваш? И да се оставяш да те бия?

— Защото исках да свършиш някои неща, които аз не можех. Всичко във войната е измама, но се съмнявам, че можеш да оцениш тази очевидна истина. Затова чуй какво казва един френски поет: „Когато измамиш измамника, удоволствието е двойно“.

Баща му се дръпна на метър-два назад, към прозорците, като му направи знак с дулото на пистолета да направи също няколко крачки.

— Това злато май привлича неудържимо, а? — попита старецът.

— Да, по дяволите.

— Без тази Лейн, или Шъруд, както се казва сега, нямаше да стигнеш доникъде. Баща й добре я е обучил.

— Ти и нея ли надхитри? Когато дойде да те види.

— Разбира се, но освен това научих колко знае. След това ви наблюдавах, докато се опознавахте. А когато ти започна да идваш отново и отново за още информация, разбрах, че вече сте заедно. Затова ви отведох, докъдето исках да стигнете.

— Ти искаш камъните. И не можеш сам да се добереш до тях, затова ни подведе да го направим вместо теб.

— Виждаш ли, не си бил чак такъв глупак. За твое съжаление обаче, ползата ми от теб започва да се изчерпва.

Това накара Грант да погледне с по-голям респект на пистолета, насочен срещу него.

— Защо е важно всичко това?

— Аз съм рицар на Златния кръг. През целия си съзнателен живот съм бил такъв. Може да се каже, че съм най-важният рицар в историята на ордена.

— Защото владееш трезора.

— Ето пак! Още един проблясък на разум през идиотизма, който проявяваш с такава лекота и убедителност. Чудя се какво толкова намира в теб тази Лейн…

— Ти знаеш за връзката ни?

— Знам много неща, сине. Повече, отколкото можеш да си представиш.

— Освен това си и страж?

— Аз съм стражът. На трезора. От много време го пазя. Но съм вече стар, а има задачи, които трябва да изпълня, преди да умра. Камъните трябва да бъдат намерени и ти ми показа най-прекия път към целта.

Баща му се подпря със свободната си ръка на прозореца.

— И аз бих могъл да бъда страж — каза Грант.

— Ти нямаш нито мозък, нито характер, за да вършиш тази работа. Приличаш на Дейвис Лейн. Него го интересуваше само златото. Искаше всичкото за себе си. Алчността не подобава на един рицар на Златния кръг.

— Кенет, братът на Даян. И той ли е рицар?

— Разбира се. Той бе изпратен да осигури помощта на сестра си, тъй като тя имаше знанието.

— А тогава аз за какво ти бях нужен?

Мрежата против комари се разтвори и вътре влязоха двама мъже. Единият от тях се нахвърли върху Грант и го стисна за шията, докато другият изви ръцете му отзад на гърба и го удари с юмрук в бъбрека. Болка прониза цялото му тяло. Вкус на повръщано опари гърлото му. Баща му се усмихна.

— Сега тези мъже ще ти върнат част от онова, което с такава готовност ми причиняваше.

54

Касиопея влезе в мината. Лампите светеха ярко, пътят напред изглеждаше чист. Придържайки се към стената на тунела, тя запристъпва напред с пистолет в ръка и пръст на спусъка. Стигна до процепа, водещ към помещението със златото. Дали да не надникне? Или да продължи напред по главната галерия? Тя чу гласове. Идваха от другата страна. Дървената врата, през която се бе провряла преди, сега зееше широко отворена. По стените танцуваха сенки.

— Ти си се побъркал! — извика някакъв мъж.

Тя се приближи до вратата, като внимаваше да не хвърли сянка. Един бърз поглед вътре й разкри трима мъже, налягали върху пода, ръцете и краката им вързани с въже. Бяха онези тримата от къщата на Морз. Над тях с насочен пистолет се беше надвесил Проктър. А къде беше четвъртият, когото бе видяла да товари златото — онзи, който не бе тръгнал с пикапа?

Тя влезе в залата. Проктър я видя. Но преди той да успее да вдигне пистолета, Касиопея изстреля един куршум в краката му.

— Пусни оръжието! — изкомандва тя.

Той се подчини, усмихнат.

— Очаквах те. Допусках, че внучката на Морз ще те открие, след като го отвлякох, и тя точно това е направила. Бяхме оставили достатъчно следи, за да ни намери всеки, който поиска.

— Къде е Морз?

— Замина. С пикапа.

— Не го видях.

— Вързан е отзад, в безсъзнание.

— Как гласеше правилото? Един рицар няма право да убива друг. Но за теб не се отнася, така ли?

— Аз просто раздавам правосъдие.

Тя му направи знак да се приближи към зиналата яма в пода — същата, в която ги бяха хвърлили с Лия.

— Твой ред е.

Проктър пристъпи към ръба. Тримата мъже лежаха на пода, единият близо до мястото, където бе застанала. Тя хвърли бърз поглед към него и забеляза, че въжето около китките му беше само преметнато, но не и стегнато. Преди да бе успяла да реагира на тази нова заплаха, мъжът се пресегна и я препъна. Тя падна тежко на земята. Друг от тримата „пленници“ се нахвърли върху нея и изби пистолета от ръката й.

— Отлично — каза Проктър. — Добре изпълнено.

Той се наведе и вдигна пистолета от земята.

— Тези господа предложиха да помагат, а кой съм аз, че да откажа любезното им съдействие?

Тя се чувстваше като идиот, че така лесно се бе оставила да я изиграят.

— Стани! — заповяда Проктър.

Касиопея се изправи на крака.

— Преди да дойдеш, си поговорихме малко — каза той. — Оказва се, че някакъв господин във Вашингтон на име Грант Брекинридж ги е наел да се представят за рицари на Златния кръг. Изпратени били тук, за да открият Вещерския камък.

— Който сега е у теб.

— Именно. Аз им обясних, че преди принадлежността към ордена се е смятала за чест. Хората са били внимателно подбирани и проверявани, преди да бъдат поканени да се присъединят. Северът е бил врагът, а всеки, който не го е смятал за такъв, на свой ред е бил обявяван за враг. Дори самият той да е южняк. Изпитвам носталгия по онези времена. Нещата тогава са били много по-прости.

— Направихме, каквото искаше от нас — обади се един от тримата. — Можем ли сега да си вървим?

— След малко. Моля за още търпение.

Другият мъж, когото бе видяла по-рано, влезе в залата при тях; той леко кимна към Проктър. Знак, че някаква задача е била изпълнена.

— Церемонията по приемане в ордена по онова време е била впечатляваща. Мъжете са носели пурпурни роби, обшити със сребърна дантела. Били са с тюрбани на главите и сандали на краката. Освен това са си слагали маски с изрисувани на тях човешки лица. Не техните собствени, разбира се. Полагали са се две клетви. И двете пред Бог. След церемонията всички рицари са сваляли маските, за да разкрият истинските си лица, а новите членове са били поздравявани с прегръдки и ръкостискания.

— Звучи като клуб за пораснали момчета — каза тя.

— Точно така. Клуб, предназначен да изгради цяла армия, както и станало. Десетки хиляди мъже били произведени в рицари. След което много от тях станали войници, администратори, губернатори на щати, законодатели, били във всяка област на живота и в северните, и в южните щати. Цяла мрежа от очи и уши, предизвикваща хаос в държавата. Каква ли чест е било да участваш във всичко това!

Проктър вдигна пистолета и изстреля три куршума, по един в черепите на тримата мъже. Телата им паднаха на земята.

— Тези измамници поругаха спомена. — Той свали надолу оръжието. — Бих предположил, че си виждала смъртта отблизо.

— Ти очевидно си в приятелски отношения с нея.

— Върша си работата.

Проктър даде знак на четвъртия мъж, който вдигна парче въже от земята и върза ръцете й зад гърба. После я блъсна на пода и завърза глезените й. Върна се при вратата и внесе вътре две раници, които сложи на пода в отсрещния край на залата. От всяка от тях извади по нещо, което приличаше на електронно устройство с висящи от него кабели.

— Тези раници са пълни с динамит — каза Проктър. — Вече сме поставили такива на други места в галериите. Време е това място да изчезне. Заедно с теб. Но както вече ти казах при първата ни среща, аз съм джентълмен и затова смятам да ти дам един спортсменски шанс.

Той се пресегна, сграбчи я за вързаните глезени и я завлече на десет метра от дупката в пода. Касиопея се претърколи и видя как той се връща до мястото, където над отвора се подаваше прогнилата дървена стълба. Извади от джоба си сгъваем нож и с рязко движение на китката отвори назъбеното острие, което се застопори с щракване. Проктър се наведе и заби ножа дълбоко в старото дърво.

— Може да ти бъде от полза — каза той. — Или пък не, зависи.

След което се изправи и тръгна към изхода. Другият мъж натисна по едно копче на всяко от устройствата и върху дисплеите им светнаха червени цифри, отброяващи три минути.

— Сбогом, госпожице Вит.

Двамата мъже си тръгнаха.

55

Даян отвори вратата и покани Лушъс Ванс да влезе в апартамента. Председателят изглеждаше нервен.

— Имаме проблем.

Тя мълчаливо изслуша разказа му за посещението на Дани Даниълс в „Уилърд“.

— Ти не знаеше ли, че е назначен на мястото на Алекс? — попита Ванс, като наблюдаваше внимателно реакцията й.

— Не. Днес не съм слушала новините.

— А никой ли не ти се обади?

Телефонът й бе звънял на няколко пъти, но тя не му бе обърнала внимание.

— Бях тук през цялото време и работех на спокойствие.

Ванс не знаеше за търсенето на златото. Беше в течение само на инициативата на Кенет относно щатските законодателни събрания и призивите за свикване на втори Конституционен конвент. За нейно учудване, Кенет явно бе успял да опази в тайна частта за златото от съвместното им начинание, като не я бе споделил нито с Ванс, нито с Алекс.

— Знае всичко, което си говорихме снощи — каза председателят. — Дума по дума.

Това беше обезпокоително.

— На агента от охраната му се стори, че чува нещо. Помниш ли? А ти му каза, че няма нищо. Явно си сгрешил.

— Не си спомням и някога да си била откровена параноичка.

— Това означава само, че ако Даниълс знае какво сме си говорили, то той знае и какво сме направили.

Целувката. И разговорът за връзката им.

— Той ни следи — продължи Ванс. — Допускам, че си е издействал назначението в Сената като опит за атака срещу нас.

Изчезналият бележник на Кенет изведнъж получи своето обяснение. Явно Даниълс го бе отмъкнал. Имал бе възможността, а сега тя вече знаеше, че има и мотив.

— Какво смяташ да направиш?

— Нищо. Продължаваме по план. Току-що имах среща с моите хора от Комисията за правилниците. Подготвени са да одобрят промяната още утре. Разбират рисковете и са готови да ги поемат. Между гласуването в комисията и това в пленарна зала има период на изчакване от двайсет и четири часа. Няма как да го избегна. А дори да можех, би било глупаво. Ще си помислят, че насилвам нещата. Това ще привлече внимание. Но на хората в Камарата им е писнало от безобразията на Сената. Всички, с които съм разговарял, са готови за промяна.

— А какво ще кажеш за Белия дом?

— Фокс? Този кретен? Преди да разбере какво става, ще бъде оставен без власт. А след това няма да има значение.

Ванс изглеждаше уверен в себе си.

— Даниълс ме разпитваше за смъртта на Алекс — продължи той. — Дори ме заплаши, като си мислеше, че съм замесен. Има ли нещо, което да ни притеснява по тази линия?

— И мен пита същото.

— Не си ми споменавала, че сте говорили.

— След погребението. Дойде вкъщи. Аз го поканих.

— За какво?

— С Алекс бяха приятели. Освен това е бивш президент. Какво да направя, да му обърна гръб? Би било глупаво. Двамата с него не се разбираме. Не очаквах да се отзове на поканата ми. Но той все пак дойде.

И открадна бележника на Кенет, добави мислено тя. Което най-вероятно обясняваше и посещението му.

— Както му казах тогава, Алекс загина при трагична злополука. Няма никакви улики за противното.

— Това ли е официалното заключение?

— Лично шерифът ми го каза. ФБР също хвърлиха един поглед по тяхна линия, понеже става въпрос за сенатор.

Очите й се насълзиха, придавайки достоверност на казаното.

— Нямах желание да те разстройвам. Казвам само, че нещата ескалират. Не очаквахме Даниълс да се набърка. Трябваше отдавна да го няма. Но сега може да предизвика проблеми.

— Със Сената? Вече нищо не могат да направят.

— С хората. Той е популярен и му имат доверие. Освен това знае как да наелектризира тълпите. Това е смъртоносна комбинация.

Аналитичният й мозък започна да прехвърля различните възможности.

— Само че не разполага с време. Всичко ще свърши, преди изобщо да е разбрал какво става и да е събрал подкрепа. И, честно казано, съмнявам се народът да се вдигне в защита на Сената. На хората не им пука за Сената. Обществените настроения са, че всичко би било по-добро от това, което е сега.

Тъкмо на това разчитаха през цялото време. Социолози, политически анализатори — всички се надпреварваха да роптаят против правителството. Кандидати за изборна длъжност се самоизтъкваха като „аутсайдери“, непринадлежащи към вашингтонския свят. После, до стотния ден след встъпването си в длъжност, те се сливаха с фона, ставаха част от системата, осъзнавайки елементарната истина: за да бъдеш ефективен, трябва да се вписваш. Ето защо нещата не се променяха. Ето защо хора като покойния й съпруг ревяха за промяна на дневния ред, но така и нищо не правеха. Къде по-добре беше да работят в рамките на системата — такава, каквато си беше, и да се възползват от начините да я манипулират, контролират и дори заобикалят, стига да бяха достатъчно хитри и внимателни. За постигане на истинска ефективност бе нужно време. Колкото повече човек се задържаше в политиката, толкова повече услуги бе в състояние да натрупа. Които в даден момент започваха да му носят дивиденти. Всеки попаднал в Конгреса рано или късно научаваше тези истини. А онези, които се задържаха най-дълго, бяха хората, които никога не ги забравяха.

Една фундаментална истина никога не се променяше. Всеки искаше да бъде запомнен. Особено президентите. Първият президентски мандат беше за вършене на работа. Вторият — за влизане в историята. При конгресмените правилата бяха различни. Нужни бяха десетилетия, за да оставиш наследство. Лушъс Ванс възнамеряваше да остави своето, предлагайки повече реална промяна от когото и да било.

— Ще спечелиш тази битка — каза Даян.

— Да, ще я спечеля. Но преди това искам да ми отговориш. Преди да направя този скок, искам да съм сигурен: има ли нещо, което ще съжаля, че не съм знаел?

Даян знаеше какво има предвид, но се направи на обидена.

— Съпругът ми е мъртъв. Защо не го оставите да почива в мир? Той загина при трагична злополука.

— А дали има някаква възможност да се е самоубил?

— Никой не е присъствал на случилото се, няма как да знаем. Мога само да ти кажа, че нищо в дните, предхождащи смъртта му, не сочи към самоубийство. Но все пак Алекс умееше твърде ловко да прикрива чувствата си.

— Искам просто да няма изненади. Дани Даниълс е политически играч и може да бъде страховит опонент.

— Теб май те е страх.

— Ни най-малко. Но е добре да познаваш противника си. Той разполага с вътрешна информация за нас. Хубаво е да разберем какво още знае.

Внезапно й хрумна една мисъл. За медальона. Даниълс й беше казал, че Алекс го бил изпуснал, докато му бил на гости. Това сигурно беше лъжа. Най-вероятно Кенет го бе дал на Алекс, а накрая се бе озовал у Даниълс. Което означаваше, че Алекс се бе доверил на стария си приятел. А това на свой ред обясняваше всичките му въпроси и кражбата на дневника. Ванс беше прав. Какво ли още знаеше Даниълс?

56

17:20 ч.

Дани откри Теди Соломон в сенатския фитнес център на първия етаж на сградата „Ръсел“. Той си спомняше за него като закътано място, един оазис на усамотение, където сенаторите можеха да идват по всяко време, за да се разтоварят и да бъдат себе си без страх от чужди погледи. Да си в политиката означаваше да не бъдеш себе си. Странно, нали? Повечето политици се опитваха да бъдат онова, което хората очакваха от тях, защото се бореха за тяхната подкрепа и парите им. Той така и не се бе поддал на това изкушение, оставайки верен на себе си, което в отделни случаи му бе докарвало и проблеми. Освен това не си падаше много по физически упражнения, но му харесваше непринудената атмосфера във фитнеса. Толкова сделки бяха сключени между гладиаторите и пътеките за бягане! Имаше отделна съблекалня и по-малко помещение за жените сенатори, но повечето от тях ползваха мъжкия салон и никой нямаше нищо против. Достъпът се контролираше с електронен код. Той не го знаеше, но служителят от охраната пред вратата на драго сърце му отвори.

Соломон тичаше на една от пътеките, размахал ръце, задъхан от усилието.

— Бас държа… че никога… не си стъпвал тук.

— Не и за да спортувам. Но съм идвал. Въпросът е какво правиш ти тук?

Вицепрезидентът вдигна рамене.

— Идвах тук като сенатор, не виждам причина да спирам сега, след като съм понижен в длъжност.

Дани се усмихна. Наоколо нямаше никой друг, за да чуе коментара.

— Трябва да поговорим — каза той.

Соломон изключи уреда.

— Изчакай за секунда.

И неговият стар приятел грабна една кърпа, отиде до вратата и каза на охраната отвън в никакъв случай да не бъдат безпокоени.

— Да си вице си има и предимства. Например че можеш да запазиш фитнеса само за себе си.

— Знам какво е намислил Ванс.

Соломон попи с кърпата потта от лицето и челото си.

— Ще използва член първи, алинея пета, точка втора от Конституцията, за да промени процедурния правилник на Камарата на представителите.

— Това е правено безброй пъти. Е, и?

— Не и по този начин.

Малко преди това, докато слушаше обяснението на Пол Фризъл за случващото се, Дани се бе сетил за дневника на Кенет Лейн. Най-после нахвърляните в него опорни точки започваха да придобиват смисъл.

— Всички знаем, че Конституцията дава право на Сената и Камарата на представителите да имат отделни вътрешни правилници — обясни той. — Могат на практика да правят каквото си искат, като съдът няма думата по въпроса. Разделение на властите и така нататък, в резултат от което Конгресът има пълен контрол върху процедурните правила. Ванс възнамерява да се възползва в максимална степен. Като замисъл и изпълнение е твърде просто, но като последици ще бъде нещо чудовищно.

Старият му приятел наостри уши.

— Добавя ново правило, което гласи, че Камарата на представителите ще разглежда и гласува само по законодателни актове, произтичащи от самата Камара — каза той и зачака ефекта от думите си.

— Дявол да го вземе! — възкликна Соломон.

— И това е изцяло в рамките на Конституцията — каза Дани. — Така е било управлявано първите двайсет години. Не че е имало правило, но по онова време Сенатът е бил една нула. Цялото законодателство е произтичало от Камарата. Сенатът го е разглеждал, внасял е по някое изменение, после е гласувал с „да“ или „не“ и е връщал закона в Камарата. Сладка работа. Никакви обструктори. На отделни сенатори не им е минавало и през ум да пишат свои версии на законопроектите. Никой не е редактирал. Сенатът е изпълнявал просто консултативни функции към Камарата на представителите и толкова. Ванс смята да възстанови тази концепция в съвременния свят.

— И да се произведе в крал.

Именно. Теди Соломон веднага бе схванал истинския смисъл на едно такова просто изменение. Отказвайки да разглеждат каквито и да било законодателни инициативи извън произтичащите от Камарата, членовете й нямаше повече да се съобразяват със Сената. Един законопроект щеше да започва живота си в Камарата, да бъде одобряван там, след това изпращан до Сената за „проверка на съответствието с конституционните поправки“. Действително, за да мине законопроект и новоприетият закон да бъде изпратен на президента за подпис, трябваше и двете камари да го одобрят. Но Камарата на представителите щеше да стане господстващият законодателен орган. И никога повече отделен сенатор нямаше да може да блокира процеса. Вместо това 435-те членове на Камарата, избирани пряко от хората на всеки две години, щяха да решават всичко. Начело с председателя.

Разбира се, Сенатът не трябваше да одобрява всяка точка от законопроектите. Единствената му роля щеше да се свежда до приемане или отхвърляне на законопроекта като цяло. Сто сенатори с по един глас, като, за да стане законопроектът закон или да бъде отхвърлен, щяха да са нужни петдесет и един гласа.

В съвременния свят рядко се стигаше до гласуване; сенаторите имаха на разположение система от хитро формулирани правила, позволяващи им да се укрият от съда на обществото. Законопроекти биваха успешно торпилирани, без да остават каквито и да било следи от заложилия бомбата. След промените, замислени от Ванс, целият Сенат щеше да гласува върху всяка мярка, предложена от Камарата на представителите. Да, можеше да предлага поправки. Но и те трябваше да се гласуват в пленарна зала, а Камарата да ги приема или отхвърля. Никакви дребнави заяждания, редактирания на текстове, бавене на топката. Да или не. Още по-зле: ако даден документ бъдеше забавен поради отказ на Сената да го гласува, вината щеше да бъде на Сената като колективен орган.

Това променяше изцяло правилата на играта. Всичко щеше да бъде различно.

— Сенаторите са като пилоти на бомбардировач — каза Соломон, говорейки от собствен опит. — Воюваме, като убиваме анонимно хора от десет километра височина. Лесно за изпълнение и още по-лесно за оправдаване. Сега сенаторите ще трябва да минат към пехотата и да се бият лице в лице с противника, ръкопашен бой, който взема жертви. Те отдавна не са били в такава уязвима позиция.

— Страшното в случая — отвърна Дани — е, че обществото ще подкрепи това. Всеки мрази блокирането, а Сенатът е учебникарски пример за блокаж. Което му е и работата, между другото. Това е единствената причина все още да съществува.

Бащите-основатели се били запознали с двукамарната система в британския парламент: членовете на едната се избират пряко от народа, а мястото в другата се предава по наследство. Още на първия Конституционен конвент всички били против да се даде на хората неограничен контрол върху органите на властта. Участниците отчитали опасността от повърхностно мислене и прибързани решения. Затова създали законодателен орган, който да не се отчита пряко пред народа — Сената. Неговите членове трябвало да се излъчват от щатските законодатели. Единствената задача на Сената била да следи органът на представителната власт — Камарата на представителите — да не извърши някоя глупост. Първоначално бащите планирали сенаторите да не получават заплата — само заможни хора се допускали до този пост, — но впоследствие идеята се провалила. В крайна сметка се спрели на възрастов праг от трийсет години — с пет повече, отколкото за конгресмен, шестгодишен мандат и стъпаловидни избори, така че всяка година не повече от една трета от местата в Сената да подлежат на нови избори. Без да бъде перфектна, системата давала възможност за взаимен контрол и баланс между властите, т.е. изпълнявала предназначението си достатъчно добре. Е, от време на време възниквали и проблеми. Но алтернативата била по-лоша.

— Това ще се отрази върху всичко — каза Дани. — Като минимум сенаторите ще станат по-предпазливи, защото единственият начин да свършат нещо ще бъде да имат по един член на Камарата, който да играе за тях. Затова много ще внимават да не засегнат някого. Всички сделки просто ще се прехвърлят от едното крило на Капитолия в другото.

— И над всичко това ще властва председателят на Камарата — каза Соломон.

— Дори Белият дом ще трябва да се съобразява с него. Президентът ще бъде принуден да поддържа близки отношения не само с председателя, но и с всеки конгресмен, заемащ по-важен пост. Двукамарната законодателна власт на практика ще стане еднокамарна.

— А Ванс по същество ще изземе функциите на федералното правителство — добави Соломон. — Всичко ще минава през него. И сега нищо не стига до гласуване без благословията на председателя. Но с тази промяна властта му ще се увеличи хилядократно, тъй като Камарата ще бъде единственият орган със законодателна инициатива. И най-щурото е, че идеята му ще бъде приета, защото всеки член, независимо от коя страна на пътеката седи, ще се сдобие с много по-голяма пръчка, за да бие тъпана. С един удар отнемат власт от Сената и я дават на себе си, и народът аплодира: Браво, момчета, действайте! Не е нужно да си умен, за да го разбереш. А хората изобщо няма да разберат значението на случващото се, докато не стане късно.

— Чувам, че Комисията за правилниците ще гласува предложението още утре сутринта.

— Изумително е колко бързо се случват нещата, когато някой наистина иска да станат.

Двамата помълчаха известно време. Заедно те притежаваха общо над век политически опит. Дани винаги се усмихваше иронично, когато разни хора се стремяха към изборни постове като „вашингтонски аутсайдери“. Все едно да отидеш на неврохирург и секретарката, която трябва да ти запише час, да каже, че е „медицински аутсайдер“ и може да ти оперира мозъка по-добре и по-евтино. За евтино — може би. Но добре? Едва ли. За да си вършиш работата, трябва да познаваш терена. А единственият начин да се придобие това знание е от опит. Разбира се, човек може и да се научи. Но също като секретарката, опитваща се да оперира мозъци, знанието се превръща в умение с цената на много грешки, някои фатални.

Слава богу, че той и Соломон бяха хирурзи.

— Има един начин да спрем това — каза Дани. — Всъщност това е единственият начин. За да стане, ни трябва някой с много смелост. За наш късмет, аз я имам.

57

Касиопея се претърколи по пода към ножа, който Проктър й бе оставил. Броячът мълчаливо отнемаше секунда след секунда от времето й. Според червените цифри оставаха две минути и двайсет и три секунди. Трябваше да заобиколи единия от труповете, което щеше допълнително да я забави.

Докато се търкаляше, съзнанието й преценяваше възможните пътища за действие. Нямаше как да извади ножа, забит в дървото, и да пререже въжетата, с които бе вързана. Ръцете й бяха отзад на гърба, което й пречеше да координира движенията си. Трябваше най-напред да освободи краката си. Но ако Проктър й бе казал истината, тунелите наоколо също бяха заредени с динамит, а тя нямаше причина да не му вярва. За него най-изгодно бе да затвори цялата мина. Така никой нямаше да разбере какво се бе случило тук.

Но тя още не беше мъртва. Спортсменски шанс? Нещо повече.

Касиопея спря да се търкаля и се намести с крака към ножа, който стърчеше забит в стълбата на педя и половина над пода. Острието му беше обърнато нагоре, тя го обхвана между глезените си и започна да търка въжето в него, като внимаваше да не натиска много с крака, за да не го извади от дървото. Същевременно поглеждаше към брояча.

1:50.

Въжето се разкъса на две. Нямаше време да освобождава и китките си. Трябваше да бяга.

1:35.

Тя се претърколи още веднъж, като същевременно се надигна на колене, опитвайки се да запази равновесие, макар да не можеше да си служи с ръцете. Най-после, след като загуби ценни секунди, успя да се изправи на крака и затича към отворената врата. Обърна се и хвърли един последен поглед назад.

1:27.

Тя и преди се бе озовавала в критични ситуации, но тази тук определено засенчваше всички останали. На няколко метра навътре в тунела забеляза още една раница с брояч, който изоставаше с няколко секунди от двата в залата със златото. Продължи пътя си, докато откри процепа в стената на тунела, който щеше да я изведе навън. Хвърли се напред и се озова в основната галерия. Там имаше още две взривни устройства; броячите показваха 0:59.

Касиопея се затича, но кракът й се подхлъзна върху чакъла на пода и тялото й залитна напред. В последния момент тя успя да се извърти, така че да падне върху рамото си. Стисна зъби и с усилие се изправи на крака, давайки си сметка колко важни бяха свободните ръце за баланса на тялото. Изходът от галерията се виждаше на двайсетина метра, но по пътя натам имаше още две взривни устройства с броячи, отчитащи 0:32. Касиопея пое дълбоко въздух, заповядвайки на краката си да не спират да вървят, докато главата и горната половина на тялото й бяха приведени напред, за да пази равновесие. Не можеше да си позволи повече падания. Вече виждаше дневна светлина през сводестата врата. Ако успееше да стигне до там, може би щеше да преживее експлозиите. Но четири взривни устройства с динамит не бяха нещо, което щеше да мине неусетно.

Броячът на последната раница показваше 0:22. Но първите два в залата със златото бяха доста напред, така че фойерверките можеше да започнат всеки миг.

Тя излезе от мината. Озърна се наоколо и погледът й се спря върху купчина камъни вдясно от нея, останали от стената на разрушена сграда. Тя реши да се скрие зад тях. Глух тътен й показа, че от залата със златото не бе останало нищо. Последваха още две мощни експлозии. Накрая избухна и динамитът, оставен близо до изхода; разнесе се оглушителен взрив и изригна вулкан от прах и камъни.

Тя лежеше по корем, притиснала лице в земята. Гъст облак от прах погълна полуразрушените сгради и изпълни устата и дробовете й. Тя се закашля и започна да плюе. Когато всичко утихна, се изправи и се огледа наоколо. И този път се размина на косъм. Входът на мината не се виждаше, задръстен от пръст и камъни. Облакът от прах започна да се разрежда. Чу се ръкопляскане. Бавно, равномерно, подигравателно. Касиопея излезе иззад руините и видя източника на звука.

Проктър. Мръсникът.

— Браво! — каза той. — Давах ти едва двайсет процента шанс да се впишеш в три минути.

Тя разтърси глава, за да отмахне прахоляка от лицето и косата си.

— И какво щеше да стане, ако не се бях вписала?

— Един проблем по-малко. Но ти успя. Така че сега ние двамата ще се поразходим.

— А мога ли да попитам докъде?

— Можеш, само че няма да ти отговоря.

— А ако откажа?

— Както знаеш, държа Тери Морз. Ако не съм там скоро след пикапа, моите сътрудници ще го убият.

Касиопея нямаше причини да се съмнява в истинността на думите му. Този човек очевидно обичаше да убива. Затова се задоволи да попита:

— Ще ми отвържеш ли ръцете?

— Ако си добро момиче.

Каквото тя възнамеряваше да бъде, защото ръцете й трябваха свободни. Когато това се случеше, щеше да се справи с Проктър. А пикапът? Слава богу, той лесно можеше да бъде проследен.

58

Малоун се върна в „Смитсониън“ и откри Рик Стам в кабинета му. Всичко в срещата му с Франк Брекинридж беше твърде обезпокоително. До каква степен човекът беше загубил разсъдъка си? Трудно бе да се каже. Той очевидно живееше в миналото, но имаше солидни исторически познания, обясняващи способността му с такава лекота да състави кодираното послание, с което го бе изпитал.

ЕДИНАЙСЕТ ГРЕШКИ ОТДОЛУ

Той разправи всичко на Стам. Уредникът поклати глава.

— Изумително. Знам точно къде трябва да търсим.

Грант се събуди. Нанесеният му побой за малко не го бе пратил в кома. Двамата мъже му бяха платили с лихвите за всичко, което бе причинил на баща си, налагайки го дълго и методично — достатъчно силно, за да го накажат, и същевременно предпазливо, за да не го увредят фатално. За негов късмет, беше в добра физическа форма и стегнатите му коремни мускули бяха погълнали голяма част от силата на ударите. Оказа се легнал на пода в дневната на баща си, който беше излязъл на верандата и разговаряше с двамата биячи. Грант долавяше откъслечни думи от разговора им, но не достатъчно, за да знае какво се случва. Сега поне разбираше как баща му бе живял толкова време сам. Човекът си беше напълно в ред. Цялата тази история с деменцията беше преструвка. И Грант бе паднал с двата крака в заложения капан.

Мрежата против комари се отвори. Баща му влезе в дневната и седна на един стол.

— Е, как беше?

— Разбирам. Изпросих си го и си го получих.

Баща му се изсмя.

— Харесваш ми такъв, наперен. Никога не ти е пукало от нищо. Имаше толкова много потенциал, но ти липсваше дисциплината да го оползотвориш. Докато изведнъж не научи за това злато. Алчността е силен мотивиращ фактор, а?

Грант направи гримаса и притвори очи; от побоя му се гадеше.

— Исках това съкровище.

— То не е твое.

— И кой ще го получи накрая?

— Тепърва ще се разбере. Междувременно имам нужда от помощта ти.

Малоун се беше настанил в едно кресло с лице към Стам, който седеше зад отрупаното си с книжа бюро.

— Единайсет грешки отдолу. Брекинридж е имал предвид Джеймс Смитсън, човека, чието дарение от петстотин хиляди долара поставя началото на „Смитсониън“.

— Откъде знаеш това?

— Ще те заведа горе да видиш. Какво знаеш за Смитсън?

— Почти нищо.

— Ние напразно се опитваме да изкараме Смитсън нещо повече от онова, което е бил. Уви, той не е някакъв Индиана Джоунс. Бил е съвсем обикновен учен. Изучавал е неща като приготвянето на кафе, човешките сълзи и змийската отрова и е успял да открие минерал, който едва след смъртта му е бил кръстен на него: смитсонит. Руда без особено приложение. Нищо от онова, с което се е занимавал, не е било революционно или особено поучително. Но е живял във време, когато химията се е оформяла като самостоятелна наука и се е превръщала в уважавана дисциплина. В известен смисъл и той има принос за това разграничение.

— И е погребан горе.

— В криптата до северния вход. Останките му са там от хиляда деветстотин и пета, когато са били донесени от Италия. Първоначално е бил погребан в Генуа, но Александър Греъм Бел, един от управителите ни по онова време, убедил всички, че костите трябва да бъдат пренесени тук. Бел пътувал до Италия, за да наблюдава лично връщането им в Америка.

После Стам му разказа как ковчегът бил изложен за поклонение в Залата на регентите повече от година, докато подготвят криптата. Тя трябвало да служи на първо време до построяването на по-впечатляваща гробница, за каквато така и не се намерили пари. През 1973 г. било взето решение за ремонт на криптата, за да бъде по-привлекателна за посетители.

— Тогава Брекинридж доброволно се нагърбил със задачата да отвори гроба — каза Стам. — По онова време секретарят на института бил в чужбина, в Индия, и Брекинридж се възползвал. Впоследствие постъпката му станала причина за ожесточени спорове.

— Не е имал право да отваря гроба ли?

— Трудно е да се каже. Брекинридж е бил уредник на Замъка, а криптата бездруго е била в ремонт. Така че той е имал право да постъпи, както намери за добре, за да се свърши работата. На отварянето обаче са присъствали много хора. Заместник-секретарят, няколко помощник-секретари, уредници, архивисти. И изведнъж някакъв служител позвънил в „Уошингтън Стар“ и им докладвал какво се върши тук. Същият ни издал и на градските власти. Оказало се, че за отваряне на гроб в окръг Колумбия се искало разрешително, каквото Брекинридж не е имал. За не се разраства скандалът, поканили репортер от вестника да види костите. Впоследствие той написал благосклонна статия, която никой не си дал труд да прочете.

— И така, какво имало вътре?

Грант слушаше внимателно обясненията на баща си.

— Смятат да отворят гроба на Смитсън.

— Откъде си толкова сигурен?

— Човекът, който беше тук по-рано днес, беше същият, който разследва всичко това. Аз му посочих пътя и той ще стигне до там, стига да е достатъчно съобразителен. Те няма да устоят на изкушението да хвърлят едно око. И ще го направят още тази вечер.

— А откъде знаеше за него?

— Работата ми е да знам всичко. От доста време наблюдавам внимателно какво се върши. Имам много очи и уши.

— Нищо не разбирам. Защо ти е трябвало да му сочиш пътя?

— Ти успя да откриеш Вещерския камък и Камъка от Пътеката. Аз те отведох и до двата. Но Камъкът сърце е друга работа. Оставих го в гроба на Смитсън през седемдесет и трета, когато го отворих уж за проверка на историческата достоверност. Поех този риск, защото бях преценил, че гробът е идеалното скривалище. Дейвис Лейн искаше и петте камъка, за да се добере до златото. Той не би се спрял пред нищо. Опитах се да го разубедя, дори с цената на някоя и друга заплаха, но напразно. Затова скрих едничкото парче от мозайката, без което не би стигнал доникъде.

Грант не вярваше на ушите си.

— Би трябвало да знаеш, че вече разполагам с Вещерския камък — каза Франк.

— Как така? Хората ми го заснеха в Арканзас, но не успяха да го вземат със себе си.

— Твоите хора се провалиха. Затова изпратих моите. Вещерският камък е у тях. Твоите са мъртви. Бях принуден да ги елиминирам заради теб.

И какво от това?, каза си Грант. Не е мой проблем.

— Какво успя да разбереш от Камъка от Пътеката? — попита баща му.

— Само го снимах. Бях прекъснат.

— Чух за случилото се. Добре че не са те арестували.

— Мъжът, който беше тук. Познах гласа му. Той беше този, който ми попречи.

— Значи извади късмет. Даваш ли си сметка, че така щеше да затрудниш задачата ми хилядократно? Никога не съм си представял, че можеш да убиеш човек, а след това да застреляш и федерален агент.

— Докато ти нямаш проблем да убиеш трима души.

— Техните трупове никога няма да бъдат открити. Докато жената, която си прострелял, все още се бори за живота си в болницата. Хубавото е, че засега гледат да не се разчуе.

— Но открих онова, което искаше, нали?

— Добре де, открил си го. Но с цената на излишно привличане на внимание. Много повече, отколкото бяхме очаквали.

— Кои сте вие?

— Не е нужно да знаеш. Важното е, че ще ти дам още един шанс да изкупиш вината си.

— Как?

— Като откриеш Камъка сърце.

Малоун се зачете в двете страници текст, които Стам бе принтирал. Някакъв доклад от архивите на „Смитсониън“.

Относно: Ексхумация и повторно погребване на останките на Джеймс Смитсън

Съставил: Франк Брекинридж, уредник на института „Смитсониън“

Дата: 5 октомври 1973 г.

Ковчегът с останките на Джеймс Смитсън, намиращ се в криптата на сградата на института „Смитсониън“, бе ексхумиран в сряда, 3 октомври 1973 г., и повторно погребан в петък, 5 октомври с.г. Настоящият доклад бе съставен, за да отрази това събитие. Не виждам повече причини за бъдеща ексхумация на останките на Смитсън, тъй като в случая е извършен пълен оглед на местоположението и състоянието на ковчега и намиращите се в него тленни останки.

В средата на септември 1973 г. се обърнах към Отдела за стопанисване на сградата с молба да извърша оглед на криптата. Целта беше определяне на местоположението на ковчега. Записките от изграждането на гробницата и поставянето му вътре, датиращи от 1904 г., съдържат противоречиви данни. На 1 октомври 1973 г. отворихме капака на саркофага, но констатирахме, че е празен. На 2 октомври 1973 г. разпоредих да се пробие дупка в северната страна на основата на саркофага. Същия ден следобед успяхме да определим местоположението на ковчега, зазидан в основата на саркофага. Четирите мраморни стени на основата бяха закрепени с железни болтове, така че аз накарах работниците да отстранят северната стена с бормашини. Поръчано бе идентично парче от същия италиански мрамор, за да я замени.

При отстраняването на капака на ковчега в дървения сандък се разкри меден контейнер, запечатан с калаен припой. Взето бе решение той да се отвори. След като работници разтопиха калая, капакът бе вдигнат и отдолу се намираше черепът на Смитсън, поставен в единия край на кухината, а костите му бяха разпилени в останалото пространство, смесени с пръст и парчета дърво от първоначалния ковчег, в който е бил погребан през 1829 г. При разтапянето на калая се беше запалила копринената облицовка на контейнера. Ръководителят на бригадата от работници ги изпрати да напълнят устите си с вода от чешмата за пиене в коридора на сградата, за да изгасят образувалия се малък пожар, без да нарушат положението на скелета. Наблизо имаше пожарогасител, но не се стигна до използването му. Капакът на медния контейнер бе върнат на мястото му, после той бе покрит с платно и отнесен до лабораторията на Природонаучния музей. В контейнера не бяха открити каквито и да било ръкописни документи.

Костите на скелета бяха измерени, фотографирани, прегледани на рентген, каталогизирани, почистени и поставени всяка в отделна найлонова торбичка. В 13:00 ч. на 5 октомври 1973 г., петък, група свидетели се събраха в ремонтната работилница на Природонаучния музей. В ковчега бяха поставени написани на машина протоколи, описващи причините за и обстоятелствата по отварянето му, както и състоянието на останките към момента на отваряне. Капакът на медния контейнер бе запечатан чрез запояване и контейнерът бе превозен с автомобил обратно. В 13:45 ч. на 5 октомври контейнерът бе върнат в богато резбования махагонов ковчег с шест дръжки от чисто сребро и сребърна табелка с името на Смитсън. След това ковчегът бе поставен в основата на саркофага и закрит с желязна плоча до пристигането на мраморния панел от Италия.

— Въпросният панел пристигнал едва през февруари седемдесет и четвърта — каза Стам. — Така че Брекинридж разполагал с четири месеца, за да отстрани желязната плоча и да скрие в основата всичко, което си пожелае. Все пак бил е уредник и е имал достъп.

Малоун си спомни какво му бе казал Уестън за враждата.

— Дейвис Лейн е искал да се добере до златото. Предполагам, че без Камъка сърце е невъзможно то да бъде открито. И така, Брекинридж си е измислил причина да отвори гроба на Смитсън и е пъхнал камъка вътре, където никой не би се сетил да го търси. Той дори го казва в доклада си: „Не виждам повече причини за бъдеща ексхумация на останките“.

— Тук обаче греши — отвърна Стам. — Ще отворим ковчега тази вечер. Но едно нещо не ми дава покой. След всичките тези години защо му е трябвало на Брекинридж да ти посочва мястото?

— Старецът очевидно искаше да го знаем.

Малоун обмисляше плана си за действие. Щеше да му трябва помощ. И той позвъни в щаба на отряд „Магелан“.

59

Грант пътуваше на задната седалка на собствения си автомобил. Отпред седяха баща му и единият от мъжете, които го бяха смлели от бой. Коремът още го болеше от ударите, но щеше да оживее. Бяха му отнели мобилния телефон заедно с пистолета. Чувстваше се безпомощен като наказано дете. Доскоро се беше мислил за всесилен, а изведнъж се бе превърнал в нищо. Бе подценил баща си. Нещо повече — оставил се бе старецът да го използва. Питаше се дали нещо от онова, което бе постигнал, беше реално, или всичко бе част от сценарий, в който му беше отредена ролята на статист.

— Има някои неща, които трябва да знаеш — обади се баща му от предната седалка. — Като този път ще ти ги кажа и без обичайните ти методи на убеждение.

— Няма ли да престанеш да се заяждаш? Горилите ти вече ми показаха какво мислиш по въпроса.

— Прощавай. Стар съм вече и имам толкова малко забавления. Всъщност ти си ми единственото.

— Обидите ти също не остават незабелязани.

Баща му се обърна и го изгледа.

— А какво ще кажеш просто да ти пусна един куршум в черепа и да приключа с теб?

Тонът му показваше, че ни най-малко не се шегува.

— Карай по същество. Какво искаше да ми кажеш?

Ангъс Адамс се радваше на срещата си с Джоузеф Хенри. За последен път се бяха видели в деня на пожара, 24 януари 1865 г. От тогава бяха минали девет години. Много неща се бяха променили. Двамата седяха в кабинета на Хенри на първия етаж. Замъкът беше реставриран, сградата отново работеше като оживен, посещаван музей, а отвътре изглеждаше доста различно.

Слава богу, войната бе приключила. Това бяха тежки години за всички. Особено за шпионите. След примирието много от тях се укриха или смениха името и самоличността си, опитвайки се да избягат от една кариера, изградена върху лъжи и измама. Усещането за негодност, безсилие и депресия беше повсеместно. Самоубийствата бяха зачестили. В което нямаше нищо изненадващо. Когато един шпионин загуби самообладание, смъртта е близо. Някои от тях бяха преследвани и избивани като дивеч от федералната армия. Без съд и присъда — просто ги разстрелваха на място и ги оставяха да гният в полето. Колкото повече вреди им бе причинил даден шпионин, толкова по-настървена беше гонитбата. А Ангъс Адамс беше един от най-добрите и федералните го бяха издирвали под дърво и камък. Но той се бе укрил на място, където никой не би се сетил да го търси.

— Много се развълнувах, когато получих телеграмата ти, че смяташ да ни навестиш — каза Хенри. — Все се питах какво ли става с теб.

— В деня на пожара едва успях да се измъкна от града. Явно мисията ми е била разкрита.

Хенри му доразправи за случилото се през онзи ден.

— Федералните издирваха държавния архив на Конфедерацията. Знаеха, че е евакуиран от Ричмънд и е даден за съхранение на „Смитсониън“. Капитанът, когото беше спасил, дойде да ме види няколко дни по-късно и поиска да знае защо ключът и дневникът ти са на бюрото ми. Казах му, че си бил при мен и си искал да направиш дарение на института, но пожарът е прекъснал разговора ни, при което аз така и не съм научил повече подробности. Казах му също, че си ги оставил на бюрото ми, когато си разбрал, че сградата гори. Тогава той ми призна за яростната схватка между двама ви в моя кабинет, а аз му казах, че съм те видял как го изнасяш навън и спасяваш живота му. От благодарност той реши да остави нещата без последици за всички заинтересовани страни.

— Много великодушно от негова страна, като се има предвид, че е останал без ключ и без дневник.

— Благодарение на твоята съобразителност.

— Благодаря на Всевишния, че Мариана Маклафлин беше тук, за да ме измъкне незабелязано. Какво става с нея?

— Още си живее тук, в същата къща. Мога да ти уредя среща, ако искаш.

— По-добре да не се показвам много пред хора.

— А с теб какво става, Ангъс?

— Преселих се на запад и живея там от войната насам. В територията Ню Мексико.

— Ти беше там на изследователска експедиция през петдесет и четвърта.

— Да. Толкова бях запленен от видяното, че си казах: там искам да живея. Имам ранчо в планините Сангре де Кристо, близо до Рио Гранде. Къщата се слива с природата. Да можеше да я видиш…

И той разправи на стария си приятел за дома, който си бе построил. За ежедневните си грижи по хранене на добитъка. За вечерите на верандата, където сред вечерния хлад си почиваше от лятната жега. А пък нощите… Толкова тъмни! Единствената светлина идваше от огънчето на пурата му, единственото неудобство — от жилещите комари…

— Истинска напаст — каза той на Хенри. — Или свикваш да те жилят, или се научаваш как да ги трепеш с длан. Единственото нещо, което ги отблъсква, е количка, напълнена с изсушен тор. Палиш го и поставяш количката откъм наветрената страна, за да може миризливият дим да идва към теб.

— Звучи прекрасно. Радвам се, че нещата са се наредили добре. Още ли рисуваш?

Бившият му началник изглеждаше уморен, годините започваха да му личат. Сигурно наближаваше осемдесет, но все още отговаряше за най-великата научна институция на Америка.

— Понякога се връщам към четката и платното. Доставя ми удоволствие.

— Ти беше един от най-добрите ни илюстратори. Харесвах рисунките ти.

— Радвам се, че войната не ви е струвала скъпо.

— Бяха тежки години. Имахме толкова малко пари. Едва успявахме да държим вратите на института отворени. Но се съвзехме и сега сме в разцвет.

Това беше добра новина.

— Онзи пожар сякаш беше изпратен от Бог.

— Каква е била причината?

— Глупост. На работещите в картинната галерия им станало студено, донесли си печка и вкарали кюнеца в нещо, което помислили за комин. Всъщност това била кухината между двойните стени. В течение на седмица под покрива се събирали искри, докато накрая лумнал пожар.

— Винаги съм си мислел, че е било работа на янките. А се оказа просто съвпадение, че стана точно в онзи АСИ.

— Понякога съдбата е на наша страна. Имаше въпроси, но всичко приключи бързо.

— Много ли картини бяха погубени?

— Повечето от работите на Чарлс Кинг и Джон Станли бяха унищожени. Индианските им портрети вече ги няма. Старейшините на чероки. Воините на потаватоми. Вождовете на племето на осейдж. Може би най-ценната колекция в страната. Огромна загуба.

Той си ги спомняше всичките след безбройните часове, прекарани в картинната галерия.

— Освен това загубихме всички лични вещи на Смитат — продължи Хенри. — Куфарите му, чадъра, бастуна, сабята, походната му лаборатория. За късмет, библиотеката му се съхраняваше другаде и оцеля.

Което го върна към целта на посещението му. Той посегна към кожената чанта, с която бе пътувал във влака, и извади от там два предмета.

— Мисля, че е дошло време най-после да ти върна това.

Подаде му ключа. Беше същият от деня на пожара. Хенри го пое от ръцете му.

— Добре че след пожара не остана у мен. Тогава не можехме изобщо да се доближим до онези документи. Архивите още ли съществуват?

— Да. Но са преместени. А и се боя, че трябва да останат скрити, поне още известно време. Знай, че са в безопасност и че държа в един момент „Смитсониън“ да си ги прибере точно както Джеф Дейвис искаше.

— Какво ще рече „още известно време“?

— Седемдесет и пет години.

— Дали ще издържат толкова?

— Мисля, че да. Аз съм се погрижил.

— Рицарите още ли ги има?

— Има ги. Но нещата се променят.

Хенри огледа ключа.

— А тогава какво да правя с това?

— Пази го.

Той му подаде и втория предмет, който бе извадил от чантата си.

— Полевият ти дневник.

— Леко се различава от оригинала. Преписах го на чисто, без прахта и мръсотията. Исках да ви го заема за известно време. Моите наблюдения от първата експедиция на „Смитсониън“ в Югозападните територии.

Хенри прелисти набързо изписаните на ръка страници.

— Прекрасно изглежда. Виждам, че художническият порив в теб не е отслабнал.

— Аз съм човек с много недостатъци, който просто е имал късмета да стане свидетел на исторически събития. Този дневник ще бъде отлична добавка към колекциите ви. Мисля, че седемдесет и пет години са повече от достатъчно.

Той забеляза, че Хенри веднага направи връзката с ключа.

— След което можете да го изпратите на семейството ми в Джорджия.

— За теб, стари приятелю, дадено! Не се съмнявам, че твоите записки ще бъдат оценени подобаващо от геолози и географи. Те са първите наблюдения от този район. Кажи ми, има ли големи промени от тогава?

— Никакви. И това е една от причините да ми е толкова приятно да живея там.

— Откъде знаеш всичко това? — попита Грант баща си.

— Онези от нас с ръководни позиции в ордена знаем точно какво е сторил Ангъс Адамс в онзи ден. Документирал е осъществяването на първоначалната си мисия с една промяна. Вместо да запази за себе си дневника, го е върнал на „Смитсониън“.

— А ключът?

— Ключът е все още важен, затова трябва да го прибереш.

Той го бе оставил при Даян в апартамента на Алекс Шъруд.

— Ти нали разбираш, че госпожа Шъруд не ни е нужна? Можем да открием златото и без нея. Но ни трябва ключът.

— А аз си помислих, че нямате повече полза от мен.

— Можеш да изкупиш греховете си.

Той знаеше какво се очаква от него да каже.

— Ще взема ключа.

Баща му се усмихна.

— Така си и знаех. Кажи ни къде е и веднага ще отидем там. Имаме време.

Грант се качваше по стълбите към апартамента на Шъруд; сградата беше притихнала, повечето от обитателите й още не се бяха прибрали от работа. Той се опитваше да измисли претекст, с който да измъкне ключа от Даян. Можеше просто да й го вземе, но бе решил да не изгаря изцяло мостовете към нея. Поне засега.

Стигна до вратата на апартамента и тихо почука. Никакъв отговор. Опита повторно, този път малко по-силно. Отново никакъв отговор. Той завъртя топката. Заключено. Къде, по дяволите, бе отишла тя? Можеше да й позвъни по телефона, но това само щеше да повдигне въпроси. Грант застана неподвижно, но не долови никакъв шум. Надяваше се никой от съседите на етажа да не си е вкъщи. Вдигна десния си крак и ритна вратата. Тя се разтресе, но не поддаде. Още един ритник и от касата се разхвърчаха трески, а вратата се отвори навътре. Той влезе и видя ключа на бюрото. Апартаментът беше празен. Даян сигурно беше излязла.

Идеално. Той грабна онова, за което бе дошъл, и си тръгна.

Телефонът на Дани избръмча в джоба му. Той все още беше във фитнес клуба заедно с вицепрезидента; двамата обсъждаха какво да правят.

Погледна дисплея.

НЕИЗВЕСТЕН НОМЕР.

Реши все пак да отговори.

— Господин президент, тук е Тейсли Форсбърг. Мъжът, който открадна дневника, току-що разби вратата на апартамента на Алекс.

60

Малоун погледна часовника си — беше седем вечерта. Замъкът от 90 минути беше затворен за посетители, но някои от служителите още не си бяха тръгнали. Административните помещения на горните етажи бяха празни. На приземния етаж почистваха. Той тръгна към северния изход и се озова във вестибюл, водещ към криптата. Беше попрочел малко в книгата на Стам за Замъка и за символиката на тази гробница. Огромна урна беше поставена върху четири скулптирани лъвски крака; капакът й беше увенчан с шпил във формата на шишарка, вероятно замислен да символизира обновление. Отпред беше украсена с барелеф на нощна пеперуда, вписана в лавров венец — символ на новия живот след смъртта. Самият венец означаваше постижение, а също и вечност. Саркофагът беше поставен върху мраморна основа, в която наравно с пода бяха положени тленните останки на Смитсън.

Той се приближи и прочете издълбания в камъка надпис.

В памет на достопочтения Джеймс Смитсън, член на Кралското дружество, Лондон, починал в Генуа на 26 юни 1829 г. на 75-годишна възраст.

— Това не е вярно — чу той гласа на Стам.

Малоун не бе усетил приближаването на уредника зад гърба си.

— Смитсън е бил на шейсет и четири, когато е починал.

Сега той разбра посланието на Брекинридж.

ЕДИНАЙСЕТ ГРЕШКИ ОТДОЛУ

— Тази грешка не е била забелязана почти от никого — каза Стам. — Но Брекинридж е знаел за нея.

От двете страни на гробницата имаше поставени знамена на Съединените щати и на Великобритания. В една близка витрина бяха изложени документи, предмети със сувенирна стойност и копие от знаменитото му завещание.

— Брекинридж свърши добра работа в популяризирането на тази гробница — каза Стам. — Преди ремонта беше затворена и тъмна, желязна порта спираше достъпа. Вътре можеше да се надникне само през решетките, като в затвор. А сега е място, където посетителят може да влезе и да разглежда.

Малоун посочи мраморната основа на саркофага.

— Как може да се проникне вътре в това нещо?

— Би трябвало да е много лесно.

— Брекинридж ми даде доста завоалирано послание. Единайсет грешки. Не е зле за човек, чието съзнание е замръзнало в друга епоха.

— Какво намекваш?

— Имаме още малко време. Гробницата няма да избяга, затова нека отново да навестим този човек.

Даян се върна в апартамента на Алекс. Беше излязла да хапне нещо в любимия си ресторант във Вашингтон. Ванс не бе останал дълго при нея, а мисълта за визитата му още я измъчваше. Но той я бе убедил, че на другия ден всичко ще се подреди по план. Освен това нямаше вест от Грант и тя се питаше какво ли бе намислил зад гърба й.

Изкачи се по стълбите и сви по коридора. Щом стигна до апартамента, се спря. Вратата беше полуотворена, касата разбита. Вътре дочу движение. Крадец? Изключено.

Даян блъсна вратата докрай. И видя Дани Даниълс.

— Какво, за бога, правиш тук? — попита тя, все още застанала отвън. — Ти ли разби вратата?

— Така я открих. Някой друг го е направил.

Погледът й обиколи помещението, но бързо се спря на бюрото. Таблетът й беше още там, но ключа го нямаше.

— Дошъл си да задигнеш още нещо, така ли?

— Виждам, че си се сетила у кого е бележникът на брат ти.

— Викам полиция — каза тя.

— Добра идея. Време е полицията да се намеси.

— Какво искаш да кажеш?

— Рицарите на Златния кръг.

Даян прекрачи прага и влезе в апартамента, игнорирайки опита му да я изкара от равновесие.

— Защо взе бележника?

— За да довърша започнатото от Алекс.

— Той е разговарял с теб, така ли?

— Знам точно какво сте намислили ти, Ванс и брат ти.

Обзе я пристъп на ярост. Съпругът й беше покойник, но ето че се бе намерил друг, и то такъв, когото открай време ненавиждаше, да й иска сметка и да се опитва да й пречи.

— Това, което вършим, е абсолютно законно.

— Не и убийството.

Дали блъфираше? Трудно беше да се каже.

— За какво намекваш?

Той не отговори.

— Зададох ти въпрос. Отговаряй, дяволите да те вземат!

— Трябва да си притеснена.

— Това не е отговор.

— Права си, не е. Но каквото и да е взел човекът, разпил апартамента ти, би трябвало да те притеснява.

— А ти просто се случи наблизо, така ли?

— Мъжът, проникнал тук, снощи уби човек. Възможно е да е прострелял и федерален агент. Аз го издирвам. Има родилно петно на тила си и беше с тъмна къдрава коса, сега подстригана късо.

Какво й бе казал Грант? Имал нужда от подстригване.

— Нямам представа кой е.

— Наистина ли? Понеже мъжът, когото беше изпратила тук преди няколко дни да вземе бележника и книгите на Алекс, имаше къдрава кафява коса и родилно петно.

Как, за бога, бе научил всичко това?

— Махай се оттук! Вън! Веднага!

Трябваше да е по-внимателна. Гневът издаваше отчаяние. А тя не искаше той да забележи това.

— Медальонът, който ти върнах, символизира Рицарите на Златния кръг — каза той. — И ти имаш такъв по собствените ти признания. Алекс беше изхвърлил неговия. Той не приемаше онова, което планирате ти, брат ти и Ванс. А сега е мъртъв. Какво невероятно съвпадение.

— Ти си едно надуто арогантно копеле. Винаги си бил такъв. Полийн най-после видя какво представляваш и се махна. Браво на нея. Жалко, че дъщеря ти пропусна този шанс.

В очите на Дани проблеснаха гневни искри. Тя бе минала границата. Но и той имаше вина — беше я притиснал, надявайки се на самопризнание. Вместо това Даян бе минала в атака, целейки се в единственото му слабо място. Но проклет да беше, ако й позволеше да използва дъщеря му като оръжие срещу него.

— Мери, лека й пръст, си отиде поради моя небрежност. Това е факт. И болката никога няма да ме напусне. Ти, от друга страна, сякаш не изпитваш нищо от загубата на съпругата. Наблюдавах те на погребението. Да, изигра ролята си на скърбящата вдовица. Но впоследствие, на верандата, забрави всичко в компанията на Лушъс Ванс. Видях целувката. Чух какво си казахте. Ти си лъжкиня и измамница. А подозирам, че и убийца. Не мога да го докажа. Поне засега. Но един ден ще мога. Вярвай ми.

Той тръгна към вратата.

— Имам само три думи да ти кажа — промърмори тя.

Дани лесно можеше да си представи какво гласяха те. Но Даян трябваше да осъзнае сериозността на ситуацията. Затова той се обърна към нея и насочи обвинителен пръст в лицето й.

— Една жена, която обичам, се бори за живота си в болница благодарение на партньора ти, който и да е той. И аз смятам да му отмъстя, както и на теб.

Дани си тръгна.

Отвън, в коридора, забеляза открехнатата врата на отсрещния апартамент и различи лицето на Тейсли. Тя сигурно бе чула всичко, което си бяха казали. Погледите им се срещнаха, той поклати глава и й направи знак да се прибере вътре и да заключи вратата. Засега тя не беше част от тази история. И той нямаше намерение да я намесва.

Дани слезе по стълбите и излезе от сградата. Трябваше да се върне в болницата, да бъде при Стефани. Агентът на „Магелан“, оставен да я пази, му се бе обадил преди малко, за да му каже, че нямало промяна в състоянието й. Все още била в кома. Докторите я били оставили да си почива; това според тях било най-доброто лекарство засега. Операцията изглеждала успешна. Нямало вътрешни кръвоизливи. Всичко това звучеше добре. Но състоянието й си оставаше все така критично.

Той трябваше да намери такси, но си каза, че на тази тиха уличка едва ли ще може, затова се обърна и тръгна по тротоара към оживения булевард. Зад себе си чу равномерното боботене на приближаващ се автомобил; предпазлив както винаги, той се извърна и погледна през рамо. Промяната в звука на двигателя му показа, че автомобилът забави ход. След което спря. Дани се обърна и видя черен седан, подобен на хилядите други, кръстосващи улиците на столичния град. Задната врата се отвори и от колата слезе конгресмен Пол Фризъл.

— Един човек иска да разговаря с теб — каза старият му приятел; очите му не изразяваха нито дружелюбност, нито враждебност.

— Аз искам ли да говоря с него?

— Мисля, че е в твой интерес.

— Има още неща, които не си ми казал, нали?

— Още много, Дани.

61

Малоун и Рик Стам изкачиха стъпалата към верандата на къщата на Франк Брекинридж. Вечерният здрач бе преминал в мрак, часът наближаваше осем. Предната врата беше все така отворена, но вътре не се виждаше светлина. Котън почука по касата и надникна през мрежата. Предишния път се бе наложило да направи няколко опита, преди старецът да реагира.

Малоун почука отново. Пак нищо.

— Господин Брекинридж — провикна се той. — Тук е капитан Адамс. Бях при вас преди време.

Отново никакъв отговор. Той бутна вратата.

— Това разумно ли е? — попита Стам.

— В моята професия е необходимост.

Двамата влязоха вътре. Беше тихо като в гробница.

— Я да претърсим набързо къщата, да видим дали той е още тук — каза Малоун.

Не откриха нищо освен един подреден дом.

— Може да е отскочил до съседите — предположи Стам.

Нещо не беше наред. Малоун все още имаше усещането, че старецът го беше изиграл. А сега заварваше празна къща с широко отворена предна и задна врата? Нима собственикът бе отпрашил нанякъде? И наистина ли тук живееше човек с деменция?

Той започна да оглежда по-внимателно нещата, които бе пропуснал при предишното си идване. Протрит килим, очукано бюро, охлузено канапе, продънени фотьойли. Пестелива украса. Тук-там по някоя порцеланова фигурка. Лампи. Вази. Огледало. Нищо не се набиваше в очи. Освен може би пълно отсъствие на съвременни технологии. Ако не се броеше големият телевизор с плосък екран. Литографии в рамки на фона на поизбелелите тапети. Не много и всичките на историческа тема. Батални сцени. Пожълтели от времето.

Той ги огледа внимателно. Едната беше от Фредериксбърг, 1862-ра. Най-неравната битка, завършила с победа за Юга при два пъти по-големи загуби за Севера. На друга се виждаше Битката при Чикамауга, с която през 1863-та било спряно настъплението на федералистите в Тенеси. Имаше и една морска сцена, изобразяваща отблъскването на новите „железни“ кораби на Севера в първата битка при Чарлстън Харбър. И още една, показваща края на „Хаузатоник“, ударен фатално от „Хънли“, първата подводница, потопила боен кораб. Ако преди стаите в къщата се бяха сторили стерилни на Малоун, сега те бяха изпълнени с доказателства за голямата страст на Брекинридж.

— Котън.

Застанал в средата на трапезарията, Стам сочеше с пръст нещо в рамка на стената. Малоун пристъпи нататък.

— Той получи това в деня на пенсионирането си.

Грамотата, на която с релефни букви беше отпечатано името ИНСТИТУТ СМИТСОНИЪН, изказваше благодарност на Брекинридж за трийсет и шестте му години вярна служба и беше подписана от Робърт Адамс, секретаря на „Смитсониън“, и от Уилям Ренкуист, тогавашния председател на Върховния съд и директор на института. Датата беше 6 октомври 1992 г. В рамката бяха втъкнати и две цветни снимки. На едната Брекинридж се ръкуваше с Ренкуист, а отстрани бе застанала някаква жена, която Малоун допусна, че е госпожа Брекинридж. Другата беше семейна снимка пред статуята на Джоузеф Хенри, която се издигаше пред Замъка Брекинридж, същата жена и момче на десетина години.

— Забелязваш ли нещо? — попита той Стам.

— Кожата на шията на момчето е с различен цвят.

— Родилно петно.

Малоун знаеше какво трябва да направи.

— Иди отпред да пазиш и извикай, ако дойде някой. Трябва да претърся тук.

Той вече бе забелязал липсата на семейни фотографии. Обикновено едно жилище би трябвало да е пълно с предмети със сантиментална стойност. Затова си каза, че трябва да провери дали няма скрити такива. На горния етаж откри кашон с фотографии, нахвърляни безразборно вътре. Повечето бяха на Брекинридж и съпругата му, но имаше няколко, на които се виждаше малко момче, постепенно израстващо в юноша и накрая в млад мъж. На шията му ясно се виждаше моравото петно. Друг кашон беше пълен с албуми със снимки. Прелисти ги набързо, търсейки нещо със сина. После забеляза трите училищни годишника. Грабна последния, от 1999-а, в който синът би трябвало да е на около осемнайсет, ако се съдеше по възрастта му на снимките от „Смитсониън“ на долния етаж. Там видя Грант Брекинридж. С къса коса, петно на шията и същото лице — макар и по-младо, — което бе видял в Залата с вкаменелостите.

Той откъсна страницата и слезе долу.

— Синът е убиецът — каза Малоун на Стам, като му показа какво бе открил. — И бащата изобщо не е луд.

По лицето на Стам се изписа безпокойство.

Малоун обиколи с поглед всекидневната; всичките му сетива бяха нащрек. Същото бюро, което бе видял преди, сега беше отворено, а преградите му зееха празни. В единия ъгъл на стаята имаше старомоден радиошкаф. Той го бе забелязал още при първата си визита. От дъното на дървения сандък се виеше кабел без щепсел. Нямаше вид на ценен предмет. Защо ли Брекинридж го пазеше? Той пристъпи до него, приклекна и дръпна вратичката. Беше заключена. Опита се да насили ключалката, но забеляза, че беше подсилена със стоманено резе. Странно.

Мобилният му телефон избръмча. Мислено се помоли да е Касиопея. Нямаше вест от нея, а двата му опита да й позвъни бяха останали без отговор. Но на дисплея се изписа името на Дани Даниълс.

— Донеси ми един нож от кухнята — каза той на Стам и чукна дисплея, за да отговори.

— Твоят убиец си е сменил прическата — каза Даниълс.

Малоун изслуша описанието на новия му външен вид.

— Знаем кой е — каза в отговор той, като предаде на бившия президент какво бе научил току-що.

— Нека му дадем да се разбере на тоя негодник!

— Работя по въпроса. Ще ви държа в течение.

Стам се върна с кухненски нож. Малоун започна да удря ключалката на радиошкафа; разхвърчаха се трески от сухото дърво и след малко тя падна и вратичката увисна на пантите си. Вътре имаше купчина стари плочи с изпокъсани обложки, които едва ли оправдаваха стоманеното резе. Той ги измъкна и тогава забеляза, че вътрешните и външните размери на шкафа не съвпадат. Полицата по средата не потъваше толкова дълбоко навътре, колкото можеше да се очаква. Той почука с кокалчетата си по задната стена, после прекара върховете на пръстите си по ръба, докато не напипа металната пластинка. Натисна я.

— Наблюдателен си — каза Стам.

— Толкова много хора са се опитвали да ме убият през годините…

Задната стена се освободи с щракване, разкривайки тайника. Вътре имаше книга. Стам се пресегна и я извади, крепейки я върху разтворените си длани, сякаш беше от стъкло. Малоун разбираше вълнението му. Томчето изглеждаше в отлично състояние, синята му кожена подвързия беше като нова, ръбовете на страниците блестяха от позлата.

— Отвори го — каза той.

Стам внимателно отгърна предната корица и отдолу се показа титулна страница, красиво изписана на ръка със старинен калиграфски почерк:

Бележки и наблюдения от една експедиция

до новоприсъединения американски Югозапад

Май 1854 — март 1856 г.

С любезното разрешение на Регентския съвет

на института „Смитсониън“

Съставил: Ангъс Адамс, слуга на вярата

— Това е дневникът на Адамс — каза Стам.

При мисълта, че неговият съименник и предтеча бе създал тази книга, Малоун усети как по гръбнака му преминаха тръпки.

— Нашите архиви сочат, че би трябвало да е върнат на семейството ти през петдесет и втора година. Но сега знаем какво всъщност се е случило. Брекинридж го е откраднал.

— Когато бях тук, той ми каза, че го е скрил, но аз не обърнах внимание на думите му. Казах си, че човекът бълнува. Какво има в този дневник, че е толкова важно?

— Честно, не знам.

— Но Уестън би могъл да знае, нали?

Стам не отговори. Той посочи с пръст последните три думи на страницата.

— Слуга на вярата. Това е точен цитат от Конския камък. А обърна ли внимание на корицата?

Релефно отпечатани върху кожената подвързия бяха цифрите 4 и 8. Той обърна книгата. Отзад, горе и долу вляво се виждаха буквите N и P.

— Тези цифри и букви са от Вещерския камък.

— Това едва ли е съвпадение — каза Стам.

— Нали? Ние отдавна преминахме етапа на съвпаденията. Всичко, което се случва около нас, следва някакъв замисъл.

— И как ще постъпим сега?

— Никак. Поне за момента. Първо трябва да проникнем в онази гробница.

62

Грант се бе върнал отново в Замъка, този път придружен от баща си. Двамата бяха успели да се вмъкнат вътре с последните посетители за деня, като се бяха помотали около експонатите на приземния етаж, преди да преминат в Шърмър Хол — там, откъдето бе избягал първия път.

— Тук е променено — бе казал Франк. — Правили са ремонти, боядисвали са.

— Ти не си идвал тук от пенсионирането си?

— Не съм изпитвал нужда.

Една от промените беше присъствието на камери. От които немалък брой бяха в Шърмър Хол.

Магнитната карта на Мартин Томас беше у него, но той си каза, че би било глупаво да я ползва отново. След преживяното в Залата с вкаменелостите знаеше, че го следят. Което го бе накарало да попита баща си какво изобщо правеха тук, но старецът му бе отговорил, че нямат избор. Тъкмо тук, в Шърмър Хол, преди двайсет и пет години се бе провела церемонията по пенсионирането на баща му. Въпросния ден залата беше пълна с колеги, дошли да го изпратят. Днес тълпите бяха изцяло от туристи. В северната стена, близо до един от ъглите, се намираше същата сводеста врата, която помнеше от едно време. Беше с табелка: вход ЗА външни ЛИЦА ЗАБРАНЕН. Бравата беше във вид на топка с обикновена ключалка. За негова изненада, баща му извади от джоба си ключ.

— Тази ключалка е още от Втората световна война — каза му той. — На място като това нещата се променят бавно. „Смитсониън“ е и изследовател, и роб на историята.

— Защо пазиш този ключ?

— За в случай че един ден се наложи да се върна.

В залата имаше охранителни камери, но всички бяха насочени към средата, където бяха витрините с експонати. Никой не се интересуваше какво става по ъглите. Те изчакаха подходящия момент, докато хората се точеха към изходите, небрежно отвориха вратата и влязоха. Озоваха се при познатото спираловидно стълбище, което водеше от подземието към горните етажи. Подминаха втория етаж и влязоха в една от стаите на северната кула. Там изчакаха сградата да се опразни.

— По време на Гражданската война Джоузеф Хенри бил арестуван и изправен пред Линкълн — каза баща му. — Най-образованият човек на държавна служба, секретарят на „Смитсониън“, обвинен в шпионаж.

Грант не знаеше това.

— Офицерът, извършил ареста, от месеци предупреждавал началниците си, че Хенри е на страната на противника. Сега вече разполагал и с доказателства, след като видял предишната вечер как от това място тук се подавали светлинни сигнали до войските на Конфедерацията. И така, офицерът довел Хенри пред Линкълн. Президентът го посочил с пръст и казал: „Ето че ви заловихме. Имате ли нещо да кажете, професор Хенри? Каква причина можете да изтъкнете, за да не бъдете осъден незабавно на смърт?“. Но Хенри само се усмихнал. Тогава Линкълн се обърнал към офицера и му обяснил, че той, Хенри и още двама се били изкачили предишната вечер на северната кула и подавали светлинни сигнали към заобикалящите града хълмове като експеримент. С което случаят бил приключен.

Странна история, каза си Грант.

— Въпросният офицер е сбъркал, и то не по тази линия — продължи баща му. — Джоузеф Хенри никога не е бил един от нас.

— Все казваш нас. Колко сте общо?

— Достатъчно, за да доведем делото докрай.

Наближаваше 9:20 вечерта. До кулата не достигаха почти никакви звуци, но беше трудно да се каже дали долу беше чисто. В даден момент трябваше да слезе долу, за да провери. През прозореца се виждаше улицата, изпълнена с хора.

— Ти се смяташ за храбрец — каза Франк. — Е, добре. Слушай ме сега внимателно. Тази нощ по някое време ще отворят гробницата на Смитсън. Когато това се случи, ти ще си там и искам от теб да изпълниш абсолютно точно това, което сега ще ти кажа.

Малоун влезе отново в криптата на Смитсън. Бяха се върнали от дома на Брекинридж и от една работилница в подземието се бяха снабдили с нужните им инструменти. Замъкът беше празен, а камерите на приземния стаж бяха изключени за два часа по заповед на Стам. Като претекст бяха цитирани някои деликатни ремонтни работи, които уредникът на института лично щял да ръководи.

Малоун и Стам коленичиха от едната страна на гробницата.

— Червеният мраморен панел тук е залепен със строително лепило за основата — каза Стам. — Достатъчно здраво, за да го държи на място, но не чак толкова, че да не може да се сваля при нужда. Чел съм всички бележки и доклади на Брекинридж по случая.

Плочата изглеждаше закрепена за съседните с шпицове, но Малоун допускаше, че те имат чисто декоративна функция. Стам опря върха на длетото в една от сглобките и го удари няколко пъти с чук, като местеше длетото нагоре-надолу. След това повтори същата операция от другата страна на плочата, докато строителното лепило изпука и плочата се отлепи. Малоун беше подложил ръце отдолу, за да я хване, когато се отдели от фундамента. Както и стана. Той сложи внимателно плочата на пода. Отвътре имаше тясна кухина, която минаваше през цялата дължина на бетонната основа. В кухината се виждаше единият край на малък махагонов ковчег със сребърни дръжки.

— Вътре има само кости — каза Стам. — Не е нужно да е голям.

— И ако искаш да скриеш нещо, няма да го сложиш в този край.

Което означаваше, че ковчегът трябва да бъде изваден. Малоун бръкна вътре и хвана едната сребърна дръжка. Ковчегът се плъзна навън с известна съпротива. Той си спомни, че според доклада на Брекинридж останките на Смитсън били поставени в запечатан меден контейнер, който на свой ред прилягал плътно в дървения ковчег. Стам застана от едната страна, Малоун заобиколи от другата и двамата заедно извадиха ковчега и го поставиха на пода.

— Май Смитсън не може да намери покой на онзи свят — каза Стам — За четвърти път му местим костите.

Малоун приклекна и надникна в празната ниша. В дъното й забеляза някакъв предмет. Пресегна се и внимателно го придърпа към себе си, докато пред очите му не се разкри камък с формата на сърне, по трийсетина сантиметра дълъг и широк и около два пръста дебел.

Бавно и много предпазливо той го извади навън.

Върху лицевата му страна бяха гравирани множество лъкатушещи линии, но тази в центъра, с поставени на равни разстояния точки, се набиваше в очи. Същата като на Камъка от Пътеката. Само че този път имаше крайна точка със стрелка и обърнато U, символизиращо мина.

Той внимателно обърна камъка от другата страна и видя, че на гърба му по диагонал бяха издълбани шест малки правоъгълника. Малоун предположи, че се поставя с лицевата страна нагоре в сърцевидната вдлъбнатина на Камъка от Пътеката, който ги очакваше в Музея на американската история. Камъкът сърце щеше да образува заедно с него шифрована карта.

Както се бяха споразумели предварително, Стам бързо щракна няколко кадъра на камъка с 35-милиметровия фотоапарат, който бе донесъл от кабинета си, после още няколко с мобилния си телефон.

— А сега да затворим гробницата…

В този момент осветлението угасна. Цялата сграда потъна в мрак.

63

Дани пътуваше на задната седалка; до него седеше Фризъл. Отпред бяха шофьорът и още един мъж, които през цялото време мълчаха. Той познаваше този тип хора. Вършеха каквото им се кажеше. Кого всъщност бяха изпратени да пазят? Той си даваше сметка, че който и да беше желаещият да разговаря с него, бе проявил достатъчно съобразителност да изпрати Фризъл, защото Дани не би се качил в колата с кого да е.

— В какво си се замесил? — попита той тихо приятеля си.

— По-добре се запитай в какво ти си се замесил.

Известно време пътуваха мълчаливо, докато колата пое в посока запад към вътрешността на Вирджиния.

— Слава богу, че нямам охрана — каза Дани, опитвайки се да разведри атмосферата. — Тогава малката ни разходка щеше доста да се усложни.

— Едва ли — отвърна Пол.

Дани забеляза, че старият му приятел е напълно сериозен — толкова сериозен, колкото никога преди не го бе виждал.

— Ти за Ванс ли играеш? Съгласен ли си с онова, което е намислил?

— Съгласен съм с целите му, но не и с него самия или с методите, които прилага.

Странен отговор. И тогава Дани си спомни какво му бе разказал Котън за Рицарите на Златния кръг.

Той протегна ръка.

— Вътре ли си?

Фризъл го огледа строго, преценяващо, после пое подадената му ръка и отвърна:

— Вътре съм.

И двамата се здрависаха със сплетени пръсти; усещането беше доста особено. Пол пръв отдръпна ръката си.

— Знам, че не си член на ордена. Но се радвам, че си даваш сметка какво означава това.

— Може би не си давам. Имаш предвид измяна?

— Никога!

След Феърфакс колата отби на един необозначен тъмен разклон. Дани беше любопитен да знае къде го водят, но заедно с това го измъчваше и мисълта за Стефани. С това пътуване той отлагаше връщането си при нея в болницата. Но знаеше какво би му казала тя.

Забрави за мен и си върши работата.

Пътуваха около километър и половина по неосветено шосе, докато накрая спряха на празен паркинг пред затворена крайпътна закусвалня. Двамата мъже на предната седалка бързо слязоха, за да им отворят вратите.

— От доста време не ми бе оказвана такава любезност — заяви Дани.

— Натам — само каза Пол, сочейки с ръка сградата.

Приближиха се до входната врата, която беше отключена, и влязоха вътре. Миризма на белина и старо олио го удари в носа. Нито една лампа не светеше, заведението тънеше в мрак.

— Влизайте, господин президент — чу се глас от другия край на помещението.

Глас на робот. Електронно модулиран. Обзе го раздразнение.

— Нужно ли е всичко това?

— Съжалявам — каза гласът. — Извинявам се за предпазните мерки, но беше време да поговорим лице в лице.

— Това не е лице в лице — сопна се Дани.

— Съжалявам, но е най-доброто, което мога да ви предложа.

Той вече се бе досетил за част от сценария.

— Откога наблюдавате апартамента на Алекс Шъруд?

— От известно време. Малко преди смъртта му. Когато научихме, че е намесен.

— Даян Шъруд представлява проблем за вас.

— Меко казано, но иначе вярно.

— Винаги ли сте такъв параноик?

— Просто съм предпазлив, каквито трябваше да бъдат Лушъс Ванс и Даян Шъруд.

Явно нито един от тях не беше свързан с този човек, по той се сети за друга възможна връзка, която звучеше по-логично. Началничката на кабинета му го бе информирала за брата на Даян Кенет Лейн. Бил председател на Комитета за спасяване на Америка, чието седалище било недалече от Капитолия във Вашингтон, в квартал, който не се славел с ниските си наеми. Тя бе успяла да се снабди и със снимка на Лейн, в когото той моментално бе познал третия мъж на събирането в дома на Шъруд онази вечер.

— И така, Ванс или Даян са казали на Кенет Лейн какво знам, а Лейн е казал на вас. После, когато се свързах с Пол, са възникнали твърде много въпроси.

— Не беше точно така. Но сте близо — каза гласът.

Този човек започваше да му лази по нервите и Дани реши да мине по същество.

— Предполагам, че вие сте тези, които финансират комитета на Кенет Лейн. Самият Лейн няма пари да се усмихне.

— Това си е наше право като граждани. Имаме свобода на изразяването и на събиранията.

— Никога не съм твърдял обратното. — Той се обърна към Пол. — Ти участваш ли в тази идиотщина?

— Дани, близо сме до бройката трийсет и четири щата, необходима за свикване на нов Конституционен конвент.

— Внимавайте какво си пожелавате. — Той се обърна отново към гласа отсреща. — Лейн е дал на Алекс Шъруд един бележник, в който подробно бил описал с какво се е нагърбил както по линия на комитета си, така и чрез Лушъс Ванс. Бас държа, че това е било в нарушение на политиката на ордена ви, с което е предизвикал вашия интерес. Е, сега още по-близо ли съм?

Гласът не отговори.

— А когато Алекс му е заявил, че не желае да има нищо общо с това, взел, че паднал от висока скала в реката.

Изпадаше в догадки, но защо не? Тези хора определено имаха мотив за убийство.

— Там е работата, Дани — каза гласът, — ние нямахме нищо общо с Алекс, със смъртта му или с плановете на Ванс. Абсолютно нищо. Затова разговаряме с вас сега.

* * *

Даян избяга от апартамента веднага след като Даниълс си тръгна от там. Не искаше повече да се доближава до това място. Твърде много призраци и неканени посетители обикаляха наоколо. Още нямаше вест от Грант, което я тревожеше, и реши да си вземе стая в хотел.

Всичко около нея се разпадаше. Ако само допреди няколко часа нещата вървяха добре, сега положението висеше на косъм. Ванс беше в паника, но не чак парализиран от страх. Това беше предимството на силните мъже. Пречките по-скоро ги стимулираха, отколкото ги спираха. Той й бе обещал, че всичко ще се случи на сутринта, още при гласуването на Комисията за правилниците, и на следващия ден, когато щеше да бъде вотът в пленарна зала. Що се отнасяше до съкровището, разполагаха вече с три от петте камъка. С малко късмет скоро Грант щеше да осигури и Камъка сърце, така че можеха да започнат издирването на трезора. Но кой ли бе проникнал в апартамента и задигнал ключа? Два пъти се бе опитала да се свърже с Грант, но системата я препращаше към гласова поща.

Сега седеше в тишината на хотелската си стая и се насилваше да мисли за нещо друго. Но тревогата, гневът и отчаянието не й даваха покой. Стресна я звънът на телефона. Тя го грабна, като се надяваше да е Грант. Но на дисплея видя, че е брат й.

— Какво има, Кенет? — попита тя вместо поздрав.

— Госпожо Шъруд, трябва да поговорим. Важно е.

Непознат глас.

— Къде е Кенет?

— Тук е. При нас.

Не беше точно заплаха, но по гръбнака й премина ледена тръпка.

— Кои сте вие?

— Ние съм тези, на които вие се преструвате.

Един миг й бе нужен, за да схване значението на думите му.

— Какво искате?

— Искам да ми донесете всички снимки и бележки, отнасящи се до камъните.

— Откъде знаете за тях?

— Както ви казах, ние сме тези, на които вие се преструвате.

Но възможно ли беше това? Баща й я бе уверил, че орденът отдавна не съществува, а и оттогава бе минало много време.

— Рицарите ги няма.

— За нещастие на вас и брат ви, това не е така.

64

Грант наблюдаваше как Рик Стам и мъжът от Залата с вкаменелостите отварят гробницата на Смитсън. Той бе слязъл от Северната кула и незабелязано се бе добрал до галерията от противоположната страна. Докато заемаше позиция, баща му бе слязъл до сутерена, за да изключи осветлението, с което да спечелят няколко ценни секунди преднина. Двамата се бяха разбрали да се уговарят чрез есемеси.

Междувременно Даян два пъти му звъня, но той игнорира обажданията й. До момента дори не бе подозирал, че баща му има мобилен телефон, но това далеч не беше единственият шок през последните часове. Старецът явно познаваше всеки квадратен сантиметър от Замъка, включително електрическата инсталация, така че миг след като той му сигнализира с есемес, че камъкът е намерен, светлините угаснаха.

Грант се възползва от тъмнината, за да нахлуе в криптата. Камъкът сърце лежеше на пода. От баща си знаеше, че разполага с броени секунди, преди да се включи аварийното осветление, което щяло да мъждука в червено, но да хвърля достатъчно светлина, за да издаде присъствието му. Затова той реши да действа бързо. Блъсна встрани двамата мъже, които бяха приклекнали на пода, и грабна камъка.

Малоун се строполи на пода, сякаш покосен от играч на ръгби от противниковия отбор. Не виждаше нищо, пред очите му се въртяха цветни кръгове от резкия преход между светло и тъмно. Но определено изневиделица се бе появил някой. И този някой сега се отдалечаваше с бърза крачка. Той се претърколи на една страна и скочи.

— Добре ли си? — попита той Стам.

— Нищо ми няма.

Близо до изхода се запалиха червени светлини.

— Аварийното осветление — каза уредникът.

Малоун изтича навън от криптата точно в момента, когато нечия сянка зави към Аулата, носейки внимателно нещо в ръце. Камъкът сърце.

Той извади пистолета си. Прицели се. И стреля.

Грант беше в еуфория. Бе успял да задигне камъка, който се оказа лесен за носене, и бягаше с него. Намираше се отново в Аулата, където бе успял да се изплъзне на онази жена от Министерството на правосъдието. Още няколко крачки и щеше да е в безопасност. Отекна силен трясък. Куршумът профуча покрай ухото му и рикошира в една от каменните колони. Той се скри зад друга колона.

— Няма да излезеш жив от тук! — чу се мъжки глас.

Малоун го бе хванал в капан. Дори на смътната червеникава светлина беше ясно, че няма къде да се скрие от куршумите му. Нямаше представа дали обектът беше въоръжен, но той допускаше, че е. Стам се приближи зад него.

— Всичко плътно ли е заключено? — попита го той.

— Абсолютно! Той път не се предвиждат аварийни изходи.

Бяха застанали до една ниска стена, а зад колоните се виждаше Аулата. Двойната врата, която водеше към Шърмър Хол, внезапно се разтвори с трясък.

— Капитан Адамс! — изрева мъжки глас. — Колко любезно от ваша страна да ни навестите!

Франк Брекинридж. Все още играещ роля. Но сега държеше пистолет. Който вдигна и изстреля три куршума по тях. От тази страна бяха открити и Малоун реагира, като събори Стам по очи на пода и се просна до него зад ниската стена. Над главите им изсвириха куршуми.

Грант използва появата на баща си, за да изскочи от укритието си и да изтича навън през двойната врата, която Франк затвори зад тях.

— Да побързаме! — каза старецът.

И двамата се затичаха напред.

Малоун скочи на крака и видя, че двамата неканени гости се бяха измъкнали. По-добре беше Стам да остане, но на него му трябваха познанията на уредника за сградата. Затова Стам тръгна напред и го поведе по един тесен коридор, по който се озоваха в сводестото изложбено пространство на Шърмър Хол. Той се приближи до вратата, водеща към аварийното стълбище, и опита бравата. Беше заключена. А и алармата не се бе задействала. Това означаваше, че бяха използвали тайното стълбище.

Стам посочи сводестата дървена врата с надпис ВХОД ЗА ВЪНШНИ ЛИЦА ЗАБРАНЕН и извади от джоба си връзка ключове, от която отдели един.

— Брекинридж е имал ключ? — попита Малоун.

— Очевидно.

Двамата заслизаха по стълбището, понеже Стам вече му бе обяснил, че освен ако мъжете не се научеха да летят, от горните етажи няма изход навън. В подземието влязоха в кабинета на Стам. И чуха движение.

Грант забеляза, че баща му далеч не е толкова енергичен, колкото държеше да си мислят околните. Слизането им бе отнело твърде много време, а бягството по коридорите се забави допълнително от факта, че Франк се беше задъхал. За жалост, тази мисия беше предвидена да се изпълнява от двама души.

Той знаеше, че са се насочили към Рипли Сентър, който се падаше отвъд квадратния вътрешен двор и градините на института, дори по-ниско от подземието, където се намираха в момента. Сградата беше вкопана в земята и в нея се помещаваха картинни галерии, офиси и конферентни зали. Входът за публика беше на нивото на земята; минаваше се през един павилион с меден покрив непосредствено до Замъка, но по-нататък имаше и няколко аварийни изхода.

Вървяха по дългия коридор, който щеше да ги изведе до една двойна врата, откъдето щяха да вземат асансьора и после по стълбището, водещо надолу към центъра. Грант винаги бе намирал за необичайно за най-горния етаж да се натиска бутон 1, а за най-долния — 3.

Засега като че ли никой не ги преследваше. Баща му обаче беше останал без дъх. Слязоха с асансьора до равнището на конферентните зали и излязоха от кабината. С високите си тавани и осветени стъклени панели помещението по нищо не приличаше на подземие.

— Насам — каза баща му.

* * *

Малоун беше застанал до вратата, която водеше от кабинета на Рик Стам към подземието на Замъка. Двамата се бяха отказали да преследват натрапниците по-нататък.

— Ти се оказа прав — каза Стам.

След като Малоун установи, че Брекинридж иска от тях да отворят гробницата вместо него, а после разбра и че синът е убиецът, когото търсеха, двамата се обадиха на охраната и разпоредиха засилено видеонаблюдение на двата входа на Замъка. Почти веднага баща и син бяха забелязани да влизат поотделно. Срещнаха се в Шърмър Хол. Оттам Стам заключи, че се крият някъде из горните етажи на кулата, както се и оказа. Планът предполагаше да пожертват Камъка сърце, но основната им цел бе да си набавят достатъчно цифрови снимки. И те я бяха постигнали.

От дома на Брекинридж той се бе обадил на отряда; междувременно още двама агенти бяха изпратени във Вашингтон, за да разследват стрелбата по Стефани. Малоун поиска двамата да бъдат зачислени под негово командване. Макар вече да не беше служител, а само понякога да го наемаха да помага срещу хонорар, хората в Атланта държаха на неговото съдействие и с радост удовлетвориха желанието му. Затова той даде указания на двамата агенти какво точно се очакваше от тях.

— Камерите отново са включени — каза Стам.

Той пристъпи към бюрото си и видя как двамата Брекинридж преминаха през Рипли Сентър, после се изкачиха по стълбите и потънаха в градините.

— Позна! Измъкнаха се точно както бе предвидил.

— Познавам си сградите. Поне колкото Брекинридж.

Но бягството трябваше да бъде убедително. Затова той им бе уредил едно прощално шоу.

* * *

Грант следваше баща си; двамата излязоха от павилиона и тръгнаха през градините между Замъка и Индипендънс Авеню. Наоколо се разхождаха хора и се наслаждаваха на осветените лехи с пролетни цветя; портата „Ренуик“ стоеше отворена до късно през нощта.

— Моят човек — каза Франк — трябва да ни чака в колата.

Той все още носеше Камъка сърце. За разлика от по-плътния камък от Залата с вкаменелостите този изглеждаше доста крехък. Двамата забавиха крачка, като си даваха вид, че не бързат, защото наоколо освен хора имаше и камери. Но никой не им обръщаше внимание. Продължиха да крачат към портата. От другата й страна се чуваше тътенът на Индипендънс Авеню, оживения булевард, който вървеше успоредно на Алеята и стигаше чак до Капитолийския хълм.

Баща му мина пръв през портата.

— Спри! — чу се глас зад тях.

Грант погледна през рамо. Отнякъде се бе появил униформен пазач. Той знаеше, че пазачите са невъоръжени, но този носеше портативна радиостанция. Грант имаше около трийсет метра преднина и я използва в своя полза, като мина забързано през портата.

— Спри! Веднага!

Колата с шофьора ги чакаше, паркирана незаконно до бордюра на аварийни мигачи. Слава богу. Баща му вече се качваше на задната седалка. Той се затича и скочи вътре след него, като придърпа вратата след себе си. Двигателят изрева и колата потегли.

Малоун наблюдаваше случващото се на Индипендънс Авеню. До компютъра на Стам постъпваше картина от камерите в градината; той видя агента на отряда, дегизиран като пазач, който се опита да спре двамата Брекинридж. Това беше първият добър кадър с по-младия мъж, който би трябвало да е синът, и той забеляза две неща. Синът отговаряше изцяло на описанието, което му бе дал Дани Даниълс, а лицето му беше същото като на мъжа от Залата с вкаменелостите.

— Тръгнаха си — чу се гласът на агента по радиостанцията на Стам.

— Браво на теб — отвърна Малоун.

Идеята бе не да ги спрат, а да ги подплашат и накарат да направят нещо прибързано.

— А сега какво? — попита Стам.

— Сега наблюдаваме.

65

Дани не знаеше какво да мисли. Нямаше представа кой е източникът на модулирания глас в тъмната закусвалня, нито имаше някаква причина да му вярва. Но Фризъл беше друго нещо. Той познаваше този човек от години и никога не се бе съмнявал в думата му.

— Пол — каза Дани с тих и равен тон. — Ще ти се наложи да се поясниш. Всичко това е доста смахнато, ако разбираш какво искам да ти кажа.

— Разбирам. Но ти беше прав. Аз съм рицар на Златния кръг. Господинът отсреща е сегашният лидер на ордена ни.

— Който смята за нужно да се крие?

— Дълго време стояхме в сянка — обади се гласът. — Така ни се струва по-безопасно. Присъствието ми тук тази вечер е огромен жест от моя страна.

— Сигурно трябва да се чувствам поласкан. Ще ме прощавате, но не съм.

— Дани — каза Пол, — откакто разговаряхме предишния път, аз трябваше да дам становище. Колегите ми ме питаха дали може да ти се има доверие. Аз им казах: абсолютно.

Той разбра. Неговият приятел бе гарантирал за него, затова не биваше да прекалява със сарказма.

— Орденът е играел важна роля през Гражданската война — продължи Пол. — И, да, защитавал е робството и е прибягвал до насилие. Ужасни неща. Но такива са били времената. След войната минал в нелегалност. Радикалите постепенно отпаднали. Управлението поели нови хора, с по-умерени идеи, прагматици.

Той си спомни за бележника на Кенет Лейн.

— Като Александър Стивънс?

— Точно така. Членувал е до смъртта си — каза модулираният глас отсреща. — Бил е блестящ ум. Ако хората са го били послушали, нямало да се стигне до гражданска война. Промяната, към която се е стремил Югът, щяла да настъпи със законни средства. За съжаление, неговата рецепта за революция била отхвърлена.

— Например чрез свикване на втори Конституционен конвент?

— Именно — каза Пол.

— Преди войната идеята е била да се работи точно за такова събрание — продължи гласът. — Което да доведе до прецизиране на Конституцията. Да реши всякакви спорове. И ако тези промени са били приети от щатите, нямало да загинат половин милион американци. За съжаление, безотговорното мислене е надделяло.

Което му напомни думите на Рет Бътлър от „Отнесени от вихъра“ за американския Юг. Една реплика, която открай време му беше любима: „При нас има само памук, роби и надменност“.

— След войната, по време на Реконструкцията — продължи гласът, — са били невъзможни каквито и да било конституционни промени, даващи предимство на Юга. Южните щати са нямали право на самоуправление. Северът просто ги е прегазил, поставяйки начело военните коменданти вместо избрани от народа губернатори. Но през седемдесетте, когато Югът поел в свои ръце управлението си, било решено, че правата на щатите са по-важни от промените в Конституцията. Разбира се, Северът също не е бил бастион на прогреса. Там също е имало скрепена със закони сегрегация. В крайна сметка Върховният съд улеснил това, като постановил, че принципът „разделени, но равни“ не е в нарушение на Конституцията. Глупаво решение, но превърнато в закон. И така, Югът останал доволен.

— Ти знаеш какво се случва по-нататък — намеси се Пол. — През двайсети век милиони жители на северните щати мигрират на юг, променят баланса на силите в Конгреса и електоралните гласове на президентските избори. Югът се възражда. Днес без победа в южните щати е невъзможно да станеш президент. И докато това се случваше, орденът търпеливо изчакваше. Членската ни маса се сви от десетки хиляди през деветнайсети век до около петстотин и петдесет души понастоящем. Ние не сме фанатици, Дани, не сме радикали или терористи. Ненавиждаме робството и сегрегацията. Нито сме романтици, копнеещи по някакво идеализирано предвоенно минало. Ние сме просто патриоти, които не приемат някои от основните положения в управлението на тази държава, и смятаме да ги променим със законни средства.

Тогава той разбра.

— Не по начина, който е избрал Лушъс Ванс.

— Именно — каза гласът. — Даян Шъруд го е научила на неща, които знаят само хората от ордена. Тя ги е разбрала от баща си. Дейвис Лейн не беше един от нас, но знаеше много. Това бе отчасти по наша вина, бяхме го приобщили заради достъпа му до архивите на „Смитсониън“. За съжаление, твърде късно разбрахме, че Лейн се е интересувал единствено от богатството ни.

— Имате ли пръст в това, което се случва сега в „Смитсониън“?

— Запознати сме със ситуацията — каза гласът. — И това е още една от причините за този разговор.

— Дани — вметна Пол, — онова, което планира Ванс, е лудост. То би съсредоточило твърде голяма власт в ръцете на председателя. Но тъкмо такава поправка ще бъде предложена за гласуване. И Комисията за правилниците ще я приеме още утре. Вече усещам какви са настроенията в пленарната зала. Готови са на всичко. При това не си затварят очите пред факта, че Ванс ще разполага с огромна власт, но го смятат за свой и са готови да гласуват доверие на него, а не на Сената или на президента.

— Ванс ще бъде императорът на Капитолийския хълм. Няма да можете да се изпикаете без негово разрешение.

— А това е последното, което искаме да се случи — каза гласът.

— Не сте му фен, а?

— Не бих казал.

Очите на Дани вече се бяха адаптирали напълно към тъмнината. През щорите на прозорците едва се процеждаше светлина. Източникът на гласа се намираше на няколко метра от него, седнал в едно от тъмните сепарета, и беше невъзможно да се различат чертите на лицето му. Дани бе забелязал ключове за осветлението до входната врата. Изпитваше голямо желание да се види лице в лице със сегашния командир на Рицарите на Златния кръг. Нищо в акцента, тембъра на гласа, дикцията или синтаксиса на изреченията му не подсказваше каквото и да било за неговата самоличност.

— Кажете ми, господин президент — каза гласът, — запознат ли сте с Конституцията на Конфедерацията?

За да спечели време, той излъга.

— Не твърдя, че съм.

— Интересно признание на човек, който е бил губернатор на Тенеси.

— Това не е тема, която вълнува много хора в днешно време.

Тонът му казваше: освен откачалки като вас.

— Струва си да се запознаете. Изумителен документ. При това е бил съставен за броени седмици, само по себе си забележителен факт. Още в преамбюла се обръща недвусмислено към благосклонността и напътствието на Всевишния. Доста силно изказване. Не оставя никакво съмнение за позицията на съставителите. Има още много съществени различия с първоначалната версия. Може ли да ви посоча няколко?

— Разбира се.

— Например така нареченото частично вето, даващо право на президента да приеме някои и отхвърли други разпоредби на един и същ законодателен акт. Както много добре знаете, при сегашната Конституция президентът няма такива правомощия. А би било добре да ги има, нали?

Определено би било добре.

— Забранени били защитните тарифи, за да не може нито едно производство да ползва неправомерни предимства. Конгресът нямал право да опрощава дългове. Нито пък можел да покрива благоустройствени разходи в рамките на един щат. Всеки щат трябвало да бъде оставен да се оправя сам с вътрешните си дела. Никакви закони за гарантирана държавна хранилка на когото и да било. Имало изрично изискване към пощите да минат на пълна самоиздръжка. Представяте ли си? Добавени били дори конкретни разпоредби за предотвратяване на корупция в разходването на публични средства. Но което било най-важно: щатите, а не централното правителство били носители на върховната власт. И, да, Конституцията все още разрешавала робството и отричала правата на робите. Това е единственият й недостатък, голяма грешка за онова време. Но искам да знаете, че нито един от членовете на ордена през последните седемдесет и пет години не вярва в отнемането на граждански права. Това противоречи на всичко, което представляваме.

— Това включва ли и малцинствата? Хомосексуалисти?

— Абсолютно.

— Е, добре — каза Дани. — Разбирам какво ми казвате. Конфедерацията е имала и своите добри страни. Които биха могли да помогнат в голяма степен за поправяне на недостатъците на сегашното държавно управление. Но нека си го кажем, този документ вони на робство. Никой не би се позовал на него като авторитетен източник. Вижте само какво стана с бойното знаме на Конфедерацията. Днес самият му вид предизвиква всеобщо отвращение.

— И правилно — каза гласът. — Но промените, от които се нуждаем днес, засягат всички раси. И черни, и бели искат промяна в управлението.

— Само че от различен вид.

— Не непременно — възрази Пол. — Ванс се ползва със симпатиите на черната общност в Конгреса за това, което възнамерява да направи. Те ще го подкрепят.

— Защото им мирише на завземане на властта. Дават си сметка, че ако Ванс стане по-силен, и за тях ще има по нещо.

— Разликата между нас и Ванс — намеси се гласът — е, че ние се стремим към промени, приети по законен път, от Конституционен конвент, след открит дебат и обсъждане, и впоследствие представени за ратификация от отделните щати.

— И сте готови на всичко, за да стане това.

— То е наше право. Аз съм готов да поверя съдбата на тази страна на народната воля. А вие готов ли сте?

За жалост, нещата не бяха толкова прости. Всички учени и анализатори бяха единодушни, че свикването на Конституционен конвент отваря вратата към неизвестното, към една игра без правила, която никой не знаеше как ще приключи. Някои твърдяха, че Конвентът би могло да се ограничи до конкретна тема. Според други подобно ограничение само по себе си би било незаконно. Все пак Конституционният конвент от 1787 г. е бил свикан с единствената цел да ревизира съществуващия Устав на Конфедерацията. Вместо това той го отменил изцяло и създал напълно нова форма на конституционно управление. Така че, ако един излязъл от контрол конвент е свършил работа на бащите-основатели, той би могъл да послужи и на всеки след тях.

— Нямате никакъв контрол върху онова, което може да се случи — каза Дани. — Вашият конвент може да се изроди в хаос. Показателно е, че никога досега такъв не е свикван. Дори и от вашите мъдри предци от средата на деветнайсети век. Те не са водили битките си на тъмно, като по-безопасно.

— Така е — отвърна гласът. — Но сега времената са различни, а с тях и нравите. А вие какво, господин президент, не смятате ли, че американският народ ще преживее един конвент? Все пак това е тяхната държава. Между другото, конфедератите и в това отношение са били по-прогресивни. Тяхната версия на член пети е задавала минимален праг от три щата за свикване на конвент. Докато сегашната Конституция изисква тромаво мнозинство от трийсет и четири, което въпреки всичко сме на път да постигнем.

— Непосредствената ни грижа — каза Пол — е да спрем Ванс. Но аз не мога да го направя. Аз съм един от членовете на Комисията за правилниците. Да му се противопоставя открито би било самоубийство, а с това ще загубим нашите очи и уши в комисията. Трябва ти да го спреш.

— Точно това планирах да направя.

— Дойдох тук — продължи гласът, — за да чуете нашата позиция по въпроса. Знаем за приятелството ви с Алекс Шъруд. Знаем също, че Кенет Лейн се е опитал да привлече сенатора като съучастник в замисленото от него, сестра му и Ванс. Нужно ли е да ви казвам, че Лейн се опитваше да изиграе и двете страни? Когато разбрахме за неговото двуличие, започнахме внимателно да следим всички заинтересовани. Лейн за нищо на света не е трябвало да намесва сенатора. Знаем, че Шъруд е казал на жена си, че възнамерява да протестира срещу действията на Ванс. Няма и два часа по-късно, той е мъртъв.

— Какво искате да ми кажете с това?

Пол се приближи и му показа смартфон, на дисплея беше отворен видеоклип. Даян и Алекс. Потънали в разговор. Алекс пушеше лула. Поговориха още малко, после Даян сякаш заплака. Алекс понечи да я успокои. Тогава тя го бутна от скалата в пропастта.

Дани не вярваше на очите си. Той вдигна поглед към Фризъл, чиито изопнати черти се виждаха ясно на светлината от телефона.

— Тя го е убила? И вие сте знаели, но не сте предприели нищо? — обърна се той и към двамата.

Тъмната фигура насреща запази надменно мълчание. Дани добави натъртено:

— Зададох ви въпрос.

— Спорехме как да постъпим — отвърна гласът. — Всички възможни варианти за действие бяха съпътствани от съответните рискове и ползи. Чухме вашия разговор с госпожа Шъруд в кабинета й след погребението. Знаем и за Тейсли Форсбърг. А когато днес предизвикахте Ванс в „Уилърд“, разбрахме, че сте назначен за сенатор. Вие се стремите да научите истината, господин президент. Ние също.

— А какво ще кажете за Ванс?

— Доколкото знаем, той не подозира нищо за убийството. Впоследствие пита госпожа Шъруд, но тя отрече да е сторила нещо нередно.

— Вие навсякъде ли сте сложили бръмбари?

— Само където трябва.

— И тогава решихме, че трябва да говорим с теб — каза Пол.

— Спрете Лушъс Ванс — допълни гласът от тъмното. — Направете каквото е необходимо. Нека да…

Дани се хвърли към електрическия ключ и го щракна. Флуоресцентните крушки на тавана примигнаха, запукаха, постепенно загряха и обляха помещението с ярка светлина. Той примижа и впери поглед напред, но мъжът беше изчезнал. Дани се втурна през салона към вратата, която водеше към кухнята. Бутна я и видя задния изход. Той дръпна бравата и излезе навън. Само за да види как чифт задни светлини на автомобил завиват зад сградата и изчезват в мрака.

66

Даян слезе от таксито пред мемориала на Линкълн. Мъжкият глас по телефона й бе казал да дойде с всичката информация, с която разполага. Тя беше записана на таблета й или качена в Дропбокс, затова Даян носеше устройството със себе си.

Към мемориалния комплекс водеше широко стълбище. На изток, отвъд Водното огледало, осветеният с прожектори обелиск на Уошингтън пронизваше нощта като предупредително вдигнат меч. Наближаваше 11 часът и макар наоколо вече да не бродеха тълпи туристи, паркът още не беше безлюден.

Огромната статуя на Линкълн седеше на трона си под подпряния с трийсет и шест колони покрив. Даян се изкачи по стъпалата и видя тъжното замислено лице на покойния президент. В подножието на седналия гигант бе застанал набит мъж с кестенява коса и очи като лъскави метални топчета, малки уши и тънки стиснати устни. Тя тръгна към него.

— Какво значи всичко това? — попита Даян с тих, но раздразнен глас, когато се приближи. — И къде е брат ми?

— За начало бих те посъветвал да смениш тона. Тук нищо не зависи от теб.

— А кое те кара да мислиш, че вече не съм повикала полиция?

— Ако си, ще се наложи да им покажа това.

В ръката си мъжът държеше смартфон. На дисплея тръгна видеоклип. Как тя убива Алекс. През тялото й премина ледена тръпка.

— Още ли държиш да намесваме полицията? — попита той.

Даян не отговори.

— Хайде да се поразходим.

Двамата слязоха по стълбището и пресякоха улицата. Той я поведе по застланата с плочки алея, която минаваше покрай едната страна на плиткото езеро. Нервите й бяха изопнати докрай, откакто бе видяла видеото; тя трепереше.

— Брат ти постъпи зле — каза мъжът. — Работеше с нас, помагаше ни. Привличането ти за каузата беше наша идея, но намесването на Лушъс Ванс е друга история. Освен това стои и въпросът с покойния ти съпруг.

— Да не си от Рицарите на Златния кръг?

— Защо се изненадваш? Баща ти ни изучаваше с години. Ти също.

— От научен интерес. Той никога не ми е казвал, че организацията все още съществува.

— Просто защото не знаеше. Той се караше с Франк Брекинридж, а не с нас, въпреки че Брекинридж е рицар. Баща ти искаше трезора. Както очевидно и ти, и младият Брекинридж.

— Къде е Грант?

— И по тази точка имам лоши новини. По всичко личи, че си е намерил нов благодетел и не се нуждае повече от съдействието ти.

Нещата започваха да се изясняват.

— Той е разбил апартамента на Алекс и е задигнал ключа.

— Искаше го обратно.

— И ще издирва трезора?

— Без теб.

— Значи целта ти всъщност не е да бъда арестувана за убийство?

— Не, поне засега. Нужна ни е помощта ти. Показах ти видеото, за да ти стане ясно, че трябва да се отзовеш на молбата ни със съответната сериозност.

— Къде е Кенет?

Той отново извади телефона си, чукна с пръст по дисплея и го обърна към нея. На записа двама мъже държаха брат й изправен, докато трети го налагаше с юмруци в корема. Кенет се олюляваше след всеки удар и едва дишаше. В един момент повърна върху гърдите си. Тогава двамата мъже го пуснаха и той се свлече на колене, пое си жадно дъх и избърса уста с опакото на ръката си.

— Той току-що получи един важен урок — каза й мъжът. — Ние създадохме Комитета за спасяване на Америка. Финансирахме го. Набирахме хората. Зададохме му мисия и цел. Първоначално той се ръководеше от друг, но когато ти и Грант Брекинридж започнахте да търсите златото, ние привлякохме Кенет. Предложено му бе членство в организацията и му обяснихме какъв е залогът. В крайна сметка го накарахме да ни свърже с теб. Идеята беше да ни подава информация. Но той започна да си измисля собствен дневен ред. Да те свърже с Лушъс Ванс? Това не беше част от плана. А когато намеси и покойния ти съпруг, това промени всичко.

— Защо тогава не го спряхте?

— Докато разберем какво става, нещата се бяха оплескали. Оттогава разчистваме.

На дисплея на телефона върху брат й се изля кофа вода, която го съживи. После двамата мъже отново го вдигнаха на крака. Тя видя страха, изписан на лицето му, безпомощността в погледа. Нова градушка от юмруци се изсипа върху гръдния кош и бъбреците му.

— Защо просто не го убиете? — попита тя.

— Да му пуснем един куршум в главата би било по-лесно, наистина. За негов късмет обаче, той още не е изпълнил предназначението си. — Мъжът посочи телефона. — Просто му трябва малко инструктаж и мотивация.

Двамата мъже отново пуснаха Кенет и той се строполи на пода.

Даян съзнаваше, че би трябвало да й е мъчно за брат й, с когото бяха и близнаци, но в момента пред очите й беше само записът, на който буташе Алекс в пропастта.

— И вие очаквате да продължи да работи за вас?

— Разбира се. Няма избор. Той поддържа ценни контакти с ключови законодатели из цялата страна. Мисля, че след тази вечер ще изгаря от желание да ни угоди. Разбира се, нито той, нито Грант Брекинридж ще участват оттук нататък в начинанието ти. Което означава, че ще трябва да се оправяш сама.

Тя разбра. Искаха да я изолират. Да я обезсилят, лишавайки я от съюзници и подкрепа. Да я направят незначителна. Каквато и Алекс се бе опитал да я направи.

— За теб ловът на съкровища приключи — каза самодоволно мъжът. — Носиш ли каквото ти казах?

— Всичко е във файлове на таблета ми и на външен сървър.

Той й подаде листче хартия.

— Изпрати ги на този адрес. После изтрий файловете и повече не се сещай за трезора. Уверявам те, ако от този момент нататък направиш какъвто и да било опит да го издирваш, ние ще разберем и ще бъдеш арестувана за убийство. Ако ти си траеш, и ние ще си траем.

Тя нямаше избор.

— Правим ти услуга. Грант Брекинридж вече уби един човек в „Смитсониън“ и простреля федерален агент. Името на агента е Стефани Нел. Оглавява разузнавателна агенция към Министерството на правосъдието. В момента е в болница „Сибли“ в кома. Уверявам те, Грант Брекинридж ще стане особено интересен на полицията.

— Това си е негов проблем.

— Така е. Само гледай да не стане и твой.

Той се спря и се обърна с лице към нея.

— Мисля, че с това нашата среща приключва. Да се надяваме, че ще е последна.

С тези думи мъжът си тръгна. Но имаше нещо, което не бе споменал.

— Вие май не сте особено разстроени от смъртта му, а? — подвикна след него Даян.

Той се спря и се обърна. Тя съзнателно не бе назовала Алекс по име.

— Ти ни спести труда.

67

Телефонът на Малоун иззвъня.

Той бе пресякъл обратно Алеята и се беше върнал в Музея на американската история, в охранявания архив, където бяха прибрали Камъка от Пътеката. Баща и син Брекинридж бяха още под наблюдение. Един от двамата агенти на отряда следеше колата им от високо; в небето над Вашингтон по всяко време гъмжеше от патрулиращи военни хеликоптери и един повече или по-малко нямаше да привлече внимание. Освен това наближаваше 23:30 и тъмнината му осигуряваше идеално прикритие. Другият агент следваше колата им на дистанция. Пътуваха на запад, към Вирджиния. Междувременно Малоун и Стам бяха отделили няколко минути, за да преместят командния център от Замъка в Историческия музей.

Той погледна дисплея. Звъняха му от щаба на отряда. Извини се и се отдалечи между стелажите, преди да отговори. Новините бяха тревожни. Касиопея изчезнала преди няколко часа. Лия Морз била с нея. Касиопея й казала да не идва, за да не пречи, но Лия не се подчинила и видяла как старата мина била разтърсена от мощна експлозия, след което Касиопея била отведена в неизвестна посока от въоръжен мъж. Лия го разпознала като Джеймс Проктър, който няколко часа преди това се бил опитал да убие и двете. Описанието й на автомобила не било от особена полза. Още по-тревожен бе фактът, че Тери Морз също бе изчезнал. Касиопея отишла да го търси. Лия се свързала с шерифа, но местните власти се забавили доста време, преди да алармират Министерството на правосъдието. Най-после се свързали и били насочени към отряд „Магелан“.

— Допускат, че Морз може да е затрупан в мината — докладва гласът отсреща. — Затова копаят. Отначало пробвахме да открием джипиес чипа на Касиопея, но без резултат. Докато в един момент той отново се обади.

Също като него Касиопея носеше на ръката си зачислен от отряд „Магелан“ часовник с джипиес чип. Благодарение на неговия часовник тя го бе открила в пещта, а сега той научи, че нейният бил засечен край Амарило, Тексас, и се движел в посока запад.

— Това е доста далече от Арканзас. Дайте кода за проследяване на Пътната полиция в Тексас и го открийте.

— Вече е направено. Просто исках да знаете.

Той прекъсна разговора. Нищо от чутото до момента не звучеше оптимистично. Върна се при Стам, който седеше пред монитора и наблюдаваше зеленикавата картина на колата с баща и син Брекинридж, която получаваше от хеликоптера.

— Насочват се към Манасас — каза Стам. — Там има регионално летище.

Той разбра. Опитваха се да избягат.

— Можем да ги последваме, но трябва да знаем крайната им цел.

Малоун сграбчи радиостанцията, която бяха донесли със себе си, и съобщи на агента в хеликоптера и на този в колата за близкото летище.

Грант се питаше накъде ли отиват. Баща му бе дал на шофьора конкретни указания.

До момента никой не ги преследваше. Което беше добре.

— Има някои неща, които трябва да знаеш — каза Франк. — В сегашния си вид орденът наброява около петстотин членове. Понастоящем между рицарите има разкол. Едната група, предвождана от нашия командир, иска конституционни промени. Ти си запознат с това чрез Кенет Лейн. Не знаеше обаче, че организацията му се финансира от ордена. Другата фракция начело с мен иска да продължим да не даваме признаци на живот.

Защо ли това не го изненадваше?

— Няколкостотин души не могат да предизвикат революция — продължи баща му. — Дали ще се стигне до някакви значими промени, е под въпрос. Ще се свикват конвенти, ще се дебатира и после всякакви поправки трябва да се ратифицират от минимум три четвърти от щатите. Това отнема време и поглъща огромен ресурс. Богатството на ордена е било укрито за нуждите на втора гражданска война. Която сме се надявали този път да спечелим. Ако го пропилеем, ще поругаем честта на хората, които са го събирали.

Сега Грант разбра.

— Затова значи са ти нужни камъните. За да не може никой да се добере до трезора.

— Камъните трябва да са на сигурно място. Сърцето, което е в скута ти, е най-важното от всички.

— А защо не го остави където си беше? Никой не подозираше за него.

— Защото все някога гробницата щеше да бъде отворено наново и камъкът да попадне при хора, разполагащи с достатъчно информация, за да открият трезора. По-добре да се възползваме от предоставената ни възможност и да го унищожим. Така премахваме всички рискове.

— Но как тогава ще открият трезора?

— Никак.

— Искаш да кажеш, че златото ще остане погребано?

— То не е нито мое, нито твое. Принадлежи на поколенията.

— А как поколенията изобщо ще знаят за съществуването му?

— Ще се погрижа да им оставя пътека. Разбирам, че ти си се включил в тази история срещу определено възнаграждение. Мога и аз да ти осигуря такова. Отговарям за едно от по-големите скривалища, намира се в Арканзас. Вътре има значително количество злато, част от което може да бъде твое. Предостатъчно, за да живееш в охолство до края на дните си.

Но това не беше трезорът.

Известно време пътуваха мълчаливо, докато Грант обмисляше възможните си ходове.

— Нали разбираш, че ти правя услуга? — каза баща му.

Не, той не разбираше.

— Нашият командир предприема действия срещу Даян и Кенет Лейн. Ти щеше да си следващият, ако не бях се застъпил за теб. — Баща му помълча, после добави: — Ти знаеше ли, че Даян е убила съпруга си?

Грант беше шокиран, което не остана незабелязано.

— Така си и мислех, че не си наясно.

— Какво ще й направят?

— Обикновено сплашване, за да притъпят интереса й към темата за трезора. От друга страна, брат й извърши немислимото и наруши тайната ни, като посвети сенатор Шъруд в нашите планове. Допускам, че наказанието му ще бъде доста сурово.

— Както постъпи с хората ми в Арканзас?

— Насилието не ми е чуждо, нито на тези, които работят за мен. В Арканзас имаше двама агенти, с които се сблъскаха твоите наемници. Знаех всичко за Тери Морз и за онова, което е охранявал. Затова изпратих рицарите да овладеят положението, както и направиха. А докато бяха там, прибраха и златото от тайника. Съкровището е много по-голямо от онова, което откри в Кентъки. Даян Шъруд те насочваше, но аз се погрижих да отстраня всички препятствия по пътя ти. Допусках, че са ти нужни пари, а държах и да продължаваш да вършиш това, което исках от теб.

— Едва ли си прибрал съкровището от Арканзас само от грижа за мен.

— Надявах се да е жест на помирение, с който да умилостивя нашия командир. Не съм против целите му, просто не виждам причина да посяга на трезора, за да ги постигне. Слава богу, Вещерският камък и Сърцето са при мен, така че всичко е под контрол.

— Ти нали си даваш сметка, че на отсрещната страна всъщност камъните не са й нужни? Не сме в деветнайсети век. Една компютърна програма може да сглоби изображението. Двамата мъже в криптата на Смитсън заснеха този твой Камък сърце, преди да угаснат светлините.

— Това не е най-големият им проблем.

Грант зачака обяснението.

— Отправната точка. Представа си нямат къде е. А Америка е голяма…

— Но ти я знаеш?

— Разказах ти за Ангъс Адамс и посещението му в „Смитсониън“, когато връща ключа и дневника. Адамс е рицарят, който е създал трезора и камъните.

— Дневникът. Той ли е отправната точка?

— Да. Аз съм го скрил.

Малоун се тревожеше за Касиопея. Надеждата му беше чипът да ги отведе до нея. От щаба на „Магелан“ нямаше отговор, но той беше сигурен, че хората там работят по въпроса. Докато неговият проблем се виждаше на екрана на компютъра. Един автомобил, който се движеше по тъмно шосе.

Той взе решение и каза на Стам:

— Определено си тръгват от тук.

Колата беше отбила от междущатската магистрала и се движеше по шосе с две платна в посока юг. Той взе радиостанцията и нареди на агента долу на земята да се насочи към летището на Манасас. След което даде указания на хеликоптера да изостане назад, без да губи колата от поглед.

Дневникът на Ангъс Адамс се намираше на масата до него заедно с Камъка от Пътеката. Малоун вдигна томчето и прелисти ръчно изписаните страници. Франк Брекинридж го бе държал при себе си не без причина. После се обърна към Стам.

— Предполагам, че можем да насложим компютърно Камъка от пътеката и Сърцето?

— Тук разполагаме с най-добрата апаратура за цифрова обработка на изображения в света. Вече пратих снимките долу в лабораторията. Работят по тях, правят измервания. Въпросът е: откъде започва пътеката? Надявам се те да ни дадат отговора.

Малоун още държеше дневника в ръка. И се чудеше. Какво ли в него беше толкова важно?

* * *

Грант видя, че колата отбива към едно малко летище в покрайнините на Манасас. На разклона имаше табела: ЛЕТИЩЕ ХАРИ П. ДЕЙВИС. В терминала светеха само отделни лампи.

— Един от рицарите притежава лиърджет, който ще ползваме — каза баща му.

Грант още не се бе съвзел от обидите, но тази вечер се бе държал добре и не заслужаваше да бъде подритван повече. И все пак любопитството го измъчваше.

— Какво стана с двамата агенти в Арканзас?

— Единият се измъкна. Другата е моя пленница.

— За какво ти е?

— Вместо застраховка.

Колата спря и баща му слезе. Зад терминала се чуваше вой на двигатели.

— Самолетът ни е готов за път — каза Франк.

— Ти май не смяташ, че вземането на агент за заложник може да ти създаде проблем.

— Доколкото знаем, тя е сама и няма как да докладва за случилото се. Моят човек успя да я залови доста чисто. От там съобщават, че местните власти нямали ни най-малка представа къде е изчезнала. Така че тя не е проблем.

Грант не вярваше на ушите си.

— А после аз съм бил безразсъдният…

68

Дани се върна в закусвалнята, където осветлението отново беше угаснало.

— Не трябваше да правиш това — каза Фризъл. — Той дойде от добра воля.

Мозъкът му работеше трескаво, възпроизвеждайки отново и отново видеозаписа.

— Това са глупости, Пол. Трябва да се обадиш в полицията и да изискаш незабавно да арестуват Даян Шъруд за убийство.

— Нещата не са толкова прости, Дани. Тя търси нещо и ние трябва да се погрижим то да попадне в наши ръце, преди да я приберем.

— Трезорът?

— Именно. В момента рицарите са разцепени на фракции, сред тях цари пълен хаос. Аз взех страната на нашия командир, който иска да работи за мирна, законна промяна на Конституцията. Освен това си искаме трезора. Той бе създаден и пазен толкова време точно за такива случаи.

— А какво иска отсрещната страна?

— Те настояват да не правим нищо. Да сме си пазели силите за по-добри времена.

— А пък Лушъс Ванс е на път да подлее вода и на двете групи.

— Меко казано. Ако той успее, това ще настрои общественото мнение срещу всякакви по-смислени конституционни промени. На нас всъщност Сенатът ни върши работа точно такъв, какъвто е, като спирачка и коректив на Камарата на представителите. Това, което не приемаме, е Конгресът като цяло и както отбеляза вече командирът, в Конституцията на Конфедерацията има някои неща, които идеално биха пасвали на нашата собствена. Има идеи, които биха довели до подобрение и които народът би прегърнал. Но не и след като опита властта на император Лушъс Ванс.

— Нищо не вгорчава една революция така, както алчният революционер.

— Нещо такова.

— Пол, нещата са по-сложни, отколкото си мислиш.

И той разправи на приятеля си какво му бе докладвал Котън, като добави:

— В момента Малоун е в „Смитсониън“ и проверява една теория. Смятаме, че мъжът, застрелял Стефани Нел, се казва Грант Брекинридж.

— Той беше, да.

— И вие ли го следите?

— Не сме присъствали на стрелбата, но не беше трудно да предположим кой го е направил.

— Искам копелето.

— Ние също, Дани. Но както виждаш, Франк Брекинридж и синът му играят в един отбор, което е проблем за всички нас.

— Нямате представа къде се намира трезорът, нали?

— За жалост, не. Някогашните командири са били запознати с част от знаците, но тази информация се е загубила с времето. Франк Брекинридж обаче се е самопровъзгласил за страж на трезора. Поел е тези функции след скандалите с Дейвис Лейн. Тогава орденът е бил много отслабен, така че фанатик като Брекинридж лесно успял да надделее и да обсеби властта. Но през седемдесетте бил избран нов командир и реорганизирал всичко. Ти току-що разговаря с него. За негова чест, Брекинридж успя да опази трезора от иманяри, но от друга страна, отказва да споделя с ордена това, което знае. Което е източник на търкания.

— Толкова по въпроса „един за всички, всички за един“.

— Всъщност Брекинридж би казал за себе си, че е лоялен на ордена. Той не приема, че сега е моментът да се действа. Особено ако начело на революцията застане човекът, с когото ти току-що разговаря. Командирът и Брекинридж не се разбират. За съжаление, ще са нужни много пари, за да се свика не само въпросният Конституционен конвент, но и да се осигурят трийсет и осем щата, които да ратифицират приетото от него. Ето защо трябва да оставим Брекинридж да ни отведе до трезора или поне до камъните. За наш късмет, в момента той точно това прави.

— Допускам, че рицарите в Конгреса не сте чак толкова много?

— Само аз и още двама, като всички сме в Камарата. Аз съм с най-висок ранг. Но нищо не сме в състояние да направим. Ако повдигна каквото и да било възражение, дори насаме, Ванс веднага ще ме отстрани от комисията. А от ордена не желаят това да се случи.

— Какво ще стане с Кенет Лейн?

— Той още ни трябва. Има големи връзки и влияние пред законодатели из цялата страна. Не знам подробности, не искам и да ги знам, но в момента той научава цената на измяната.

— А с Даян Шъруд?

— С нея вече приключихме. Изгледала е видеото и знае, че ние знаем. Освен това й отнехме подкрепата на Грант Брекинридж, а ако успеем, ще й отнемем и Ванс. След като това стане и след като открием камъните или трезора, ще я предадем на полицията. Съгласен съм с теб. Тя е убийца и трябва да бъде наказана.

Дани се зарадва да го чуе.

— Ти се върна в Сената заради това, което планира Ванс — каза Пол. — Знаем се с теб, Дани. Кажи ми какво му готвиш.

Той вече бе обяснил на Теди Соломон как според него Ванс може да бъде спрян. Но видеото добавяше ново измерение към всичко това. И Дани разказа на приятеля си какво бе намислил.

Застанала пред паметника на героите от Втората световна война, Даян размишляваше върху случилото се. Тържествеността на това траурно място напълно отговаряше на настроението й. Вестоносецът си бе тръгнал, а с него си отиваше и този така дълъг ден. До полунощ оставаха броени минути. Всичко бе приключило. Бракът й. Връзката й с Ванс. Грант. Златото. Край. Ако до неотдавна тя бе поне съпруга на американски сенатор, сега беше просто вдовица. Дори по-лошо: някой знаеше, че тя е убила съпруга си. Някой я бе наблюдавал, заснел и изчакал. Някой, за когото животът на Алекс не струваше нищо.

Но тя бе разбрала посланието. Отдръпни се или влизаш в затвора. Даян закрачи бавно между гранитните колони. Съзнаваше, че мястото би трябвало да събужда в нея определени емоции, но не усещаше нищо. Беше като претръпнала. Но и уплашена. Дори да се отдръпнеше изцяло, във всеки момент те можеха да съсипят живота й. Над главата й беше надвиснал облак, който никога нямаше да се разпръсне.

Те я притежаваха. Завинаги. А Грант? Той я бе изоставил, вземайки ключа, без да й каже, и просто бе изчезнал. Бил си намерил „нов благодетел“, както й бе казал вестоносецът. Какво щеше да прави с остатъка от живота си? Вече не бе в състояние да осъществи мечтата на баща си, да открие трезора. Имаше малко пари и би могла да продаде къщата, за да събере още. Щеше да получи пенсия като вдовица на сенатор. Което си беше нищо в сравнение с изгубените завинаги милиарди в злато.

Тя се спря пред изсечения в гранита надпис над главата й. Един цитат на Айзенхауер от 6 юни 1944-та. Десантът в Нормандия.

ВИЕ СТЕ НА ПЪТ ДА ПРЕДПРИЕМЕТЕ

ВЕЛИКИЯ КРЪСТОНОСЕН ПОХОД, ЗА КОЙТО СЕ ГОТВИМ

ОТ МНОГО МЕСЕЦИ НАСАМ. ОЧИТЕ НА СВЕТА СА

ВПЕРЕНИ ВЪВ ВАС. ИМАМ ПЪЛНО ДОВЕРИЕ ВЪВ ВАШАТА

ХРАБРОСТ, ВЯРНОСТ КЪМ ДЪЛГА И УМЕНИЯ В БОЯ.

Тя също бе водила свой кръстоносен поход, който току-що беше приключил. Оставаше само един малък проблем. Дани Даниълс. Негодникът бе дошъл в дома й, откраднал бе бележника, по някакъв начин беше успял да я шпионира, докато беше с Ванс, след което се бе намесил в делата й. При самата мисъл, че бе успял, стомахът й се преобръщаше. А и не се отказваше, беше се сдобил със сенаторски пост, имаше власт, положение, бъдеще. Всичко благодарение на нея. Но копелето щеше да си го получи.

69

Касиопея седеше на предната седалка. Шофираше Джеймс Проктър. Бяха минали шест часа, откакто напуснаха Арканзас. За това време бяха пресекли цяла Оклахома и вече се намираха в Тексас, на трийсетина километра от Амарило. Ръцете й бяха все така вързани отзад на гърба; Проктър не бе спазил обещанието си да я освободи. Бяха настигнали вана и поддържаха дистанция от няколко километра зад него, като и двете превозни средства се движеха неотклонно на запад.

— Възнамеряваш ли да ми кажеш къде отиваме? — попита го за трети път тя.

Той не беше от разговорливите и Касиопея бе използвала мълчанието, за да подремне. Странно, не се чувстваше заплашена с нищо. Поне докато не стигнеха целта на пътуването си. Проктър сигурно имаше причина да я вземе със себе си. Ако искаше смъртта й, щеше да я застреля още на място, в мината. Вместо това явно му доставяше удоволствие да си играе с нея. Тя допускаше, че статутът й на федерален агент също бе изиграл роля в решението му. Дали не я използваше като застраховка? Но за какво?

— Отиваме към славния щат Ню Мексико — отвърна той.

Още едно от местата, които никога не бе посещавала.

— Ти убиваш хора с лекота.

— Само тези, които трябва да умрат.

— Типично изказване на социопат.

— Аз съм просто човек, който си върши работата — изсмя се той.

— За пари? Или за нещо друго?

— Главно за пари. Орденът е щедър. Десет кюлчета от онова злато пред нас са мои.

— А хората, които дойдоха с теб?

— Те също ще бъдат добре заплатени.

— Освен покойния.

— Когото Морз уби. Какво, и той ли е социопат?

— Не. Просто един старец, хванал се за нещо, което го свързва с миналото. Но твоят човек заплашваше внучката му и той постъпи, както би постъпил всеки друг.

— Подцених го.

— И него ли ще убиеш?

— Решението за това не е мое.

— В мината говореше за Златния кръг, сякаш е някаква религия. Но ти самият май не го вярваш, а?

Той не отделяше поглед от тъмното шосе. Имаше малко коли, но много тежкотоварни камиони, чиито шофьори не жалеха педала на газта.

— Баща ми смяташе, че това са глупости — отговори той. — Дядо ми обаче беше искрено вярващ. Ненавиждаше начина, по който се управлява тази държава. Бил е конгресмен през четирийсетте и никога не е харесвал Рузвелт. Боготвореше Труман. Той ми разправи за ордена, запозна ме с хора, които по-късно ме приеха в него. Добре си поживях, докато изпълнявах желанията им.

— Боец за пример си ти.

— Всяка армия се нуждае от бойци. Някога рицарите са наброявали десетки хиляди. Били са навсякъде, но в историческите книги изобщо не се споменават. Което е жалко. Те са били умни хора.

— Колко ли се гордееш със себе си…

— Гордея се, да. Югът нямаше шанс да спечели войната, но се сражава геройски, даде всичко, което имаше.

— Какво ще кажеш да ми отвържеш ръцете, а? Вече обещах да бъда добро момиче.

— Само че и двамата знаем, че това няма да стане.

— Няма ли да спрем все пак някъде? Малко храна и вода добре ще ни дойде. Да не говорим за тоалетна.

— Толкова ли глупав ти изглеждам?

Пистолетът и мобилният й телефон бяха у Проктър. Освен това тя нямаше никаква представа къде точно се намират. Във вътрешността на колата проблеснаха цветни светлини. Касиопея извърна глава и видя приближаващи се патрулни коли. И в двете ленти.

Проктър също ги бе видял и тя улови мига на колебание, докато оценяваше ситуацията. Той бръкна под якето си и постави пистолета в скута, докато тя се питаше до каква ли степен щяха да се оплескат нещата. Накрая си каза да бъде готова на всичко. За щастие, краката й не бяха вързани.

Чу се вой на сирени. Който идваше все по-отблизо. Движеха се в дясната лента. Касиопея отново погледна назад и видя как светлините зад тях преминаха в лявата, после четири коли с надписи ПЪТНА ПОЛИЦИЯ ТЕКСАС профучаха напред с мощен рев на двигателите. Стоповете на предните автомобили светнаха в червено; всички забавяха скоростта. Проктър също бе принуден да забави. И двете ленти напред вече бяха запушени; четирите патрулки бяха блокирали вана със златото — една отпред, една отзад и две от лявата му страна.

Тя погледна стрелката на скоростомера. 70 километра в час. Цялото шосе напред светеше в червено от стопове на коли. Полицейските автомобили най-после успяха да изтласкат вана в банкета и от тях наизлизаха униформени с пистолети в ръце.

— Гледам, че май ще се разминеш с десетте кюлчета — обади се тя.

— Млъквай.

За да привлече вниманието на полицаите, Касиопея трябваше да сгъне колене, после да свие тялото си като пружина и да използва краката си за оръжие. Един страничен ритник в главата на Проктър щеше да свърши работа. Но трябваше да действа бързо, за да избегне пистолета в скута му. Скоростта вече беше паднала на 30 километра в час.

Полицаите изкарваха шофьора на вана от кабината. Тя се приготви да действа, но преди да бе успяла да направи каквото и да било, нещо твърдо я удари в лявото ухо. Светът се завъртя пред очите й. И всякаква надежда изчезна.

70

Вторник,

27 май, 1:30 ч.

Малоун погледна през прозореца и видя как светлините на Вашингтон се отдалечават под него. Току-що бе излетял с един Гълфстрийм на Министерството на правосъдието — същия, който го бе закарал до Арканзас и обратно. Още един ден бе отминал, а в началото на новия той отново летеше на запад. Този път обаче предвидливо си бе осигурил транспорт, а щом получи доклада от агента на летище Манасас, се поздрави, че е постъпил правилно.

Баща и син Брекинридж си тръгваха от града. Полетният им план посочваше като дестинация друго такова регионално летище край Таос, Ню Мексико. Средище на артисти и художници, градът се намираше на стотина километра северно от Санта Фе в планините Сангре де Кристо. Имаха близо два часа преднина, но пилотите от министерството смятаха, че биха могли да я скъсят. Бащата и синът пътуваха с по-бавен лиърджет, регистриран на името на някой си Ричард Чой с адрес в покрайнините на Вашингтон. В отряда трескаво събираха всякакви данни за Чой, който сигурно бе свързан по някакъв начин с Рицарите на Златния кръг.

Рик Стам бе останал във Вашингтон, за да наблюдава изработването на дигитални изображения на Камъка сърце и Камъка от Пътеката, които щяха да им дадат представа с какво си имат работа. Но Малоун носеше със себе си дневника на Ангъс и вече го беше прочел страница по страница, макар да не бе открил нищо набиващо се в очи. Томчето изглеждаше прекалено чисто, с грижливо изписани страници, без грешки и зачертавания, за да бъде оригинален екземпляр. Най-вероятно беше препис. Той допускаше, че лично Адамс го бе писал, тъй като и титулната, и последната страница бяха подписани с обработен класически почерк:

Ангъс (Котън) Адамс

Неговият дядо му бе разправял, че след войната Адамс никога повече не се появил в Средна Джорджия. Около 1900-ата година най-големият му син се върнал със семейството си, за да стане фермер. Това бил бащата на дядо му. Който носел със себе си цял куфар от предвоенните писма на своя баща, разни лични книжа, някоя и друга илюстрация и рисунка, както и една книга.

На малкото бюро пред него имаше лаптоп. Стам му го бе предоставил и той бързо влезе в интернет и установи видеовръзка. На екрана се появи усмихнатото лице на Стам, който се намираше в архива на Музея на американската история.

— Успяхме! — каза уредникът. — Погледни! Двата камъка, съединени в едно.

Ново изображение изпълни екрана.

— Поне сега знаем крайната точка — каза Малоун.

Линията с точките от Камъка сърце вече продължаваше в друга подобна на Камъка от Пътеката, очертавайки път с девет обозначения. Обърнатото U показваше, че на края на пътя ги очакваше мина. Но от онова, което му бе разправял дядо му, той знаеше, че стрелката, сочеща от камата към мината, означава опасност. Недвусмислено предупреждение.

— Пак нямаме отправната точка — отвърна Стам.

Наистина нямаха. Той допускаше, че все още липсващият Камък Алфа би трябвало да съдържа останалите девет обозначения, с които да се изпълни указанието от Вещерския камък.

Отивам на 18 места.

А също и отправната точка на това пътуване.

Нещо му казваше, че Франк Брекинридж не работи при същите ограничения. Той беше запомнил всяка дума, казана от стареца по време на посещението му при него. Бяха разговаряли за историята на Гражданската война. За Джеферсън Дейвис. Линкълн. Рицарите. И тогава…

— Мамка му… — промърмори той.

— Какво има? — попита Стам.

— Брекинридж ме изпитва по камъните и по шифъра и аз се справих. После ме пита дали бих искал да се срещна с командира, докато съм във Вашингтон. Аз си помислих, че под „командир“ разбира предводителя на рицарите. Питах го къде ще бъде срещата. И той ми каза: „В неговия Храм на справедливостта, къде!“.

— Ти знаеш какво означава това, нали?

— В сградата на Върховния съд. Чел съм историята й. Когато са се нанесли в нея, повечето от съдиите не били доволни. Цялата сграда е построена от мрамор и прилича на някакъв древногръцки храм. Смятали са я за претенциозна и неподходяща за целта. Един казал, че му идва да ходи на работа, възседнал слон. Друг оприличил съдиите на девет черни бръмбара в Храма на Карнак. Тази аналогия придобила гражданственост и сградата била кръстена Храм на справедливостта. Толкова се бях замислил за други неща, че не забелязах несъответствието.

Стам изглеждаше озадачен.

— Докато разговаряше с мен, Брекинридж сякаш се бе пренесъл някъде към края на войната. Върховният съд тогава е заседавал в старата зала на Сената в зданието на Капитолия. Новата сграда е построена едва през хиляда деветстотин трийсет и девета. И така, в тъй нареченото си умопомрачение защо той я нарече „Храм на справедливостта“?

— Може просто мислено да е пътувал напред-назад във времето.

— Може, но не е. Знаем, че старецът не е луд. Той ми съобщаваше нещо. Казваше ми, че няма доверие на командира си. Думите му бяха: „С това плешиво теме и малко косица отстрани прекалено много прилича на свещеник“. Кого си представяш, като чуеш това?

— Председателя на Върховния съд Уестън.

— Именно!

— Не може да бъде! — възкликна Стам. — Уестън е командирът на ордена?

— А защо не? Той определено знае много по въпроса. Освен това не мисля, че Брекинридж ми направи онзи намек за Върховния съд случайно. При него всяко нещо беше строго пресметнато. Той ни насочи към гробницата на Смитсън, той ни насочи и към Уестън.

— Дявол да го вземе, трябва да сме сто процента сигурни, преди да нагазим в това — отвърна Стам.

Малоун, загледан в дневника, се съгласи.

— Което обяснява откъде знае толкова много за моя род и за Ангъс Адамс. Както и големия му интерес към тази тема. Чували ли сте се с него?

— Не, от няколко часа.

Всичко започваше да си идва на мястото. Малоун погледна часовника си.

— Трябва да кацнем в Ню Мексико около пет сутринта — каза той на Стам. — Продължавай да работиш по снимките. Трябва ни най-доброто възможно качество.

— Искаш ли да говоря с Уестън?

— Не. Имам нещо по-добро предвид.

71

Вашингтон, окръг Колумбия

2:30 ч.

Дани отново беше в движение. След срещата им Пол го бе закарал до болницата, където беше прекарал два-три часа до леглото на Стефани. Състоянието й оставаше непроменено, макар в гласа на лекарите да се прокрадваше надежда. Накрая се бе унесъл в дрямка, от която го изтръгна бръмченето на мобилния му телефон. След като изслуша доклада на Малоун, той му каза, че незабавно ще се заеме с проблема.

И така, той взе такси до жилището на Уорън Уестън. Новата шефка на кабинета му го бе снабдила с адреса, след като я бе събудил от здрав сън. Тази жена все повече му харесваше, още повече след като безропотно бе приела поръчката му с думите: „След секунда ще ви звънна обратно“. Напомняше му на Едуин Дейвис, дясната му ръка в Белия дом. Чутото от Малоун за Уестън го бе пронизало като кинжал в стомаха. Но в едно агентът беше прав: Франк Брекинридж му бе дал да подуши следата, която щеше да го изведе до целта.

Не без известна изненада Дани откри, че председателят живее в центъра на Джорджтаун. Уорън Уестън не се славеше като заможен човек. Заплатата му едва ли надвишаваше 250 000 годишно. Нелоша сума, разбира се, но не би му стигнала за такава къща.

Той си даваше сметка, че може би ще му се наложи да се разправя с охраната, натоварена да пази членовете на Върховния съд. До входната врата на Уестън имаше поставен на пост агент. Той с учудване видя, че единият от прозорците на първия етаж свети. Извървя застланата с червени тухли алея и се приближи.

— Добър вечер, господин президент — поздрави го мъжът.

— Сигурно се чудиш какво правя тук по това време.

— Всъщност, не, сър. Председателят ме предупреди, че може да наминете.

Дани почти се усмихна. Уорън Уестън беше всичко друго, но не и глупак.

— Каза, ако дойдете, да влизате направо.

Дани отвори вратата и влезе. Светлината, която бе видял отвън, беше в предния салон, донякъде напомнящ неговия в Тенеси. Уестън седеше в кожено кресло с висока облегалка и държеше чаша с питие.

— Влизай, Дани. Почерпи се, уискито е на масата.

— Къде е онази джаджа за гласа ти?

— Казах на колегите, че тези предпазни мерки са чисто губене на време, но те настояха. Предпочитам разговора, който ще проведем сега.

Дани седна на малко канапе.

— Потвърждавам онова, което вече ти казах. Не сме някакви фанатици. Дали сме обет да действаме в рамките на закона.

— Нека си говорим истината, Уорън. Рицарите на Златния кръг са били терористична организация. Може би най-голямата, най-успешна терористична организация в историята на Съединените щати. Причинили са големи беди и от тях се е появил Ку-клукс-клан.

— Всичко това е било така. Но ние сме надживели този период. Повече от сто години търпеливо изчакваме момента, в който ще можем да изпълним завета на Александър Стивънс.

— Да промените Конституцията?

— Да. Хората са готови.

— Може и да си прав. Проблемът е: как да се определи каква да бъде промяната? Хората може да не са на вашето мнение. Но както вече каза в онази закусвалня, имате право да опитате.

— Имаме по-належащ проблем, и той е двояк. От една страна, Ванс. От друга, случващото се в самия орден. В момента водим нещо като собствена версия на Гражданската война.

— Затова ли Брекинридж те издаде?

— Казах си, че сигурно така си стигнал до мен.

— Била е напрегната нощ в „Смитсониън“.

— Не съм следил нещата, зает бях с теб. Би ли ми казал какво точно се е случило?

От любезност Дани сподели с Уестън всичко, което знаеше.

— Брекинридж е насочил Малоун към мен — каза Уестън. — Искал е да ми създаде неприятности, за да довърши започнатото.

— Което е…?

— Да унищожи петте камъка и да не допусне някой да открие трезора. Според него това богатство не бива да бъде пипано, докато той не разреши да се ползва. Не виждаш ли, че нещата не опират толкова до злато, колкото до власт? И Брекинридж, и Ванс се стремят към властта, по възможност неограничена.

— Малоун е по петите на стареца. Синът е с него. А мръсното копеле застреля човек, който ми е много скъп.

— Съжалявам за госпожица Нел. Не съм предполагал, че сте толкова близки.

— Повече, отколкото можеш да си представиш. Искам Грант Брекинридж. Знам, че са се насочили към Ню Мексико. Къде точно?

Уестън не му отговори, което беше дразнещо.

— Уорън, ти май не разбираш. Играта приключи. Ако искаш Ванс да бъде спрян, аз съм единствената ти надежда. Ако искаш Брекинридж да бъде спрян, можеш да заложиш само на Малоун. Той е по петите им, но аз искам да му дам изпреварваща информация. Накъде отиват?

— Pasto al Norte.

— Не съм на „ти“ с испанския.

— „Пастирът от Севера“.

Малоун се взираше в компютърния екран. Беше добавил снимките на Конския и Вещерския камък към композитния образ на Сърцето и Камъка от Пътеката. Телефонът на бюрото до лаптопа му избръмча. Той отговори на високоговорител.

— Котън — чу се гласът на Дани Даниълс. — Тук съм с председателя на Върховния съд. Ти се оказа прав. Той е командирът на ордена. Двамата, които следиш, пътуват към едно имение, някога собственост на твоя роднина Ангъс Адамс. Когато починал, той завещал земите си на държавата и сега те са част от националния парк „Карсън“ в планините Сангре де Кристо. Там се намира трезорът.

Малоун насочи вниманието си обратно към камъните на екрана.

— В земите на Адамс има стар манастир, построен от мисионери. Към него има църква, наречена Pasto al Norte, „Пастирът от Севера“.

— Това го пише на Конския камък. Но на испански надписът гласеше: „Конят на Вярата, аз паса северно от реката“.

— В испанския има много двусмислици — каза Уестън. — Ние отдавна смятаме, че значи „Слуга на вярата, аз изкарвам стадото на север от реката“.

Това имаше повече смисъл. И тогава още едно парченце от пъзела си попадна на мястото. Той се пресегна към дневника и отвори на титулната страница.

— В дневника на Адамс се съдържат думите „слуга на вярата“. Изглежда, е наричал така себе си.

— Вие сте открили дневника? — попита Уестън.

Очевидно Даниълс му бе спестил тази информация. И Малоун разправи на председателя как бе станало това. От високоговорителя се чу гласът на Уестън:

— Трябва да говорим.

Не беше адресирано до него.

— Ще ти звънна пак — каза Даниълс и затвори.

Дани прекрати разговора с Малоун и изгледа въпросително Уестън.

— Ангъс Адамс е ключът — каза председателят. — След войната той е наблюдавал окрупняването на цялото богатство на ордена. До хиляда осемстотин и деветдесета то в голямата си част е било събрано, пренесено на запад в земите на Адамс в Ню Мексико и складирано в хранилище, което лично той създал.

— В трезора.

— Така го нарекъл той. А преди това под негово ръководство са били издялани камъните, които били предадени на стражи из цялата страна. Но понеже една тайна не може да се пази вечно, разни хора започнали да ги търсят. В началото на двайсети век уредници на „Смитсониън“ открили три от тях. Конския, Камъка от Пътеката и Сърцето. Но през хиляда деветстотин и девета един от нашите историци бил убит, докато изследвал тази материя.

— „Смитсониън“ е искал да се добере до златото.

— Очевидно. Това са милиарди долари, които просто стоят някъде. Истинска златна мина за една институция, която се издържа от дарения. Но не открили нищо и после всичко утихнало чак до седемдесетте, когато Дейвис Лейн започнал отново да търси. И тогава Брекинридж се намесил и сложил край на всичко.

— А ти кога пое поста ролята на командир?

— Член съм на ордена от двайсет и седем годишен. Но през осемдесета година нашият командир почина и аз бях избран да го заместя. Две години преди това бях назначен за съдия във Върховния съд. Като директор на „Смитсониън“ имах достъп до огромен архив, последните три десетилетия съм прекарал в изучаването му. Опитах се да накарам Брекинридж да ми разкаже каквото знаеше, но старият глупак отказа. Двамата с него никога не сме се разбирали. — Уестън помълча и добави: — Знам отправната точка обаче. Тя е била определена и се е пазила от Ангъс Адамс. От негово време информацията за нея се предава от командир на командир.

Дани чакаше.

— Само че възникна проблем.

72

Малоун продължаваше да гледа втренчено дневника; спомняше си за златното кръстче в кръг, което бе виждал в кутията за бижута на майка си. Тя никога не му бе разказвала за него, но той се досещаше за произхода. Нищо чудно, че тя бе решила традицията на предаване на медальона от поколение на поколение да прекъсне с нея. Той поклати глава. С майка му толкова много си приличаха. И двамата нямаха никакъв проблем да пазят тайна. Но тя бе споделила едно нещо с него. Една книга. От старата ракла на тавана.

— Откъде се взе това? — попита той майка си.

Никога не бе виждал подобно нещо преди. В библиотеката на началното му училище имаше много книги, но нито една като тази.

— Беше на мой прадядо. Бил е шпионин от Гражданската война. Но също и художник. Правил е илюстрации за „Смитсониън“ и е написал тази книга.

Той прочете заглавието. „Слуга на вярата“.

Малоун бе забелязал думите, изсечени в Конския камък, но тогава не бе обърнал внимание, защото към момента не знаеше почти нищо за участието на Ангъс Адамс. Но когато откри дневника в радиошкафа на Брекинридж и видя написаното от Адамс най-отдолу на титулната страница, той направи връзката.

— Стара ли е тази книга? — попита той.

— Вътре има дата: хиляда осемстотин осемдесет и девета. Подарък е от моя прадядо за дядо ми, който е живял тук. Но това не е каква да е книга.

В което той се бе убедил, отгръщайки корицата. Освен титулната страница имаше текст само на две от стотината страници. Всички останали бяха празни, макар и с елегантно позлатени ръбове.

— Вътре има само едно стихотворение — каза майка му. — Допускам, че е писано от прадядо ми. Казвал се е Ангъс. Озаглавил е стихотворението си „Слуга на вярата“ Има още нещо специално в тази книга.

Той забеляза игривото пламъче в очите на майка си, което разпали любопитството му. Обикновено разказите за фамилната история идваха от дядо му. Не и този път. Пред смаяния му поглед тя разтвори кориците на книгата и стисна цялото книжно тяло между палците и показалците на двете си ръце. После със силен натиск подгъна страниците надолу, така че златните им ръбове се разтвориха в изображение на постройка в стила на индианците пуебло, разположена насред пустиня, на фона на далечни планини.

— Истинска магия — каза изумен той.

Майка му се усмихна.

— Нарича се скрита картина, остаряла форма на живопис. Художникът подгъва страниците по този начин, рисува цветното изображение и го оставя да изсъхне. След това страниците се връщат в нормалното си положение и върху ръбовете се нанася позлата, за да скрие боите. Рисунката се вижда само ако страниците се подгънат отново. Тази техника е била много популярна след Гражданската война.

— Коя е тази сграда?

— Мисля, че там е живял прадядо ми, докато е бил на Запад, но не съм съвсем сигурна.

Той бе изчакал досега, за да остане сам, преди да се убеди със собствените си очи. Щампованите върху предната и задната корица цифри и букви 4, 8, N и P приличаха на някакви обозначения. Също като странните резки по дърветата в гората. Означаващи нещо само за посветените. Ангъс Адамс едва ли случайно ги бе поставил върху Вещерския камък и тук, върху дневника си.

Уорън Уестън щеше да се окаже прав да го намеси във всичко това. Той познаваше нещата. Време бе да се разкрие една тайна.

* * *

Дани почваше да губи търпение. Малоун очакваше отговори, както и той.

— Става дума за онази книга, която е у Малоун — каза Уестън. — Франк Брекинридж явно я е откраднал от колекцията на „Смитсониън“ и я е скрил. Знам само, че Ангъс Адамс я е дал на Джоузеф Хенри малко преди смъртта му. Книгата е трябвало да бъде върната в семейството на Адамс след седемдесет и пет години. Надявах се да е станало точно така и Малоун да е бил в течение. До момента изобщо не подозирах, че книгата е била у Брекинридж. Когато научих за връзката между Адамс и Малоун, реших да видя докъде може да ме отведе тя. Можеше да се окаже, че книгата е била върната. „Смитсониън“ спазва съвестно условията, при които е направено дадено дарение.

— Трябвало е да бъдеш по-откровен с Малоун. Той не е човек, който позволява да си играеш с него.

— Вече го знам.

— А какво ще кажеш за книгата? С какво е толкова важна?

— Адамс имал голяма слабост към „Смитсониън“, а също и към Джоузеф Хенри. Освен това бил единственият, знаещ всичко за трезора. Но в негово лице орденът направил добър избор. Адамс бил човек на честта и пазел богатството, сякаш било негова собственост. Към края на деветнайсети век малцина изобщо си спомняли за трезора. Хенри бил покойник. Адамс бил на преклонна възраст, а орденът се намирал в окаяно състояние. Знаем, че Адамс особено държал да върне и ключа, и дневника на „Смитсониън“ още през седемдесет и седма. Може би си е казвал, че там е най-подходящото място да почиват незабелязани между безбройните други експонати. Извън това нямам представа как книгата може да покаже пътя към трезора. Знам само, че може.

* * *

Малоун стисна с две ръце страниците на дневника на Адамс, точно както бе направила майка му с книгата преди толкова години, като се ориентираше по двете букви и двете цифри на корицата къде точно да постави пръстите си. Пипаше много внимателно, за да не повреди хартията. Бавно подгъна ръбовете надолу, позлатата избледня и на нейно място, както бе запомнил от едно време, се появи ясно очертано изображение.

Той вдигна книгата до очите си, за да го разгледа отблизо. В основата си картината изобразяваше река, до която се издигаше нещо като църква; имаше и три по-малки сгради. Той премести поглед към екрана на лаптопа със снимките на Вещерския и Конския камък.

Заедно те гласяха: Слугата на вярата, паството ми е северно от реката. Пътят е опасен. Отивам на 18 места. Потърси картата. Потърси сърцето.

Върху Конския камък Малоун проследи лъкатушещата линия, тръгваща от главата на коня, встрани от която имаше кръстче. В горния ляв ъгъл имаше друга лъкатушеща линия, белязана с думата rio. Река на испански. И три точки около нещо като цифрата 5, но по странен начин извъртяна на една страна. Можеше да бъде и буквата L, съединена с обърнато U. Класически похват на Златния кръг за заблуда на непосветените. Мислиш си, че виждаш едно, а всъщност е друго. Той погледна отново скритото изображение и забеляза, че трите сгради пред църквата бяха разположени във формата на триъгълник. Точно както на камъка.

Постройки с тежки керемидени покриви, отварящи се с повдигане нагоре прозорци и комини, разположени сред трева и дървета.

Той пусна страниците и се усмихна. Вече знаеше.

Дани слушаше внимателно по телефона обясненията на Малоун за откритието, което бе направил.

— Камъните не са предвидени да бъдат четени в някаква определена последователност. Те са произволни инструкции. Част от загадката е в начина на асимилиране на тази разнообразна информация. Вещерският камък е нещо като въведение. Казва ни, че пътят е опасен, по него има осемнайсет обозначения и трябва да търсим картата и сърцето. Допускам, че фигурата с качулката и останалите символи по него в един момент ще се окажат важни. Конският камък конкретизира нещата до определено местоположение: северно от реката. Следователно трябва да научим повече за притежаваните от Адамс земи.

— Това са близо петдесет хиляди декара — обади се Уестън. — В Северно Ню Мексико.

— Трезорът се намира някъде там, като отправната точка е тази църква, северно от реката. Трябват ни спътникови карти. Накарайте Рик Стам да събуди някого и нека да ни каже точно накъде отиваме. Имам два часа до кацане. Дотогава ми трябва отговор.

— Изхождаш от заключението — каза Дани, — че Брекинридж е открил скритата картина.

— Открил я е. Може да разчитате на това. Но поне засега не знае, че и ние сме я видели.

— Той ще унищожи всички камъни — каза Уестън. — Включително Сърцето, което ти му позволи да вземе.

— Това не е проблем — отвърна Малоун. — В момента разглеждам компютърно създадено изображение на Сърцето и Камъка от Пътеката. Засега липсва Камъкът Алфа, който всъщност задава вярната посока. Върху картата, с която разполагаме, се виждат само девет маркера. Върху Алфа трябва да има още девет. Ако питате мен, този камък ни чака при пастира, северно от реката.

— Значи трябва да изпревариш Брекинридж и да го грабнеш пръв.

— Това е идеята.

Дани прекъсна разговора. И се обърна към Уестън.

— Още не сме приключили.

73

Грант се събуди. Равномерното бучене на самолетните двигатели го бе приспало, а той се нуждаеше от почивка. Бе преживял дълъг и напрегнат ден. Погледна часовника си и установи, че бе спал повече от два часа. Сигурно междувременно бяха пресекли половината страна.

Баща му седеше в отсрещния край на салона и явно се чувстваше у дома си сред целия този лукс.

— Поспи още малко — каза той.

В кухнята на самолета имаше приготвена храна и Грант беше хапнал, преди да задреме. Чувстваше се свеж, изпълнен със сили. Но ентусиазмът му започваше да се изпарява. Вече не беше търсач на съкровища, а пленник на собствения си баща. Който, вярно, му бе обещал утешителна награда. Само че той се чудеше дали ще намери отново верния курс.

— Мога да ти бъда от полза — каза той.

Баща му не изглеждаше впечатлен от предложението.

— Ти представа си нямаш какво значи да си рицар.

— Е, кажи ми.

— Това са хора, положили клетва да жертват без угризения човешки живот и всичко скъпо на сърцето си, за да пребъдат принципите на ордена! Клели са се да въздадат смърт и разруха на северняците, като не жалят средства, за да им попречат да постигнат замислите си.

— Това е било преди сто и петдесет години.

— Честта е непреходна.

— Робство отдавна няма.

— Както и трябва да бъде. Но орденът се бореше за нещо много повече от това. За неща, които много съвременни американци биха намерили за привлекателни.

— Изброй ми три.

— Власт, представляваща народа. Отчетност на политиците пред избирателите. Отговорно гласуване.

Грант реши да смени тона и попита по-сговорчиво:

— Цял живот ли си бил член на ордена?

— Дядо ти беше член и той ме насърчи да стана един от тях. Но истински съзнах призванието си при схватката с Дейвис Лейн.

— Как намери ключа?

Баща му бръкна в джоба си и го извади.

— Чиста случайност. Към края на петдесетте бях почнал работа. Един ден правех някакъв ремонт в таванските помещения на Замъка и той изскочи иззад някакви термоизолации. Един от работниците го откри, но нямаше никаква представа колко е важен.

— А ти как се досети?

Франк му подхвърли ключа.

— Погледни в края.

Грант го пое и видя гравирания в месинга символ: кръстче в кръгче.

— Това кръстче е нужно, за да пасне ключът в ключалката. Той е единствен в света. Още в мига, когато го видях, знаех, че това е ключът, който Ангъс Адамс е оставил при Джоузеф Хенри. Спомни си, бях ти казал, че той отключва архивите на Конфедерацията. Само че те бяха преместени в трезора заедно със съкровището. Оттам и голямата стойност на ключа.

— Но как може този ключ да е все още важен? Толкова време е минало от тогава!

— Ето затова никога няма да бъдеш рицар. Липсва ти вяра.

— Просто разсъждавам. Може би точно тази откъснатост от реалността е била причината за отмирането на рицарите.

Баща му замълча; известно време се чуваше само бученето на двигателите.

— Донякъде си прав за това, което казваш — заяви накрая Франк. — Ние наистина бяхме станали безчувствени към промените в света. Което прави замисленото от нас толкова по-важно.

— Каква е целта ти сега?

— Да разрешим един спор.

Дани се питаше дали мнението му за Уорън Уестън се е променило и накрая реши, че действително е така. Към по-лошо.

— Все още имаме безследно изчезнал агент — каза му той. — Аз я познавам. Приятелката на Малоун.

— Онова злато, открито във вана в Тексас — отвърна Уестън, — бе начинът на Брекинридж да умилостиви хората, взели моята страна в този конфликт. Пусна слух, че златото е у него и ще отиде за финансиране на двубоя помежду ни. Но той очевидно няма представа колко струва да преобърнеш общественото мнение.

— Едва ли е нужно да се казва, че орденът никога няма да получи това злато. Вече е в ръцете на янките.

— Предполагам, че е така. Но златото от този тайник е нищо в сравнение с трезора. Най-вероятно в компанията на архива. С тези документи може да се пренапише историята.

— И може да не е към по-добро. Според мен това са тайни, които е най-добре да не разкриваме.

— Аз съм готов да рискувам. Толкова време мина, а ние все така чакаме промяната. Чу какво казах за Конституцията на Конфедерацията. В нея има неща, които днешните хора биха харесали. Частично вето. Никакво законодателство, което да храни лентяи. Щатите да си решават сами проблемите. Никакво опрощаване на дългове. Всички те са смислени неща, Дани.

— И въпреки това дори вътре в скъпоценния ти орден още не могат да се разберат дали изобщо трябва да бъдат дебатирани.

— Някои предпочитат да изчакат по-подходящ момент.

— Като и едните, и другите искат да докопат трезора.

— Искам тези пари, за да ги използвам по предназначение. Затова реших да се възползвам от Даян Шъруд, Грант Брекинридж и Котън Малоун, за да видя дали няма да мога да се добера до съкровището.

— Ти подлъга Стефани Нел да се включи в опасна игра, без да й кажеш срещу какво се изправя.

— Повярвай ми, нямах никаква представа, че Брекинридж ще убие Мартин Томас или ще посегне на нея. Нещата са задвижени преди близо две години, а досега не бе имало и намек от насилие. Старият Брекинридж използваше сина си, също както аз Даян Шъруд. И той, и аз се стремяхме към едно и също нещо, но не можехме сами да се сдобием с него. Просто ми трябваше помощта на госпожица Нел, а президентът предложи също да се включи.

Но нещо друго не даваше мира на Дани.

— Всичко това едва ли е само заради някакво старо злато или заради вътрешни разногласия, или дори заради желанието ти да промениш хода на историята. Кажи ми, Уорън, какъв всъщност е залогът?

Грант слушаше обясненията на баща си за въпросния спор.

— През хиляда осемстотин шейсет и първа Югът решил, че насилието е единственият начин да се сложи край на пререканията със Севера. Орденът не е участвал в това решение. То било взето от неподготвени хора, които загубили войната. Ние трябва да се поучим от тези грешки. Следващата война не може да се води от слаби позиции. Тъкмо обратното. За съжаление, между нас има такива, които не са си извлекли тази поука.

— Значи ти не приемаш това, което върши Кенет Лейн, за да се свика нов конвент.

— Виждам смисъла в решението му, но казах на командира, че съм против. Стремежът му да постигне напредък чрез конституционни промени предполага твърде големи компромиси. Ако сме мъдри и търпеливи, а ние в ордена винаги сме били такива, можем да получим всичко, вместо да се задоволяваме с трохи.

Грант не виждаше нито смисъл, нито стойност в чутото. Явно баща му беше побъркан.

Малоун чакаше Рик Стам да намери сателитни карти на Северно Ню Мексико. В „Смитсониън“ се съхраняваха цифрови изображения на всеки квадратен сантиметър от земната повърхност. Библиотекарите в Музея на американската история и Природонаучния музей бяха вдигнати по тревога и впрегнати на работа, въпреки че във Вашингтон беше среднощ.

Междувременно му позвъниха от щаба на отряда със смесица от добри и тревожни новини. Часовникът на Касиопея бил открит в товарния отсек на ван, превозващ огромно съкровище от златни кюлчета. В същия ван, вързан, намерили и Тери Морз, който вече бил в безопасност. Морз им казал, че някакъв човек на име Джеймс Проктър го ударил по главата в мината. Преди това обаче Тери успял да види и познае тримата мъже, които го били нападнали в къщата му. Той нямал представа какво се е случило впоследствие с тях. Освен това не бил виждал и Касиопея и не знаел нищо за местонахождението й. Но Котън бе разбрал от Лия, че Касиопея е била отвлечена от Проктър. И Котън се бе надявал, че часовникът й ще ги отведе до нея.

Което не се бе случило. Но къде беше тя? Искаше да е вече на земята и да я търси, а вместо това се носеше през нощното небе някъде над Тексас. Още час и половина и щяха да кацнат в Ню Мексико. Неизвестността го измъчваше. Това не беше нейната война. Тя се бе намесила в нея само заради него. Малоун удари леко с юмрук върху плота на масата.

Може би рискуваше твърде много? Може би беше време предвид чувствата, които изпитваха един към друг, да стане по-предпазлив? И двамата бяха хора на средна възраст и би трябвало да са по-разумни. Онова, което му даваше надежда, беше съзнанието, че тя целенасочено бе подхвърлила часовника си във вана. Което означаваше, че беше още жива. Може би и тя, и Проктър щяха да се появят отнякъде.

Той разкопча предпазния колан, стана от седалката и закрачи напред-назад из празния салон на самолета. От щаба на „Магелан“ бяха пресметнали, че самолетът с баща и син Брекинридж има около час преднина пред него. Полетният план се изпълнявал без изменения към летище Таос. Затова той каза на пилотите да карат също натам, понеже щяха да пристигнат, след като двамата вече са си тръгнали от там. Бяха си осигурили съдействието на местния шериф, който щеше да прати някого на летището да ги държи под око. Малоун не се съмняваше, че двамата ще продължат пътя си към някогашните земи на Ангъс Адамс, и планираше да ги следва отдалече, докато го отведат до целта.

Лаптопът му сигнализира, че някой му звъни по скайп. Той прие разговора и видя срещу себе си ухилената физиономия на Стам.

— Мисля, че го намерихме.

74

Касиопея беше будна вече повече от час. Идвайки в съзнание, тя бе продължила да лежи неподвижно, за да не се издава. На два пъти телефонът на Проктър бе избръмчал и тя бе чула разговорите му. Първия път бе докладвал на някого за случващото се със златото. Вторият разговор беше по-кратък, като почти през цялото време Проктър сякаш слушаше инструкции. Явно не се притесняваше изобщо от нея. Макар и още замаяна, тя си спомняше, че бяха спирали по пътя, вероятно за бензин. По пода се въргаляха бутилки от минерална вода и празни опаковки от бисквити.

Според пътните знаци бяха в Ню Мексико, но не се движеха по същата четирилентова магистрала в посока запад. Този път пътуваха на север по двулентов път. Ръцете й бяха все така вързани отзад на гърба и раменете я боляха. Само да ми паднеш, мислеше си тя. Ще си платиш за всичко.

— Знам, че си будна — каза Проктър.

Тя седеше на една страна, с глава, опряна на вратата. Когато чу гласа му, се изправи на седалката. Пътуваха вече сигурно от десет часа. До зазоряване оставаха още два. От гола равнина теренът се бе променил в стръмни гористи хълмове. Освен това се усещаше, че надморската височина се увеличава.

— Отиваме на едно специално място — каза й той. — Земя, която много отдавна е усвоена от ордена. Никога не съм си мислил, че ще я видя.

В гласа му се долавяше гордост.

— Това пътуване има ли някаква цел? — попита тя.

— Разбира се.

— Още хора ли ще убиваш?

— Не смятам, че онези три боклука, които застрелях в мината, могат да минат за хора.

— А мен и Лия Морз?

— Вие не ми оставихте избор. Но какво значение има? И двете сте живи. Така че нищо лошо не се е случило.

Тя не отговори. Но и не се съгласи с него.

Дани очакваше отговор. Какво още става там?

— Рицарите на Златния кръг уважават историята — каза Уестън. — Тази страна е основана от мъже, които са се държали един за друг, обединени от общи стремежи и възгледи. Идеите са били важни за тях. Означавали са нещо. Виж само какво са създали. Най-великата нация в света, която оцелява пред изпитанията вече трети век. Хората, основали Златния кръг, са били мъже на честта. Поне първоначално. В крайна сметка обаче, както често става със спонтанно възникналите движения, техните действия прераснали в невъздържано насилие. Оказали се замесени във война, която нямало как да спечелят. Рицарите, дошли на сцената след Гражданската война, били по-внимателни, по-търпеливи, по-склонни да спазват закона. Гледали по различен начин на нещата. С потъването в забвение на ордена, докато подготвяли и пълнели трезора със злато, тези хора са ни оставили инструкции за това, което са очаквали от нас да сторим.

— План за действие?

— По-скоро изчезнало нареждане.

Котън слезе от гълфстрийма на черния асфалт, където двама помощник-шерифи на окръг Таос го информираха, че баща и син Брекинридж били кацнали преди малко повече от час. Часовникът му показваше 4:50 сутринта. Лиърджетът бил прибран в един хангар наблизо, а пилотите били задържани. Двамата Брекинридж отпътували нанякъде с кола, която ги чакала пред терминала.

— Успяхме да й лепнем един чип — каза единият от униформените. — Може би ще искате да знаете къде е отишла.

— Това е въпросът на деня.

— В момента се движи на север, навлязла е в националния парк „Карсън“.

— Трябва да я настигна. По шосе, но още по-добре по въздух.

— Казаха ни, че сте били пилот на изтребител във военноморския флот.

— Мога да управлявам практически всичко с крила.

Помощник-шерифът се усмихна.

— Това е добре, понеже тук имаме нещо наистина уникално.

Следвайки указанията на баща си, Грант шофираше по двулентовия път, който се виеше нагоре в планините Сангре де Кристо, и бе навлязъл в парка „Карсън“. Баща му бе провел два телефонни разговора от самолета. Първия път, за да поиска информация, а втория, за да даде указания на човека насреща. Очевидно и други хора отиваха на същото място.

— За съжаление, полицията се е намесила и е конфискувала златото, което пренасях насам — каза Франк.

— А моето възнаграждение?

— Няма го вече.

— Откъде е научила полицията за златото?

— Ако питаш мен, благодарение на теб. С тази стрелба и убийства на хора си привлякъл вниманието им.

— Метнал съм се на баща си.

— Нищо подобно. Когато ние използваме насилие, го правим разумно. Докато ти не знаеш какво е разум.

— Не знам какво ще правиш, когато мен вече няма да ме има, за да ме обвиняваш за грешките си. Как може нещо, което съм направил във Вашингтон, да доведе полицията до златото в Ню Мексико?

Франк не отговори, но Грант едва ли не чуваше как колелцата в мозъка му се въртят, обмисляйки възможните варианти.

— Няма как някой да знае, че си тук — каза накрая баща му, но това прозвуча повече като самоуспокоение.

— А защо изобщо сме тук?

— За да открием петия камък.

Добре. Грант искаше да чуе точно това.

— И като го намерим, ще го унищожим.

Или може би не.

Касиопея започваше да се тревожи. Часовникът й бе отвел полицията до златото, но не и до нея. Беше докарана насред нищото от човек, напълно лишен от съвест, чиито намерения бяха напълно ясни. Смяташе да я убие. Ръцете й бяха все така вързани отзад на гърба; китките й бяха разранени и я боляха. Но в живота си бе преживявала и по-сериозни изпитания.

— Ще ми дадеш ли малко вода? — попита тя. — И от тези бисквити.

— Когато спрем — каза той. — Още малко.

Проктър я бе взел със себе си като застраховка; очевидно той и съюзниците му си бяха казали, че това е добра идея, тъй като лесно можеха да се отърват от нея сред тези пущинаци. Междувременно залавянето на вана със златото ги бе стреснало. Но само тя знаеше истинската причина: ванът бе засечен благодарение на нея, което означаваше също, че Котън или някой друг от отряд „Магелан“ в момента е по петите й.

Просто имай търпение, каза си тя. И чакай удобния момент.

Дани реши, че е чул достатъчно.

— Какви ги дрънкаш, по дяволите? Какво изчезнало нареждане?

— Трябва да разбереш — отвърна Уестън, — че тук става дума за страстната вяра на изцяло отдадени на делото мъже, за които историята не е нещо, написано в книга. Тя е жива. Означава нещо. За тези хора да си рицар е голяма чест. Те са виждали в себе си средство за дълбоки промени в тази страна. Тази страст е жива и днес в сегашните членове. Може би с още по-голяма сила. Така че за нас е важно да чуем какво ще ни кажат онези, които са дошли преди нас.

Достатъчно, каза си Дани. Стига толкова.

— Уорън, един човек е убит, а Стефани Нел е в кома…

— Всичко това по вина на някой извън ордена.

— Ти въвлече онзи библиотекар и Стефани в огнена буря, без да уведомиш нито единия, нито другия за онова, което ги очаква. Изпрати и Малоун да се оправя с вързани очи. — Дани постепенно повишаваше глас. — Това не ти е някакво интелектуално упражнение. Умират хора.

В стаята настъпи неловко мълчание.

— Франк Брекинридж отива да намери Камъка Алфа — каза накрая Уестън. — Той със сигурност знае за скритата картина по ръбовете на страниците, затова трябва да допуснем, че е наясно и с отправната точка. Когато открие камъка, ще го унищожи и с това всичко ще приключи. Ще е постигнал своето. Трезорът няма да попадне в наши ръце, което означава, че и вие ще сте постигнали своето. Дали и Лушъс Ванс ще постигне своето, остава да се види.

— Няма да го постигне.

Време беше Дани да си тръгва.

— Е, ще държим връзка.

— Оценявам високо всичко, което правиш — каза Уестън.

— Когато бях президент, отказа да подадеш оставка, макар че отдавна ти беше време да съблечеш тогата. Знаех, че го направи, понеже не ме харесваше, и при това положение защо да ми даваш възможност да ти назначавам заместник? Е, добре, твое право си е и аз го уважавам. Ти си този с пожизнения мандат. Но сега изведнъж научавам, че си глава на тайна организация, поставила си за цел да промени конституционното устройство на страната. Ще ти кажа едно нещо. Не си спомням съдебно решение, което да е отразявало личните ти пристрастия. Сигурен съм, че е възможно тук-там да са се прокрадвали, но поне аз не съм забелязал, а сигурно и никой друг. Още веднъж — това си е твое право. Всички съдии си имат пристрастия, някои повече от другите. Но сега, откакто знам какви са твоите, ти давам трийсет дни да подадеш оставка. На трийсет и първия ден, ако си още тук, правя публично изявление. И те уверявам: ще вдигна достатъчно шум, за да ти се наложи да отговаряш на много и все неудобни въпроси. Така че си направи услугата да се махнеш с достойнство.

С тези думи той тръгна към вратата.

— Какво смяташ да правиш сега? — попита го Уестън.

— Да сложа край.

75

Вашингтон, окръг Колумбия

7:25 ч.

Даян влезе за пореден път в жилищната сграда, където се намираше апартаментът на Алекс. Бе решила, че й остават много малко възможности за действие. Вчера тя и Грант бяха претърсили жилището, но не намериха нищо, имащо отношение към тях двамата или към плановете на Ванс. Но сега това нямаше значение. Тя вече не се боеше, че може да бъде разкрита. Движеше я единствено жаждата за мъст.

Преди винаги бе действала изпреварващо, пресмяташе всяка гледна точка, всеки ъгъл на атаката, преди да удари. Гордееше се със способността си да обмисля внимателно всеки ход. Дори преди да убие Алекс, Даян бе прекарала дълги часове в мълчалив размисъл, докато накрая реши, че няма избор. Интересно, с каква лекота се бе спряла на убийството. Вероятно от отчаяние, съчетано с нагласата на човек, който няма какво да губи. Точно състоянието, в което се намираше сега.

Тя стигна до съответния етаж и тръгна по коридора. Вратата на апартамента беше открехната и отвътре се чуваше лек шум. Както вчера, когато бе заварила вътре Дани Даниълс. Даян блъсна вратата и нахълта в жилището. Видя жена. Приблизително на нейната възраст. С тъмна коса. И с очила. Привлекателна. И напълно непозната. Тогава тя се досети.

— Ти си любовницата на съпруга ми.

Жената се бе заела да разтребва, но когато я чу, се спря.

— Госпожо Шъруд? Извинявам се, че…

— След като не оспори твърдението ми, явно си ти. Любовницата на Алекс.

— Не съм му била любовница. Но се обичахме.

— Имаш ли име?

Отговор не последва.

— Хайде де, не заслужавам ли поне да знам коя си?

— Тейсли Форсбърг.

— Наблизо ли живееш?

— Отсреща, през коридора.

— Колко удобно! Не помня да съм те виждала.

— Внимавах това да не се случи.

Даян огледа съперницата си с омраза. Беше добре изиграно, още повече че тази жена не знаеше нищо за аферите й с Грант Брекинридж и Лушъс Ванс.

— Алекс ми каза, че никога не сте спали заедно — обяви тя. — Интересно, как говорите едно и също…

— Съпругът ви беше почтен човек. Уважавах това и бях съгласна да изчакам, докато се освободи.

Колко великодушно!

— А какво правиш тук?

— Винаги съм му помагала да поддържа ред. Очевидно вчера някой е проникнал тук с взлом. Бравата беше изкъртена от касата на вратата. Затова се обадих на домоуправителя, който я поправи. Не видях ваши дрехи или куфар и предположих, че сте си тръгнали. Не очаквах, че ще се върнете.

Даян също не го бе очаквала. Но присъствието на тази жена тук беше светотатство. И макар този апартамент да нямаше никаква сантиментална стойност за нея, тя нямаше намерение да го отстъпи на някаква непозната само защото била влюбена в съпруга й.

— Ти нали съзнаваш, че не си била единствената? — попита тя. — Алекс имаше много жени.

Още щом го каза, Даян видя, че лъжата й не произведе никакъв ефект.

— Не е нужно да го обиждате — каза Тейсли Форсбърг. — Особено когато не може да се защити.

Това порицание я вбеси повече от всичко друго. Съперницата й стоеше невъзмутимо насреща и очевидно се чувстваше у дома си.

— И ако обичате, не се правете на светица — продължи Форсбърг. — Вчера ви видях да се целувате с онзи мъж.

Интересно. Очевидно я бяха засекли с Грант. Което пораждаше логичен въпрос и тя реши да блъфира.

— Дани Даниълс ми каза, че си много наблюдателна.

— Разказал ви е за мен?

— О, да! Той също беше тук вчера. Но не се съмнявам, че си го видяла. Каза ми, че знаеш как съм взела от тук книгите и бележника.

Отговор нямаше. Което си беше потвърждение.

Даян пристъпи към бюрото на Алекс. Беше дошла тук с определена цел, свързана с Дани Даниълс, а сега съдбата й бе подхвърлила още един трофей. Самата любовница. Форсбърг я наблюдаваше предпазливо, с което потвърди, че тактическото предимство беше на нейна страна.

— Не се тревожи — каза тя. — Нашият брак беше приключил, както вероятно сама си разбрала. Аз също не бях най-вярната съпруга.

— Разбрах това едва вчера. Отидох да се видя с президента Даниълс, защото той беше единственият, който си мислех, че може да помогне. Мислех си също, че може би и вие бихте желали да знаете какво се е случило с Алекс.

— Знам точно какво се случи с него. Аз го убих.

По лицето на Тейсли се изписа шок; Даян използва момента, за да издърпа средното чекмедже отдясно на бюрото. Както винаги, пистолетът беше там, зареден и готов. Тя сграбчи оръжието и го насочи към другата жена. Форсбърг замръзна.

— О, господи! Какво правите?

— Какво? Имаш нахалството да прелъстяваш чужд мъж, а нямаш куража да се изправиш срещу съпругата?

Даян заобиколи бюрото, без да сваля пистолета.

— Колко нощи си прекарала тук, в този апартамент? Седнала до него. Колко?

— Моля ви, не ме наранявайте.

— Да те нараня? Ти какво мислиш, че направи с мен? Късно е да се тревожим за чувствата си.

С гръб до стената, Форсбърг нямаше накъде повече да отстъпва. Даян се опиваше от чувството за власт, което й даваше пистолетът. Интересно, не изпитваше и най-малко състрадание. Точно обратното: страхът на другата жена само усилваше гнева й. А тя се нуждаеше от този гняв заради онова, което я очакваше. Но Даян не беше от онези, които се огъват пред предизвикателствата.

Никога. Така че… защо не? Тя дръпна спусъка. Веднъж. Втори път. И двата куршума попаднаха в тялото на Форсбърг. Тя се смъкна на пода; от раните й шуртеше кръв. Кръв рукна и от устата. После — тишина.

Без да губи време, Даян бързо излезе от апартамента, мина по коридора и тръгна надолу по стълбите. Зад нея се чуваше шум от отварящи се врати. Изстрелите бяха привлекли внимание. Но тя щеше да е вече далече, преди някой да я бе видял. Със сигурност в сградата имаше камери и бягството й не бе останало незабелязано. Щеше да бъде разпозната и обявена за издирване, но дотогава щяха да минат поне два часа. Точно толкова, колкото й трябваха. За да довърши започнатото.

76

7:50 ч.

Дани седеше до болничното легло на Стефани, където бе прекарал остатъка от нощта. Беше си тръгнал от жилището на Уорън Уестън повече объркан, отколкото ядосан, и бе взел такси обратно до болницата. Пред вратата й дежуреше друг агент на отряда, който му отвори да влезе в стаята.

Той отвори очи. Стефани го гледаше. Той примигна, за да фокусира зрението си и да се убеди, че не сънува.

— Откога си будна? — попита Дани.

— От няколко минути. Реших да те оставя да си поспиш.

Той стана, пристъпи към нея и я хвана за ръката.

— Добре ли си?

— Ще оживея. Но не ти препоръчвам да те застрелят. Боли.

— Ще запомня съвета ти.

Той се радваше да види отново очите й. А и тази усмивка… Колко му бяха липсвали!

— Какво става?

— Много неща. Разбунихме кошер, пълен с луди стършели.

— Не си спомням ти да си бил замесен в случая.

— Не бях. Но се замесих.

Дани й разказа всичко, включително, че сега е сенатор. Стефани го огледа преценяващо; той добре познаваше този поглед.

— Знаех си, че няма да си седнеш на задника. Само се чудех как ще влезеш обратно в играта. И, дявол да го вземе, намерил си интересен начин.

— Това не променя нищо за нас. Разводът ще се случи. Всъщност не ме вълнува какво ще си каже който и да било. Откакто те видях в това легло, нещата се промениха из основи.

Тя се усмихна.

— Ама ти май наистина си влюбен, а, Дани Даниълс?

— Да, госпожо.

Тя стисна ръката му.

— Боя се за Касиопея обаче. От нея няма вест, което не е добре.

— Малоун се занимава с това. След като се оправи с бащата и сина Брекинридж, ще намери и нея.

— Трябваше да бъда по-внимателна. Но всичко се случи така бързо — каза Стефани. — Жалко за Алекс Шъруд.

— Беше добър човек и не заслужаваше да умре по този начин.

— Какво възнамеряваш да направиш?

— Трябва да спра Ванс. Още днес. За предпочитане, преди комисията да е направила нещо, което да се разчуе. Колкото по-малко внимание се обръща на случая, толкова по-добре. — Той се огледа. — Как се вика сестра? Мисля, че би трябвало да знаят, че си в съзнание.

Стефани повдигна дистанционното с дясната си ръка.

— И още някой трябва да бъде уведомен — каза той.

Дани пусна ръката й и излезе навън в коридора, където заговори агента на „Магелан“.

— Докладвай в Атланта, че шефката е в съзнание — каза той. — Мисля, че ще се оправи.

Мъжът кимна, видимо облекчен.

— И си почини. Върви да закусиш. Аз ще я пазя, докато се върнеш.

— Смятате ли, че е редно?

— Опасността е далече, чак на другия край на страната. Нищо няма да се случи.

Мъжът се обърна и се отдалечи по коридора. Откъм стаята на сестрите не се забелязваше никакво движение, затова той се върна при Стефани, остави вратата да се затвори зад гърба му и отново седна до леглото.

— Ще повикам сестра след минута — каза тя. — А сега подръж още малко ръката ми.

Влизайки в асансьора, Даян си припомни думите на Дани Даниълс: „Една жена, която безумно обичам, се бори за живота си“. Същото й бе казал и човекът от Златния кръг, само че бе споменал и името на болницата. „Сибли“. И на пациентката. Стефани Нел. От „Информация“ й бяха дали номера на стаята на Стефани, защото бе излъгала, че е нейна сестра.

След като Даян избяга от апартамента на Алекс, не бе срещала никого. Но със сигурност вече бяха открили трупа на Тейсли Форсбърг и бяха повикали полиция. Но тя още имаше време. Асансьорът се изкачи до петия етаж. Вратите се отвориха и тя се озова в оживен коридор, пълен с медицински сестри и санитари. Следвайки обозначенията, тя тръгна към стаята, която я интересуваше. Пистолетът на Алекс тежеше в чантата й.

Една жена, която безумно обичам.

Думите на Даниълс. Но какво право имаше той да обича някого? Нима не бе съсипал всичко, към което тя се стремеше? И ако беше безсилна да направи нещо срещу Рицарите на Златния кръг, сенатор Дани Даниълс поне беше лесна жертва.

Една табелка показваше, че стаята на Стефани Нел се намира зад близкия ъгъл. Тя се приближи, зави и се спря, после се дръпна назад; право напред се виждаше Даниълс, който разговаряше с някакъв мъж.

Чудесно. И той бил тук. Тя рискува да надникне иззад ъгъла. След няколко секунди мъжът остави Даниълс и тръгна към нея. Тя се върна назад по коридора, докато забеляза отворена врата и влезе в една от стаите. Беше тъмна и в нея нямаше никой. Мъжът подмина и продължи пътя си. Тя го проследи с поглед, докато се скри зад ъгъла. Коридорът беше чист. Даниълс не се виждаше. Но тя знаеше къде би могъл да бъде.

Дани пристъпи към леглото.

— Казах на твоя човек да докладва в Атланта, че ще се оправиш. Ще кажа и на Котън, когато се обади. Всички се тревожехме за теб.

— Радвам се да чуя, че мислиш за мен.

— Не е само това и ти го знаеш. Аз те обичам.

Тя сякаш се изненада. Може би имаше право. Някога му беше трудно да изрече тези думи. Но очевидно вече не.

— Време е да бъдем наясно един с друг — каза й той. — Мислех си как предпочитам аз да съм в това легло. Не ти. Това беше гледка, която не искам повече да видя, докато съм жив.

— И аз те обичам, Дани.

Вратата се отвори. Той се извърна, очаквайки да види сестра или лекар. Вместо това при тях влезе Даян Шъруд. А в очите й той прочете нещо, което не му хареса. Особено след като превъртя ключа на вратата.

— Коя сте вие? — попита Стефани.

Даян извади от чантата си пистолет и го насочи.

— Това не е добре — промърмори на себе си Дани.

77

Ню Мексико

Малоун разглеждаше отрязаните под прав ъгъл сиви криле на ултралекия самолет, крехките му ъгловати опашни перки и задни стабилизатори. Всичко това бе свързано с ефирен скелет от метални тръби, върху които имаше монтирана една-единствена седалка с лостове за управление. Цялата конструкция наподобяваше огромно алуминиево водно конче. Той и преди бе пилотирал такива и бе прекарал не един блажен следобед, кръжейки ниско над пролива Йоресунд. Даваха се под наем на едно местно летище и той си бе поставил за цел да вземе няколко урока и да се научи да ги управлява. Този тук обаче беше донякъде различен от датските версии. Малко по-тежък, оборудван за изпълнение на издирвателно-спасителни операции.

Помощник-шерифите го бяха закарали до едно летище, където поддържаха цял авиопарк от тези летящи шезлонги. По пътя му обясниха, че те са най-бързият и лесен начин да се наблюдава огромната почти ненаселена територия, тъй като могат да изминават големи разстояния на ниска височина, както и да кацат и излитат практически навсякъде.

Малоун се пристегна с коланите за седалката и запали двигателя, който изкиха няколко пъти и забоботи равномерно. Вдигна крак от спирачката и насочи носа към голямата гола поляна. Подаде газ и оборотите на витлото се вдигнаха до максимума. Самолетът набра скорост и бързо се издигна във въздуха, подскачайки няколко пъти по коравата земя.

Рик Стам бе извлякъл наличната информация от вече откритите камъни и я бе сравнил със сателитни снимки на парка. Гората покриваше части от четири окръга и се простираше върху близо шест хиляди квадратни километра. Трябваше най-напред да стеснят търсенето. За целта използваха наученото от Дани Даниълс, че земите, някога притежавани от Ангъс Адамс, са ключът към загадката. За техен късмет, поземлените архиви бяха достъпни онлайн, което позволи на Стам да идентифицира верните 6000 декара земя. Северните територии на щата Ню Мексико някога били населявани от племето анасази, което бе оставило след себе си множество останки от сгради. От един момент нататък всичко това бе попаднало в ръцете на европейски колонизатори по силата на укази за безвъзмездно оземляване, издадени от испанското и мексиканското правителство. Националният парк датираше от 1908-а и носеше името на Кит Карсън, като земите на Адамс формираха ядрото му.

В шлемофона си Малоун имаше слушалки и микрофон за радиовръзка. Междувременно той бе съобщил на Стам за скритата картина, която бе видял в дневника на Адамс. За негово изумление, изобразената на нея църква все още съществуваше, макар и в руини; от другите три постройки бяха останали само основите, но всичко това се виждаше ясно на сателитното изображение във формата на триъгълник, точно както на рисунката върху Конския камък.

Покрай сградите минаваше река — един от многото ръкави на Рио Гранде, пресичащи „Карсън“ — и топографските карти показваха, че църквата се издига на една височинка, точно както бе изобразена на скритата картина. От „Смитсониън“ му бяха дали дори джипиес координатите, които той вече бе набрал в навигационната система на самолета.

Един от помощник-шерифите му докладва по радиото, че автомобилът с баща и син Брекинридж се движи към същата координатна точка. Очевидно Франк Брекинридж също бе виждал скритата картина или просто знаеше къде да търси. Малоун пита помощник-шерифа за старата църква, но човекът отговори, че никой в участъка не знае нищо за нея. Един от пазачите в парка обаче бил експерт по местна история и в момента се опитвали да се свържат с него.

От сто и петдесет метра височина Малоун поглъщаше с очи величествената гледка, която се разкриваше под него. Във всички посоки се виждаха ръждиви силуети на планински била, насечени от дълбоки клисури плата, долини, безкрайни горски масиви от бряст, трепетлика, ела и бор. Слънцето изпълзя над хоризонта, постепенно обагряйки планините Сангре де Кристо в характерния червен цвят, на който дължаха името си. Христова кръв.

Изведнъж чрез кръвната си връзка с Ангъс Адамс той се усети част от тази сурова красота. Без всякакви следи от цивилизация. Той летеше, стиснал лоста за управление между коленете си, с крака върху педалите на вертикалния стабилизатор. Управляваше по инстинкт, насочвайки самолета в желаната посока. Обичаше да лети, особено по този начин — почти като птица. Само да не беше шумът…

— Постъпи нова информация — каза гласът в ухото му. — Църквата съществува от осемнайсети век, но е била силно повредена от земетресение. Оттогава е полуразрушена. Поради високото си местоположение се използва за ориентир от планинари. Далече е от всичко друго и почти никой не се сеща за нея. Из Ню Мексико има стотици такива.

Но той още не бе чул онова, което всъщност го интересуваше.

— Как се нарича?

— През годините е имала различни имена, но ние тук й казваме Pasto al Norte.

„Пастирът от Севера“. Това вече му вършеше работа.

Касиопея беше застанала до колата, все още с вързани ръце, но поне дишаше хладния сутрешен въздух. Бяха се изкачили високо в планините и Проктър бе паркирал между две дървета на петдесетина метра от шосето. Той също бе слязъл да се разкърши и очевидно чакаше нещо, захапал цигара. Наоколо цареше тишина. Чакаха вече близо половин час, докато бавно се зазоряваше.

Касиопея дочу шум от двигател, който се приближаваше, и видя фаровете между дърветата. Вторият автомобил спря до тях. От него слязоха двама мъже. Един възрастен и един млад. Проктър се ръкува с възрастния, който представи младия като сина си Грант. Тя веднага направи връзката. Грант Брекинридж. Същият, който бе наел и изпратил онези тримата в къщата на Морз.

— Това ли е нашата федерална агентка? — попита по-възрастният Брекинридж.

— Касиопея Вит — представи я Проктър.

Старецът насочи обвинително пръст към нея.

— Допускам, че по нейна вина изгубихме онова злато във вана.

— Да се надяваме, че си прав.

Тя съзнателно го предизвикваше със сарказма си, като в същото време се питаше кога ли щеше да спре да им трябва. Тогава те просто щяха да я убият, а този момент едва ли беше толкова далече.

Проктър допуши цигарата си. После той и Грант отвориха багажника на колата, която я бе докарала от Арканзас.

— Хубаво е да се върнеш там, откъдето си тръгнал — каза старецът, като поглеждаше към просветляващото небе на изток и поемаше жадно чистия въздух.

Капакът на багажника се затръшна шумно. Проктър се върна, преметнал през рамо автоматична пушка. Грант носеше кирка и лопата.

— Да вървим да намерим онзи камък — каза старият Брекинридж.

Касиопея вече бе преценила, че е безсмислено да бяга. Затова се подчини и тръгна с тях. Изтръпването на ръцете и краката бе попреминало, макар вързаните китки и раменете да я боляха. Старецът тръгна напред между дърветата, следван от Грант, а Проктър беше последен, зад нея.

Нов шум наруши горската тишина. Нещо като протяжен вой. Непрекъснат. Идваше отдалече. Но се приближаваше.

78

Даян огледа сцената, която се разкриваше пред очите й. Болнично легло, в него жена горе-долу на нейната възраст, покрита с жици и тръбички. А до леглото бившият президент й хвърляше погледи, които не предвещаваха нищо добро.

— Значи затова се е провалил бракът ти? — обърна се тя към него. — А смееш да съдиш мен, да ме порицаваш. С какво си по-добър?

— Не твърдя, че съм.

Даян насочи пистолета към него. Жената в леглото се пресегна и го хвана за ръката; в този жест имаше толкова обич, колкото и готовност да бъде до него.

— Не съм си давал сметка колко си болна всъщност — каза Даниълс.

— Щях да съм по-добре, ако не си бе навирал носа в делата ми. Но ти не можеше да стоиш настрана. Такъв си лицемер. Също като Алекс. И двамата с нищо не сте по-добри от мен. Между другото, срещнах любовницата му.

— Къде?

— В апартамента на Алекс. Заварих я да чисти, сякаш си беше у дома. И я застрелях. С два куршума.

Шокът, изписан по лицето на Даниълс, й достави наслада.

— Убила си я?

— Надявам се — вдигна рамене Даян.

Дани изпитваше здрав респект към пистолета, насочен в корема му. Новината за Тейсли му бе подействала като юмрук. Много хора заплащаха висока цена за случващото се. Трябваше да направи нещо с тази жена. Но Стефани го стискаше за китката, сякаш искаше да му каже: Внимавай, не прави глупости. Той не смееше да отмести очи към леглото. Погледът му беше прикован в жената срещу него. С пистолет в ръката.

— Баща ми беше забележителен човек — каза Даян. — Умен, уважаван от всички. Ръководеше един от най-добрите музеи. Преди да умре, ме помоли да довърша започнатото от него.

— Да издириш трезора?

— Ако слушаш рицарите, това злато е тяхно. Само че не е. Те са били най-обикновени крадци. Съкровището принадлежи на онзи, който го открие.

— Един мъж вече загина. Една жена може би също вече е мъртва в апартамента на Алекс. Не ти ли стига пролятата кръв?

Морализаторският му тон я вбесяваше.

— Това е между теб и мен.

— Разбирам. Ти уби Алекс.

— И кое те кара да мислиш така?

— Видях видеозаписа. Предполагам, че ти също.

— Рицарите са влезли в контакт с теб?

— О, да. Разговарях лично с командира им, който ми обясни за теб и Алекс. Наблюдавали са ви. После ми показа и видеото. Не трябваше да го убиваш.

— С Алекс толкова си приличате! — възкликна тя, постепенно повишавайки глас. — И двамата сте самодоволни фукльовци, свикнали с властта, с раболепието на хората около вас. Алекс беше глупак. Също като теб. Никога в живота си не сте заемали категорична позиция.

— Аз бях президент два пъти.

— И какво постигна? С какво престоят на Дани Даниълс в Белия дом ще се запише в историята? Колко компромиса направи, за да постигнеш онова, което искаше? С колко различни интереси се наложи да се примиряваш?

— Достатъчно, за да си върша работата. И достатъчно, за да открия убийцата на моя приятел.

Дани нямаше никакво намерение да отстъпва. Ако тази жена бе решила да го убие, нека. Но той помнеше предупреждението на Стефани: от куршумите боли.

— Даян, всичко свърши. Не влошавай положението си.

— Върви по дяволите, Дани. Да вървят по дяволите и онези рицари. Баща ми ги мразеше и аз също.

— А тогава защо носеше кръст в кръг на шията?

— Това беше по идея на брат ми. Той искаше всички да се чувстваме като част от едно велико движение. Разбира се, жени никога не са били приемани за рицари. Сигурна съм, че и днес е така. Клуб за мъже. Само че аз научих Ванс какво да прави.

Стефани отново го стисна предупредително за ръката.

— Какво ще правиш с Ванс? — попита Даян.

— Той ще бъде спрян. Още тази сутрин.

— Не и ако си мъртъв.

Респектът му към пистолета се удвои. Тази жена бе убила веднъж. Може би два пъти. Какво й пречеше да го направи и трети път? Тя очевидно бе готова на всичко, за да постигне целите си. Подиграваше му се за компромисите, които бил правил. Но нейната представа за безкомпромисност включваше и убийство на опонента. За него тази възможност никога не бе съществувала.

— Мразя ви — изсъска тя. — Мразя ви с всяка клетка на тялото си.

Но в очите й Дани прочете опровержението на нейните думи.

— Не, ти не мразиш нас.

В зениците й проблесна гневна искра.

— Мразиш себе си.

79

Преведоха Касиопея през въжен мост, който минаваше над широка може би двайсетина метра река. Слънцето се беше вдигнало достатъчно над хоризонта, за да освети отсрещния бряг, където над короните на дърветата се издигаше каменна кула. Беше на билото на една височинка, заобиколена отдолу и отляво от развалините на три други сгради. След като стъпиха отново на твърда земя, те се изкачиха по склона до кулата и в подножието тя видя останките от църква. Протяжният вой в далечината още се чуваше и тя се зачуди какъв ли беше източникът му. Тримата похитители не я забелязваха; вниманието на стария Брекинридж беше изцяло погълнато от руините. Стените бяха порутени, прозорците бяха без стъкла, предната врата я нямаше. Част от гредите на покрива се бяха запазили; тя видя и следи от сравнително по-нови опити за укрепване на сградата.

— Pasto al Norte — каза старецът. — Тази църква е много стара. Навремето е имала друго име. La Capilla del Psalms. Параклисът на псалмите.

Касиопея се огледа и видя, че църквата действително се намира от северната страна на реката.

— Има ли това връзка с камъните? — попита тя.

— Ти знаеш за тях?

— Виждала съм Вещерския камък и знам, че има още четири.

— Грант, ако обичаш.

По-младият мъж свали раницата от гърба си и извади каменна плоча с форма на сърце, гравирана с фигури като онези, които бе видяла в Арканзас. Старецът се загледа в гравюрите; тя забеляза, че са и от двете страни на плочата.

— Това е Камъкът сърце, един от петте. Той е абсолютно необходим за откриването на трезора, понеже без него можеш да се луташ из тези планини с десетилетия в търсене на крайната точка.

Старецът стовари с всички сили камъка върху една подаваща се изпод земята канара и той се пръсна на парчета и прах.

С тока на обувката си той раздроби по-едрите части на дребен чакъл.

Грант до последния момент се бе надявал, че баща му ще промени решението си.

— Ти току-що каза, че без този камък никой не може да намери трезора. Как смяташ ти да го направиш?

— Не смятам. Не и за момента. Но ще направя така, че други да го намерят, когато му дойде времето.

— Ти знаеш къде е, така ли?

— Разбира се. Аз съм страж. И както ти казах, сине, ти никога не можеш да бъдеш един от нас. Защото си алчен. Ние пазим златото. Нищо друго. То не е наше, че да го вземем, когато решим.

На Грант му писна от проповеди.

— Това злато е на онзи, който пръв го намери.

— Тук грешиш — каза Франк. — Винаги сме го пазили и ще продължим да го пазим от такива като теб.

— Нямаш намерение да ми платиш нищо.

— Нито цент.

Чак сега той разбра защо Франк го бе довел до тук и това го изправи пред дилема. Нямаше оръжие. Бе се озовал насред нищото с баща си и още някакъв мъж, който размахваше автоматична пушка. Би могъл да използва тази жена за съюзник, понеже тя вероятно не знаеше кой е и какво бе извършил. А Грант би могъл да използва невежеството й в своя полза, за да се измъкне от тук. В едно нещо той не се съмняваше. Не само нейният живот беше в опасност.

Касиопея усещаше раздора между баща и син. Воят на далечен двигател бе утихнал, сякаш източникът му се бе отдалечил.

— Следвайте ме — каза Брекинридж.

Те влязоха в старата църква. От каменната облицовка не бе останало нищо; малкото цели стени бяха оголени до тухла. В далечния край имаше нисък подиум, указващ мястото на олтара. През липсващата стена на абсидата откъм изток нахлуваше слънчева светлина.

— В края на деветнайсети век един човек на име Ангъс Адамс е притежавал църквата и всичката земя около нея. Адамс бил умен. Създал трезора и съставил картата на камъните. Служил доблестно на ордена и скрил тук Камъка Алфа.

— Откъде знаеш всичко това? — попита Касиопея. — Аз си мислех, че е тайна.

— Прекарах целия си живот в изучаване на подробностите. Но имах и достъп до информация, която никой друг не притежаваше. „Смитсониън“ изследва от много време тези камъни. Предполагам, че е искал да се добере до златото. Може би и Адамс е искал да го завещае на института. Защо иначе да връща ключа и дневника си на Джоузеф Хенри?

Тя нямаше представа какво има предвид, но синът му очевидно разбираше.

— Аз успях да прочистя архивите на „Смитсониън“ — каза старецът. — Макар че моят скъп син и приятелката му се опитаха да ме изиграят. Разбирам, че си виждала Вещерския камък. Спомняш ли си изображенията?

Касиопея помнеше символите, които сякаш излизаха от човешката фигура в роба, подредени в строго определена последователност. Най-напред имаше един кръст.

— Първо имаше една църква — отвърна тя. — Кръст в правоъгълник.

— Правилно.

— После имаше цифра 4 в сърце, следвана от 8, N и P.

— Цифрите и буквите са препратки към дневник, който Адамс е написал и е завещал на „Смитсониън“. Ако притежаваш дневника, Конският камък се превръща в ключ. Покажи й.

Грант показа дисплея на мобилния си телефон; на него се виждаше снимка на друг камък с голяма фигура на кон.

— Трите точки горе вляво са трите разрушени постройки под нас. Погледни през този прозорец.

Касиопея пристъпи към прозореца и хвърли поглед навън. Между дърветата видя, точно в центъра на триъгълника, образуван от трите сгради, купчина камъни.

— Това някога е било корито за водопой — каза старецът. — Оттук и конят върху камъка. Върху коритото са издълбани цифрите едно-осем-четири-седем, които някога са били изписани и вътре в църквата. Това има отношение към някогашното название на този храм: Параклисът на псалмите. Единственият псалм с четирийсет и седми стих е Псалм осемнайсет. Знаеш ли случайно какво гласи?

Тя поклати глава.

— „Бог, Който мъсти за мене, Който ми покорява народите.“ Твърде на място, не смяташ ли?

Тя не отговори.

— Ангъс Адамс е построил конското корито — каза Брекинридж. — Като е вградил в него Камъка Алфа. Някога отгоре е имало за връх камък с конична форма, наподобяващ шапката на фигурата върху Вещерския. Аз го махнах, когато го открих през седемдесет и втора. След това реших да кача камъка тук, което сторих сам една нощ. По онова време тези места бяха много по-откъснати от света и по-малко посещавани.

— А защо просто не го унищожи? — попита Касиопея. — Както направи с другия току-що.

— Защото по онова време все още си мислех, че може да влезе в работа. Сега си давам сметка, че съм грешал.

Брекинридж пристъпи до един от ъглите на църквата и коленичи върху напукания под. Трева и бурени растяха между правоъгълните плочи. Старецът даде знак с ръка и синът му започна да удря с кирката фугите около една от плочите, докато я разхлаби. В това време Проктър държеше под око Касиопея, като често хвърляше и по един поглед навън през прозореца. Грант коленичи и обърна плочата. Върху обратната й страна бяха гравирани знаци.

Старецът махна с ръка засъхналата пръст от камъка.

Той посочи вълнообразната линия, която пресичаше цялата му ширина.

— Това е реката там долу. А това — той заби пръст върху едно кръстче под реката, до нещо като тостер — е тази църква тук. Пресечете реката, минете през следващите седемнайсет и ще стигнете до трезора.

Малоун прелетя над билото на нисък хълм. Въздушната струя покрай лицето му го охлаждаше, помагаше му да мисли. Беше минал над няколко такива, някои увенчани със скалисти ридове, и теренът под него ту се издигаше, ту пропадаше като влакче на ужасите в увеселителен парк. Следвайки указанията на джипиеса, след поредното било той видя развалините.

Малко встрани и на запад Малоун забеляза две коли, паркирани под разперените корони на стари дървета, после река с въжен мост. Наведе лоста на една страна и насочи самолета към църквата; отгоре ясно се виждаха останките на три сгради, образуващи триъгълник, а в геометричния му център имаше още някаква малка каменна конструкция.

Той реши да огледа още веднъж мястото по-отблизо. За целта слезе на сто метра височина.

Касиопея чу приближаващия се шум на двигател и реши, че е някакъв малък летателен апарат. Надяваше се пилотът да е неин човек; нещо й подсказваше, че е така. Този път шумът привлече вниманието и на Проктър, който изтича навън и заоглежда небето. От юг се задаваше малък самолет; летеше на не повече от сто метра височина и се носеше право към църквата.

— Свали го! — заповяда Брекинридж.

Проктър зае позиция за стрелба. Автоматичната пушка беше с голям калибър, заредена с тежки патрони. Способни да причинят сериозни щети.

80

Опитите за психоанализ на Дани довеждаха Даян до ярост. Последното нещо, от което имаше нужда или желаеше, бе неговото мнение.

— Млъквай! — кресна тя. — Мразя те!

— Вярвам й — промърмори Стефани Нел.

— Ти наистина ли обичаш този идиот? — попита тя жената в леглото. — Съмнявам се. Той е един измамник. Нищожество. Какво изобщо е постигнал, освен да излъже хората да го изберат?

На вратата плахо се почука. После още веднъж.

— Питай какво искат — нареди Даян на Даниълс.

— Майната ти.

Отговорът му не й хареса. Даян премести дулото към Стефани Нел. Дани направи крачка встрани и я закри с тялото си.

— Мога да застрелям първо теб, после нея. Не е проблем.

На вратата отново се почука, този път по-решително.

— Какво има? — извика Даниълс.

— Отворете вратата — чу се женски глас. — Трябва да прегледаме пациентката.

— Нищо й няма. Искаме да останем насаме няколко минути.

— Настоявам да отворите вратата!

Погледът на Даян подсказваше на Даниълс какво да направи.

— Казвам ви, вървете си! Ще отворя след малко.

— Мога да си отключа и сама.

Даян поклати глава.

— Моля ви, не го правете — отвърна той. — Само още няколко минути.

Времето й изтичаше. Трябваше да приключи с това.

Стефани лежеше в болничното легло и наблюдаваше реакциите на Дани. Даян Шъруд бе поела сериозен риск, идвайки тук, но очевидно тя беше напълно извън контрол. Бе убила съпруга си и кой знае кого още. Сега заплашваше да убие нея и бившия президент. Очевидно последиците от действията й вече нямаха никакво значение за нея.

С лявата си ръка Стефани стискаше дясната китка на Дани, но когато пистолетът се насочи към нея, той се дръпна и сега стоеше като жив щит на пътя на куршумите. Не му липсваше кураж, трябваше да се признае. В дясната си ръка тя все още държеше дистанционното устройство, с което се викаше дежурната сестра и командваше осветлението в стаята. Проблемът й обаче бе как да натисне желания бутон, без да гледа. От мястото, където бе застанала Даян, дистанционното не се виждаше и тя можеше да натиска бутоните един след друг, докато светлините угаснеха, но с това щеше да изненада и Дани. И евентуално да му струва един куршум в корема.

Тя се гордееше с ясната си мисъл, особено след толкова време в безсъзнание. Но адреналинът бучеше във вените й.

Дани не мърдаше от заетата позиция между Даян и Стефани.

— Е, добре, разкарах я — каза той. — Сега какво?

За жалост, разстоянието между него и пистолета беше все още достатъчно голямо, за да може Даян да реагира на всяко движение. Ако залегнеше, куршумът щеше да улучи Стефани. Затова той остана неподвижен, затаил дъх, както когато наблюдаваше поредния елен да се прокрадва между дърветата.

Щастието се усмихва на търпеливите.

Съзнанието на Даян беше изпълнено с мрачни мисли. Както в деня на развръзката с Алекс и срещата с онзи рицар. А сега още един мъж й се бе изпречил на пътя. Докога?

Отново се почука.

— Настояваме да отворите вратата!

Този път гласът беше мъжки. Отново мъж се намесваше в живота й. Стига толкова.

Даян вдигна пистолета и изстреля куршум в тавана.

— Вървете си! — изкрещя тя. — Незабавно!

* * *

Дани замръзна на място. За миг си бе помислил да се хвърли към нея, но тя бързо свали пистолета надолу, насочен право в гърдите му. Поне хората отвън вече знаеха за проблема. Макар че каква полза от това? Ръката на Стефани отново го улови за китката и я стисна два пъти.

Сигнал ли беше това? Какво ли бе намислила?

Стефани стискаше дистанционното. Ако можеше да потопи стаята в мрак, това щеше да даде на Дани секунда-две, за да се хвърли напред и да изтръгне пистолета от ръцете на тази жена. Проблемът идваше оттам, че нямаше как да му съобщи за плана. Надяваше се с докосването си да му подскаже, че се готви да направи нещо.

Даян Шъруд трепереше от ярост, но очите й бяха по-скоро тъжни, отколкото гневни, а в погледа й се четеше объркване.

— На колене! — изкомандва тя Дани.

Той не помръдна.

— Няма да повтарям.

Заповедта бе изречена съзнателно с тих глас, сякаш тя го предизвикваше да откаже.

— Направи го — каза му Стефани.

Дани погледна към нея и тя изви очи вдясно, сякаш му сочеше нещо. Той проследи погледа й и видя дистанционното. Не знаеше какво бе намислила, но без съмнение се готвеше да предприеме нещо. И той бавно коленичи на пода. Стефани се готвеше да угаси осветлението, когато забеляза нещо зад гърба на Даян. Топката на вратата бавно се завърташе. Някой се опитваше да отключи.

Най-после Дани Даниълс застана точно там, където искаше Даян. Тя пристъпи напред и опря пистолета в челото му. Той я гледаше в очите без сянка на страх. Беше го принудила да падне на колене, но погледът му й казваше, че още не го е победила. Което само я вбеси допълнително. Давайки й кураж да дръпне спусъка.

81

Малоун прелетя над изоставените развалини. От църквата на билото се виждаха хиляди декари хълмиста земя, някога принадлежала на семейството му. За негово учудване, и от църквата, и от другите три сгради беше останало повече, отколкото бе очаквал да види — частично запазени стени, върху които се виждаха дори останки от покриви. Около основите бяха израснали могъщи дървета. Гледката не беше толкова пасторална и завършена като изображението на скритата картина, но определено това беше мястото. Той слезе още по-ниско, когато видя от църквата да излизат четири човешки фигури.

Трима мъже. И една жена. Касиопея. Слава богу! Но той веднага забеляза и друго: ръцете й бяха изпънати отзад на гърба, сякаш вързани. Единият от мъжете се скри между дърветата, докато другите двама останаха при Касиопея. Той видя, че единият е възрастен, а другият — значително по-млад. Баща и син Брекинридж.

Трябваше да търси място за кацане. Отгоре не можеше да помогне с нищо.

Касиопея оценяваше ситуацията и избираше варианти за действие. Проктър готвеше пушката за стрелба. Старецът бе извадил пистолет и я държеше на прицел, но тя забеляза, че погледът му отскача нагоре, към небето. Грант беше застанал леко вдясно от нея, без оръжие, като поглеждаше ту към Проктър, ту към самолета. Проктър бе заел позиция зад дънера на едно дебело дърво, като вероятно се готвеше да излезе на открито, когато самолетът вече беше твърде близо, за да завие встрани. Маневреността му беше силно ограничена, а скоростта — малко по-голяма от тази на охлюв.

— Да не си помръднала — каза старецът, без да сваля пистолета.

Как ли пък не. Самолетът вече беше на няколкостотин метра и се снижаваше, за да мине ниско над тях. Проктър излезе от укритието си, коленичи и насочи пушката. Касиопея изрита стареца в гръдния кош с десния си крак. Той залитна напред и тя изби с нов ритник пистолета от ръката му. После, без да чака и секунда, се извъртя и заби тока на левия си ботуш в чатала на сина, който се преви от болка.

През цялото време вниманието на Проктър бе заето със самолета. Той откри огън.

Малоун забеляза човешката фигура, която се бе скрила между дънерите на дърветата, да се появява отново. Беше мъж с пушка в ръка. Видя и как Касиопея обезвреди двамата мъже, застанали близо до нея. Мъжът с пушката беше коленичил и се целеше в него. Проехтяха изстрели. Куршуми изсвириха във въздуха. Той сграбчи лоста и понечи да направи остър завой, но се чуха още изстрели и нещо изпука.

Касиопея се затича напред и се блъсна в Проктър. Стрелбата престана.

Той се претърколи на земята и понечи да скочи върху нея, но тя го изпревари и стовари един ритник в челюстта му, с което го просна по гръб. Нямаше повече време за губене; с вързани ръце едва ли щеше да се справи с трима мъже. Затова побягна. И в този миг чу отгоре ужасния звук от давещ се самолетен двигател.

Малоун изобщо не усещаше лоста в ръцете си. Никакъв натиск, никаква съпротива. Както и да го буташе и дърпаше, резултатът беше нулев. Носът на самолета клюмна надолу и цялата конструкция се затресе. После, също така внезапно, лостът отново зацепи. Двигателят кашляше и се давеше, сигурно улучен от куршум, затова той го угаси изцяло и с помощта на лоста и елероните продължи да лети като безмоторен самолет. Хоризонталният стабилизатор бе излязъл от строя, вероятно поради скъсан обтегач. Самолетът се мяташе като хвърчило в утринния въздух, с мъка успявайки да следва зададената посока. Десният кормилен педал потъваше докрай, но, за щастие, левият работеше и с негова помощ той свали самолета близо до земята. От пръстите на краката нагоре по прасците му пълзяха ледени тръпки; обземаше го паника.

Короните на дърветата се приближаваха бързо. Той реши да ги използва за смекчаване на удара. С малко късмет първите две-три щяха да убият скоростта му. Ако не, от този полет със сигурност щяха да му останат белези.

Грант се бореше с надигащото се чувство на гадене; краката му бяха омекнали. Онази кучка го беше изритала с все сила в слабините и болката беше адска. С огромно усилие на волята той успя да се изправи на колене. Проктър също се възстановяваше, опитваше се да се изправи на крака, оглеждаше се за пушката.

— Върви да я намериш — изрева баща му, още проснат на земята. — И я убий!

Проктър грабна оръжието си и хукна след нея. Баща му изглеждаше още зашеметен. И тогава Грант се сети за пистолета. Който Вит бе избила с ритник от ръцете на стареца.

Той огледа напуканата земя и го откри, после допълзя до него и го сграбчи. Грант вече притежаваше Камъка Алфа и макар Сърцето да не съществуваше, изображенията по него се бяха запечатали в съзнанието му и щеше някак да ги възстанови на хартия, а освен това знаеше и изходната точка. Тук. Даян щеше да измисли останалото. Тя беше умна жена, освен това бе готова на всичко за него. Какво от това, че бе проникнал в апартамента на Алекс и бе задигнал ключа? Винаги можеше да се оправдае с баща си. И нямаше да е далече от истината.

Грант насочи пистолета. По очите на баща си видя, че старецът разбира какво ще се случи. Нямаше повече какво да си кажат.

И той го застреля в главата.

82

Дани се питаше защо Стефани се колебае да предприеме нещо. Положението му беше рисковано, а той не бе свикнал да се чувства безпомощен. Дулото на пистолета се притискаше в главата му. И тогава видя отговора зад гърба на Даян. Топката на бравата бавно се завърташе. Даян не подозираше какво става, но той виждаше ясно всичко, включително лицето на агента на отряда, който надничаше отвън.

— Май вече не си такъв храбрец, а? — каза Даян, като побутна главата му назад с дулото.

Ако и този път му се разминеше, щеше да е на косъм.

* * *

Стефани срещна погледа на агента си и леко повдигна дистанционното нагоре, за да му даде знак какво смята да направи. Даян Шъруд нямаше представа, че някой е проникнал в стаята. Освен това никой не можеше да каже как ще постъпи, а опряният в главата на Дани пистолет им напомняше да бъдат предпазливи.

Тя му изпрати указанията си с поглед. С финес. Не с груба сила. Агентът кимна, разбрал посланието. Елементът на изненада беше на негова страна.

Тя натисна бутона на осветлението.

Даян не можеше да повярва на късмета си. Току-що бе принудила Дани Даниълс да коленичи пред нея. Време беше да му тегли куршума. А дали да убие и жената после? Защо не? И тогава светлината угасна.

Стефани чу изстрел и отново натисна бутона. Лампите в стаята светнаха. Тя не знаеше какво да очаква; последно беше видяла пистолета, опрян в главата на Дани. Но на килима лежеше Даян Шъруд с кървяща рана в гръдния кош.

Дани се пресегна, провери за пулс и поклати глава.

— Много демони се гонеха в главата й.

Той се изправи на крака.

— Стаята да се отцепи — нареди Стефани на агента. — И повикай полиция.

Мъжът кимна и се оттегли, като затвори вратата след себе си.

— Не бих казал, че ми е жал за нея — каза Дани. — Тя уби мой приятел и си получи заслуженото.

Стефани нямаше какво да възрази.

— Трябва да се погрижа за Тейсли. Редно е да уведомим полицията. Може да се нуждае от помощ.

— Имаш и друг проблем за решаване — напомни му тя, влизайки в ролята си на глава на разузнавателна агенция.

Той погледна часовника си.

— Наближава девет. Права си. Трябва да се справя и с Лушъс Ванс.

Касиопея бягаше между дърветата надолу по склона. Докато минаваше покрай каменното корито, зад гърба й се разнесе изстрел, но покрай нея не изсвири куршум. Възможностите й за действие бяха ограничени. Имаше само малка преднина пред тримата мъже, които бе оставила до църквата. Воят на самолетния мотор бе престанал и тя се запита дали Проктър не го е свалил. За жалост, сега не беше моментът да се тревожи и за него. Главната й грижа бе да се махне по-далече от тук.

В далечината тя видя въжения мост, който щеше да я отведе обратно при колите, но те нямаше да й бъдат от голяма полза, докато ръцете й бяха вързани. Пък и на моста щеше да бъде лесна мишена за Проктър.

Запенената река долу обаче…

Това като че ли беше единственият й шанс. Тя бе забелязала на идване, че реката изглежда плитка, а течението й — достатъчно бързо, за да я отнесе надалече, извън обхвата на Проктър и пушката. Можеше да плува с крака, като се придържа максимално близо до брега, за да не се удави. Рисковано, наистина. Но за предпочитане пред сегашната й ситуация.

Тя се приближи до брега на реката и погледна надолу. До водата на десетина метра под нея се спускаше стръмен каменист склон, обрасъл с бурени и шубраци, които осигуряваха известно прикритие, но правеха пътя надолу по-коварен.

Тя се обърна и видя Проктър, който в този момент се подаде иззад дърветата. Той също я видя и вдигна пушката. Нямаше избор. Тя скочи и се затъркаля надолу. Покрай нея рикошираха куршуми като плоски камъчета, хвърлени по повърхността на езеро. Устата, носът и очите й се напълниха с прахоляк; закашля се. Тя се блъсна в един издаден камък. Светът около нея се преобръщаше, небето се въртеше над главата й. Реката бучеше само на метри по-надолу, но до там се издигаха още обли камъни, образувайки малък каньон между шубраците. Проктър всеки момент щеше да я настигне.

Тя се изправи на крака, заспуска се надолу по склона и се хвърли към най-близкото укритие. Устата и гърлото й бяха пълни с прах и тя започна да плюе, за да не се задави. За момента скалите я закриваха от куршумите на Проктър. Тя продължи да се спуска надолу към реката.

Отново се посипаха куршуми. Тя спря. Лицето й беше покрито с пот. И тогава чу звука. Ниско, гърлено ръмжене. Повдигна глава и видя източника. Една пума.

Дани си тръгна от стаята на Стефани с пристигането на полицията и ФБР. Трябваше да уведомят Бюрото, защото в инцидента бе замесен сенатор. Не че той имаше нещо против да е отново център на внимание. А и смъртта на Даян му бе дошла тъкмо навреме. Бе сигнализирал за стрелбата в сградата на Алекс, но от полицията вече знаеха. Малко по-късно му се обадиха, за да му съобщят, че Тейсли Форсбърг е била намерена мъртва. Новината разби сърцето му. Колкото и да бе държал да я държи настрана, тя сама се бе намесила. Самообладанието, резултат от десетилетия служба на изборни длъжности, сега му бе нужно повече от всякога.

Придържай се към плана. И си върши работата.

Комисията за правилниците към Камарата на представителите трябваше да се събере на заседание в десет. Разполагаше с четирийсет и пет минути дотогава. Той знаеше от личен опит, че политиците са като пингвини, които влизат в морето. Цялото ято се събира на ръба на ледения блок, но никой не смее да скочи пръв. Накрая един се престрашава и всички тръгват след него. Ако един се поколебае да го направи, всички спират и процесът започва отначало. Ванс ги бе завел до ръба и бе скочил. Сега останалите трябваше да решат дали да го последват или не. Ванс ги бе накарал да повярват, че са в безопасност. Но Дани се готвеше да промени това.

Той намери тихо място, извади телефона и набра номер. Беше на председателя на Камарата, който началничката на кабинета му бе осигурила малко след посещението му в „Уилърд“. В ухото си чу сигнал за звънене. Веднъж. Втори път. После гласът на Ванс.

— Кой се обажда?

— Дани Даниълс.

— Май не бива да се учудвам, че отново успя да ме откриеш. Какво според теб имаме още да си кажем?

— Даян Шъруд е мъртва.

Тишина. Накрая Ванс каза:

— Слушам те.

Касиопея замръзна на място.

Голямата котка тежеше поне петдесет килограма и си беше направила леговище на три метра над главата й върху един огромен камък. На лицето й бе изписано надменно безразличие, едва ли не самодоволна усмивка; внушителните й лапи бяха лениво изпружени напред като на домашно коте. Касиопея си заповяда да не мърда, като дори забави дишането си. Тя знаеше, че дивите котки ловуват нощем и тази едва ли щеше да е тук точно сега, сред шума и изстрелите, ако коремът й беше пълен. Най-вероятно беше заела позиция в очакване нещо вкусно да дойде рано сутрин да пийне вода от реката. Освен това й бяха казвали, че движещата се плячка предизвиква любопитство. А неподвижната повелява предпазливост. Затова, видиш ли голяма котка, не бягай. Никога.

Тя преглътна, опитваше се да не движи дори лицевите си мускули. Сърцето й биеше в ушите. Някъде горе, отвъд скалите, се чуваше шум от приближаващи се стъпки. Проктър идваше към нея. Пумата помръдна с уши не за да прогони някое насекомо, колкото като знак, че и тя бе чула шума. Касиопея се питаше дали сега, когато пумата е изцяло нащрек, миризмата на собствения й страх ще отклони вниманието й от приближаващата се нова възможност. Или животното щеше да се задоволи с нещо по-лесно? Озовало се по чудо точно под носа му?

83

Грант вървеше към мястото, където се бе разбил самолетът. Трябваше да види сметката на пилота, докато Проктър се занимаваше с жената. После щяха да изхвърлят труповете в реката, която щеше да ги отнесе, така че никой да не може да каже със сигурност къде са умрели. Самолетът бе прелетял без двигател над короните на дърветата и Грант бе чул трясъка от последния му удар в някаква преграда.

Той отново си бе възвърнал командването. Баща му го нямаше вече, Бог да го прости и на добър му час. Вече разполагаше с достатъчно парченца от мозайката, които Даян с лекота щеше да му сглоби. Освен това си бе върнал церемониалния ключ, пребърквайки трупа на баща си. След като приключеха с тези двамата, щеше да доведе Даян тук. Заедно щяха да решат загадката и да намерят трезора. Единствената пречка можеше да бъде орденът; той вече знаеше, че те съществуват и наблюдават всичко. Просто трябваше да бъде внимателен.

През короните на дърветата проникваха плахи слънчеви лъчи. Той забеляза останките от самолета, заплетени в клоните на величествен бор. Пилотът по чудо бе успял да избегне удара в земята. Той се приближи и огледа откритата кабина. Седалката беше празна, предпазните колани висяха разкопчани, от дълъг кабел на пет-шест метра нагоре във въздуха се полюляваха слушалки. На земята имаше шлемофон.

Той застана нащрек. Къде ли беше пилотът?

Малоун бе приземил самолета, използвайки короните на дърветата, за да убие скоростта и да смекчи удара. Кацането можеше да е и по-меко, но ултралекият летателен апарат бе оправдал името си, закрепвайки се в клоните на бора. Макар и надолу с главата, той бе успял да свали шлемофона, да се освободи от коланите и да слезе невредим на земята. Въоръжен беше с берета. Предполагаше, че някой ще дойде да го търси, затова бе заел позиция зад дънера на един от боровете и сега наблюдаваше приближаването на късо подстригания млад мъж. Беше същият от Залата с вкаменелостите. Грант Брекинридж. Точно този, който му трябваше.

Грант усещаше, че някой го гледа. Накъдето и да се обърнеше, вековни дървета се издигаха към небето, закриваха слънцето, хвърляха плътни сенки. Усещането бе подобно на онова, което бе изпитал в Кентъки преди месеци, когато разчиташе знаците по дънерите, търсейки един от тайниците със злато. Тогава си бе наумил, че някой от стражите го наблюдава, но никой не се бе появил и той благополучно бе изкопал монетите.

В далечината отекна изстрел. Най-вероятно Проктър бе застрелял жената. Трябваше да приключи с тази история.

* * *

Малоун наблюдаваше жертвата си. Този човек бе прострелял Стефани Нел без угризение. Положението не беше добро. Но остана скрит зад дървото, като бавно се местеше така, че с приближаването на Грант дънерът да остава между тях. Изчака, докато врагът отмина, после пристъпи след него и насочи оръжието си. Сухото изщракване беше красноречиво. Брекинридж се спря, но не се обърна.

— Знаех, че си някъде наоколо.

На Малоун не му беше до приказки.

— Хвърли пистолета.

— Познавам гласа ти. Ти си онзи същият от музея.

— За човек с такъв развит слух си доста непослушен.

— Ти от федералните ли си?

— Как мислиш?

— Може да си и от Рицарите на Златния кръг.

— Те са ти най-малкият проблем в момента.

Малоун го държеше на мушка. Този идиот май наистина си въобразяваше, че може да го надхитри. Очевидно до един момент му бе вървяло, колкото да си повярва, че е непобедим. Убийството на Мартин Томас, откриването на Камъка от Пътеката, прострелването на Стефани, задигането на Камъка сърце. Нелоша серия, макар понякога картите да бяха белязани срещу него.

Малоун реши да пробва още веднъж.

— Хвърли. Пистолета.

Грант държеше пръста си на спусъка. Обърнеше ли се веднъж, щеше да разполага с по-малко от секунда. Надеждата му бе, че този човек, макар и въоръжен, няма да има куража да го застреля. Разбира се, когато стане напечено, когато почувства опасност за живота си, всеки би могъл да убие. Но ако не правеше резки движения и действаше внимателно, може би щеше да приспи бдителността му и да го гръмне, преди мъжът да е разбрал какво го е сполетяло.

После и Проктър. Ако пък успееше да разсее този тук, може би Проктър щеше да му се притече на помощ и да реши проблема вместо него. Той чу повторната заповед да хвърли оръжието. Но не се подчини. Започна бавно да се обръща.

Малоун разбираше, че мъжът го изпробва. Това им беше проблемът на такива като него: не знаеха кога е моментът да се откажат. Брекинридж бавно се обръщаше, сякаш възнамеряваше кротко да пусне пистолета на земята и да се предаде. Дясната му ръка стискаше оръжието, докато лявата бавно се повдигаше нагоре. Маневра за отвличане на вниманието. При това доста нескопосана. Малоун реши да му даде докрай възможност, като се надяваше мъжът да не го разочарова. Както и стана.

Брекинридж рязко повдигна дясната си ръка. Но не стигна до хоризонтално положение. Малоун стреля. Куршумът проби кръгла дупка в челото на Брекинридж и излезе през тила му сред струя кръв и мозъчна тъкан. Смъртта настъпи мигновено, тялото падна на земята. Той свали пистолета надолу.

— Това беше за Стефани.

Сега трябваше да мисли за Касиопея. И той побягна обратно към руините.

Касиопея лежеше на каменистата земя; пумата не отделяше поглед от нея въпреки приближаващите се стъпки на Проктър през каменния лабиринт. Голямата котка ги бе чула и мускулите й за миг станаха напрегнати, после се отпуснаха. Животното бавно се изправи на крака.

Касиопея не помръдваше, затаила дъх.

— Бъди добро коте — промърмори тя, опитвайки се да овладее треперенето на гласа си.

Не виждаше спасение и от двете опасности. Можеше само да гледа случващото се. Проктър излезе иззад една скала, стиснал пушката с две ръце като ловец, който отива на сафари.

— Ти ми спести носенето на трупа ти до реката — заяви той, като я видя.

Пумата изръмжа. Той я чу и изстреля един куршум, който рикошира от скалата близо до главата й. Голямата котка побягна.

— Би било жалко да убия нещо толкова красиво — каза той. — За жалост, по отношение на теб не изпитвам подобни угризения.

Малоун откри трупа на Франк Брекинридж. Старецът бе загинал от огнестрелна рана. Това означаваше, че са останали само Касиопея и другият мъж. Но къде бяха? Той чу изстрел. Не беше далече. Някъде към реката. Той тръгна нататък, следвайки неравната камениста пътека. Горе в небето се обади лешояд, носен от първите за деня топли въздушни течения. Лошо знамение?

Касиопея винаги се бе питала кога ще настъпи краят. Много пъти бе предизвиквала съдбата, поемайки рискове, каквито повечето хора избягваха с цената на всичко. Но сега вече положението й беше наистина тежко — заклещена между тези огромни камъни, с реката зад гърба си, а на няколко метра от нея — въоръжен мъж.

— Нали разбираш — каза Проктър, — че това не е лично отношение?

— За мен е.

— Може би си права — изсмя се той.

— Вече не съм ви полезна?

— Боя се, че не. Пилотът на самолета вероятно е мъртъв и скоро ти ще отидеш да му правиш компания. След което ние, рицарите, отново ще потънем в забвение.

Ако пилотът беше Котън, тя имаше основания да вярва, че се е отървал. Защо не? Та той беше Харолд Ърл Котън Малоун! Най-добрият човек, когото бе познавала. И тя реши да направи нещо изненадващо. Нещо, което не бе правила от дете.

Малоун чу писъка. Силен. Пронизителен. Съвсем наблизо. При реката. Понеже Касиопея беше единствената жена на километри наоколо, това можеше да бъде само тя. Той се затича нататък.

Касиопея продължаваше с цирковия си номер, преструвайки се на смъртно уплашена, за да печели време.

— Очаквах повече смелост от теб — каза Проктър.

— На никого не му се умира.

— Е, сигурно. Но на теб ти е дошло времето.

— Няма ли как да се споразумеем? Както ми каза, жените са готови на какво ли не, когато са поставени натясно.

— Не и този път — поклати глава той и насочи пушката.

Касиопея имаше своите угризения, но не много. Бе живяла живота си по своя начин, при своите условия и не се оплакваше. Бе минала през възходи и провали, през грешки, нещастия и големи успехи. Най-много я беше яд, че с Котън няма да могат да довършат онова, което бяха започнали. Но тази битка бе приключила. Още можеше да скочи в реката, но Проктър просто щеше да я застреля. С вързани ръце щеше да бъде плаваща мишена. Явно наоколо нямаше жива душа, която да чуе писъците й. Хитрият й ход не бе успял. Затова тя изостави престорения страх, изправи се на крака и погледна дулото на пушката.

— Е, хайде де! Какво чакаш, дръпни спусъка!

— Никога не е лесно да убиеш човек — каза той. — Но понякога е необходимо.

Тя затвори очи. Отекна изстрел. Но тя не усети куршум да се забива в тялото й. Вместо това Проктър залитна напред, ударен от нещо в гърба. Тресна втори изстрел и главата му се пръсна от тежкия куршум. Тялото му се олюля и се строполи на каменистата земя. Тя изтича напред, заобиколи канарите, които закриваха погледа й, и видя Котън, застанал на ръба на скалистия бряг.

Господи, колко го обичаше!

— Добре ли си? — попита той.

— Вече да.

Тя се изкачи и го целуна страстно.

— Мислех си, че всичко свърши.

— Никога.

— Надявах се да чуеш писъка ми.

— Имаш късмет, благодарение на мен се отърва.

Беше прав. Макар в последно време по-често да се бе случвало обратното.

— Време беше да ми върнеш услугата.

— Не споря.

Той извади джобно ножче и преряза въжетата, с които беше вързана. Ръцете я боляха, пръстите й бяха изтръпнали и трудно се сгъваха. Касиопея ги протегна нагоре към небето.

— А какво става с баща и син Брекинридж? — попита тя.

— И двамата са мъртви.

— Благодарение на теб ли?

— Само онзи, който трябваше.

— Значи историята приключва?

— Не точно — отвърна той.

Касиопея знаеше какво има предвид.

84

Национален парк „Карсън“

Неделя, май

Малоун стоеше до старото конско корито, построено, както вече знаеше, от Ангъс Адамс. От последното кръвопролитие бяха минали два дни; с Касиопея бяха прекарали единия от тях в интернет връзка със Замъка и Рик Стам, докато хората му сглобяваха петте камъка в една цялостна цифрова мозайка:

Касиопея му бе показала Камъка Алфа, който Франк Брекинридж бе извадил от пода на църквата. Всичките пет цифрови изображения бяха приведени в един и същ мащаб, както биха изглеждали действителните камъни, поставени един до друг. Когато Камъкът от Пътеката и Камъкът Алфа бяха напаснати един с друг, а Сърцето поставено в съответната вдлъбнатина, линията с осемнайсетте обозначения оформи видима пътека. Водеща към трезора.

Камъните ги бяха затруднили сериозно, вероятно според първоначалния замисъл на Ангъс Адамс. Думи с умишлени буквени грешки, архаичен език, скрити значения, сбъркан испански. Никаква логическа последователност. Всичко предвидено да се тълкува във връзка едно с друго. Оттук-оттам по малко даваха заедно отговора. И замисълът бе успял. Там, където последиците от метеорологичните условия, ерозията и вандализма бяха унищожили други карти, камъните бяха оцелели.

С помощта на Природонаучния музей и Музея на американската история на „Смитсониън“ бяха изготвени сателитни изображения на топографията, северно от църквата и от другата страна на реката, както бе указано на Камъка Алфа. За изумление на учените, лъкатушещите линии изобразяваха действително съществуващи каньони на точните им места, докато линията с осемнайсетте точкови обозначения очертаваше път през планините Сангре де Кристо. Определянето на разстоянията беше нелека задача, но точките по линията, завършваща в центъра на Камъка сърце, изглеждаха поставени на равни разстояния, което те бяха изтълкували като знак. По времето на Адамс разпространена единица за дължина е била варната, приблизително равна на метър. При съпоставянето на картата, нарисувана върху камъните, със спътниковите снимки на местността можеше да се пресметне, че разстоянието между две точки по линията възлиза на около петстотин метра. Явно Адамс бе поставил осемнайсет строго определени обозначения по пътеката, но Малоун се съмняваше, че много от тях са оцелели до ден-днешен или че е лесно да бъдат открити. Досега нищо в това издирване не беше лесно, та защо Адамс да го улесни тъкмо на финала?

В крайна сметка бяха идентифицирани три възможни местоположения на крайната цел в различни посоки от отправната точка и определени джипиес координати за трите.

Дани Даниълс и Уорън Уестън бяха пристигнали вчера. Председателят на Върховния съд с облекчение научи, че баща и син Брекинридж са мъртви заедно с Джеймс Проктър, който открай време бе смятан за гнила ябълка сред рицарите. И Уестън, и Даниълс искаха да участват в онова, което предстоеше да се случи.

До конското корито ги чакаха привързани четири коня.

— Толкова време не съм яздил… — каза Даниълс. — Но не съм забравил как става.

— Аз пък никога не съм се качвал на кон — каза Уестън.

Даниълс се засмя.

— Ще си забавна гледка.

Той им бе разправил как бе постъпил с Ванс. Беше му се обадил, за да му съобщи за смъртта на Даян. След което му бе дал избор: да оттегли поправката си и никога повече да не я поставя на обсъждане или Даниълс щеше да свика пресконференция и да разкаже всичко пред медиите, и да видим после колко от членовете на комисията щяха да останат лоялни на Ванс. Защото лоялност е едно, а самоубийство — друго. Нищо не слага край на една революция по-бързо от скандала, особено когато в него са намесени конспирация, кражба и множество убийства. И, напълно разбираемо, Ванс бе вдигнал бялото знаме.

Приклекнал, Малоун им начерта с пръст в прахоляка схема на маршрута, който трябваше да изминат, като им обясняваше за какво точно да си отварят очите.

— Оглеждайте се на четири страни — каза им той. — Онова, което търсим, се забелязва трудно.

Те се качиха на конете и поеха към първата точка, пресичайки реката при един брод надолу по течението. Междувременно Малоун бе научил, че от сградите във фермата на Адамс не е останало нищо. Парковите охранители дори не знаели точното им местоположение. Изобщо малко се знаело за Адамс, който бил затворен и необщителен човек. Художник, станал илюстратор, станал шпионин, станал рицар на Златния кръг. Забележителна еволюция.

Слънцето беше напекло голата земя, червеникавокафява под безоблачното небе. Следвайки показанията на джипиеса, те яздиха мълчаливо близо час. Над хоризонта трептеше мараня. По земята премина тъмна сянка с форма на сърп. След няколко секунди се върна, полюлявайки се като махало. Дани вдигна глава и видя ястреб с разперена като ветрило опашка, който се рееше върху топлите въздушни течения. Вече бяха забелязали няколко млади елена, които побягваха уплашено при вида им.

Първата точка, до която стигнаха, не изглеждаше никак обещаващо. Скалните ридове бяха твърде високи и стръмни. Същото можеше да се каже и за втората. Но за набитото око на Малоун третата точка загатваше примамливи възможности. Беше най-отдалечената от конското корито, като на мястото се бяха развили сериозни ерозионни процеси. Имаше следи и от земетресения. Както и от наводнения. Той оглеждаше ръждивата повърхност на стръмния склон, издигащ се на стотина метра над мястото, където бяха застанали. Там, където слънцето, вятърът и дъждовете бяха отнесли почвения слой, отдолу се подаваха шистови скали. Огромни камъни стърчаха от земята като безмълвни паметници. Храстовидни растения се бореха за живот сред опечената глина.

— Виждате ли го? — попита Малоун останалите.

Никой не отговори. Но той ставаше все по-добър в тази игра. Може би го дължеше на гените си.

— На петнайсетина метра нагоре по склона, онзи объл камък.

Всички камъни бяха заоблени и изгладени от вятъра и дъждовете. Но един конкретно бе привлякъл погледа му. Той пришпори коня и останалите го последваха, за да огледат камъка под различен ъгъл. От новото място се виждаше друга негова част, също заоблена, повече от половината потънала в почвата, но достатъчно издадена нагоре, за да се види формата й. Приличаше на сърце.

— Потърси сърцето. Така гласеше инструкцията върху Вещерския камък — каза той.

— Смяташ, че това е мястото? — попита го Уестън. Малоун слезе от коня.

— Сега ще видим — отвърна той.

Касиопея се чувстваше по-добре след две нощи сън, храна и особено откакто бе видяла Котън. Радваше се да научи за семейната му история и връзките между неговия прапрадядо и полуразрушената църква с каменното корито отпред. Той също изглеждаше силно заинтригуван; от много време не го бе виждала толкова превъзбуден.

Малоун погледна към председателя на Върховния съд.

— Е, какво ще кажеш? Това паметник убиец ли е?

— Ще ми обясниш ли за какво става дума? — обади се Касиопея.

— На Вещерския камък пише, че пътят е опасен. От дядо си знам за паметници убийци.

— Той рицар ли е бил? — попита Уестън.

— Не съм сигурен. Във всеки случай, е знаел много за тях.

Малоун разкопча кожените чанти, закрепени на седлото, и извади от там две пръчки динамит и сгъваема лопата. От парковата управа ги бяха уверили, че се намират в зона с контролиран достъп и никой няма да ги безпокои. Присъствието на бивш президент и на председателя на Върховния съд им помогна да си спестят доста въпроси. Стефани бе докладвала от болничното си легло на президента Фокс за всичко случило се в последните дни, с което им бе осигурила пълното съдействие на администрацията. Особено след като новият президент бе научил за заплануваното от председателя на Камарата на представителите.

Уестън и Даниълс слязоха от конете.

— За испанците сърцето символизира злато — каза Малоун. — Разбитите сърца са друга история. Огледайте онова там горе. Пукнато е на три места.

— Може да е от времето — вметна Даниълс.

— Може. А може и да е от нещо друго. Например: Сърцето ти ще бъде разбито, ако не се вслушаш в това предупреждение. С изображения на светкавици и лъкатушещи линии са се обозначавали смъртоносни капани. По Алфата, Сърцето и Камъка от Пътеката е пълно с такива. Отведете конете от тук, докато двамата с Касиопея поставим заряда.

Тя го последва нагоре по склона; двамата стъпваха внимателно по ронещата се пръст, вдигайки облаци прах с всяка крачка. Отблизо сърцевидният камък впечатляваше с размерите си. Издигаше се повече от два метра над земята и сигурно тежеше няколко тона.

— Този камък просто се набива в очи — каза Котън, — стига да знаеш какво търсиш. Адамс е мислел, че само посветени хора биха дошли да ровят тук. Затова можем да предположим, че е заложил някакъв капан, за да се подсигури.

Той изкопа малка дупка в основата на камъка и постави двете пръчки динамит.

— Но въпросните търсачи на съкровища може и да не си носят динамит — каза той, като оглеждаше творението си. — Този камък стърчи под доста необичаен ъгъл спрямо склона.

— Ако беше свободен, щеше просто да се хлъзне надолу.

— Това е идеята. Следователно е паметник убиец.

Той опъна около половин метър фитил и извади запалка.

— Бъди готова да побегнеш.

* * *

Дани наблюдаваше от петдесетина метра Малоун и Касиопея, които правеха нещо горе на склона.

— Това е паметник убиец — промърмори Уестън.

— Не трябва ли да му кажем?

— Ти беше прав. Този човек знае точно какво върши.

Дани беше в много добро настроение. Стефани се възстановяваше и лекарите го бяха уверили, че ще се оправи напълно. Тя бе настояла и той да отиде с другите, но очакваше да бъде държана в течение, ако открият нещо. Медиите бяха обсадили офисите му в Сената заради Даян Шъруд, но той бе отказал всякакви коментари за момента. Тялото на Мартин Томас бе предадено на семейството му с обяснението, че е жертва на убийство, но трупът му е бил открит едва след няколко дни в тунела. Води се разследване, гласеше официалната версия.

Той видя как Малоун се наведе и запали фитилите, после двамата с Касиопея се затичаха надолу. Стигнаха при него точно в мига, когато експлозията изпълни очите му, облаци прах изригнаха към небето, лавина от чакъл и отломки се срина надолу по склона.

Сърцевидният камък не бе помръднал от мястото си.

85

Малоун оглеждаше кратера на мястото на експлозията. Както бе очаквал, пространството под сърцевидния камък се оказа запълнено с чакъл. Той забеляза, че и Уестън разбира важността на това обстоятелство.

Ушите му бучаха от вълнение, когато се наведе и загреба шепа дребни камъчета.

— Изкопаваш в скалата яма до метър, метър и петдесет на дълбочина, след това правиш четирийсет и пет градусова чупка и копаеш нагоре под камъка. Запълваш кухината с чакъл. Както виждате, камъкът е надвесен в по-голямата си част над запълнената с чакъл яма. Цялата тази конструкция е една гигантска примамка.

— Именно — обади се Уестън. — Някой, който не си дава сметка за това, започва да копае, като си мисли, че камъкът обозначава входа на шахтата. Предполагам, че след като покопаят малко под него, ще стигнат до някакви издълбани символи. Те няма да означават нищо, а са сложени само за да ги насърчат да копаят още. Както и става.

— Докато подкопаят скалата достатъчно, за да освободят чакълената подложка отдолу, която действа като смазка — добави Малоун. — А гравитацията свършва останалото. Паметникът убиец се търкулва по склона и става, каквото става. Перфектен капан, който не се амортизира с времето. Я вижте това тук!

Той посочи с пръст грубо изсечения кръст в основата на камъка. С буква N отстрани. Нито едното, нито другото бяха капризи на природата; ясно си личаха следите от длетото.

— Адамс е искал иманярите да копаят от тази страна. Но това е смъртоносен капан.

— И така, къде е входът? — попита Касиопея.

Той си припомни Конския камък и онова, което беше нарисувано под опашката на коня. Двойна издутина. Едно обърнато U означаваше вход.

Но там имаше две обърнати U, долепени едно до друго. Което означаваше два входа. Още едно парченце от мозайката, което до даден момент не значеше нищо, а внезапно казваше всичко.

— Много просто — отвърна той. — От другата страна.

Малоун запали фитила и за трети път хукна да бяга. Вторият взрив бе разпукал огромното каменно сърце. Третият трябваше да го пръсне на парчета. Както и стана.

Той взе от багажа още две лопати и всички заедно се закатериха нагоре по склона. Заловиха се да копаят. На около метър дълбочина върхът на лопатата удари в метал. Продължиха да копаят, изхвърляйки с шепи пръстта, докато пред очите им не се разкри правоъгълна желязна врата, вградена в склона, подобно на капака към мазето на къща.

— Няма панти — обади се Даниълс.

Той и Малоун повдигнаха капака и отдолу се разкри тъмна ниша, вкопана дълбоко навътре в склона. По стените имаше видими стени от миньорски кирки; сводестият таван беше укрепен с дървени подпори. Всички извадиха фенерчета от раниците си. Малоун тръгна напред, следван от Касиопея.

— Вие двамата чакайте тук — обърна се той към Даниълс и Уестън. — Трябва да се убедим, че вътре е чисто. Може да има още клопки, а тъкмо сега не са ни нужни мъртви или осакатени американски държавници.

— Даваме ви пет минути — каза Даниълс, — после идваме.

Малоун преметна раницата през рамо и тръгна напред, следвайки лъча на фенерчето си. Стъпваше предпазливо, сякаш се намираше насред минно поле. На всяка крачка можеше да ги очаква взривно устройство, яма, свлачище или друг приготвен капан. Дори някогашният барут можеше да е запазил силата си след повече от сто години.

Отвсякъде ги обгръщаше черен мрак; фенерчетата им осветяваха само на няколко метра пред тях. Малоун можеше да ходи почти изправен, като раменете му тук-там закачаха стените. Не си падаше никак по тесни затворени пространства, но виждаше входа на галерията зад себе си и все още усещаше горещия полъх на въздуха. Лъчът на фенерчето опипваше ту стените вляво и вдясно, ту пода и тавана пред него. Стомахът му се беше свил в тревожно очакване. Изключено беше пътят нататък да е свободен от нови изненади.

Тогава я видя. И се спря. Изкопана в пода, заемаща цялото пространство от стена до стена, зееше дълбока яма. Приближи се и насочи фенерчето надолу. Каза си, че някога отворът сигурно е бил замаскиран с тънък брезент или кожа, засипана със слой пръст. На дъното нещо блестеше; Малоун се сети какво би могло да бъде.

— Хвърляли са вътре натрошени стъкла — каза той. — И то много. Паднеш ли в ямата, ще те нарежат на парчета. Няма да излезеш жив от тук.

Донякъде това му напомняше един друг капан, който бе видял в Южна Франция преди няколко години.

— Тези хора са били сериозни — прошепна Касиопея.

Определено.

Двамата прескочиха ямата. Напред ги очакваха още две, все още с кожените маскировки отгоре. Те ги побутнаха и ги събориха вътре. В края на тунела имаше заключена метална порта.

— Е, вече е чисто — каза той. — Да повикаме и останалите.

Касиопея тръгна обратно към входа, докато той оглеждаше портата. Бяха открили церемониалния ключ в дрехите на убития Грант. Сега той го извади от джоба си и го разгледа в светлината на фенерчето. По форма ключалката му подхождаше, но беше много възможно механизмът й да е силно корозирал с времето. Но пък, от друга страна, климатът по тези места беше сух, а в тунела не се забелязваха никакви следи от влага.

И така, защо не? Той вкара ключа в ключалката и понечи да го завърти. Усети съпротивление. Опита отново — първо наляво, после надясно. Езикът помръдна. Не много, но раздвижването се усети. За късмет, беше предвидил това и носеше със себе си тубичка със смазочно масло. След като в схемата фигурираше ключ, отнякъде щеше да изскочи и ключалка със съответния механизъм, та не беше зле да е подготвен…

Той извади ключа и впръска обилно масло в ключалката. Зад себе си чуваше приближаващите се стъпки на останалите. Вкара отново ключа и пак го развъртя наляво-надясно. И още масло. Накрая езикът на бравата се плъзна докрай назад. Другите трима пристигнаха точно когато отваряше със замах портата.

— Церемониалният ключ свърши работа, а? — попита Уестън.

— С малко помощ от моя страна.

Тунелът продължаваше още три метра навътре и водеше към нещо като обширно помещение.

— Стъпвайте полека — каза Малоун. — Както видяхте, тук е пълно с изненади.

Той тръгна напред, но не откри повече клопки. Другите го следваха. Фенерчетата им осветиха подземна зала с размери около десет на десет и височина до тавана около три метра. Приличаше на естествена пещера, може би разширена от човешка ръка, с пръстен под. Навсякъде имаше натрупани дървени сандъци с най-разнообразна форма и големи чували. Бяха толкова много, че не можеха да се преброят с поглед, покрити с дебел слой прах и пръст. В средата на залата имаше маса. Върху която беше поставена дървено ковчеже.

— Добре дошли в трезора — промърмори той.

— Изумително — обади се Уестън. — Орденът винаги се е чувствал най-добре под земята, буквално и преносно.

— Ако всичко това е пълно със злато и сребро, тук има милиарди долари — каза Даниълс.

Малоун огледа земята между мястото, където бяха застанали, и най-близкия контейнер. Изглеждаше твърда. Тръгна напред, стъпка по стъпка, бавно и полека. Приближи се до един от чувалите и отмахна с ръка прахоляка. Извади джобно ножче и преряза ремъка, с който беше завързан. Съдържанието се разпиля по земята.

Златни парчета, монети и малки кюлчета.

— Каква гледка! — каза Даниълс.

Малоун носеше малък лост за всеки случай. Сега се приближи към един от сандъците и с негова помощ отвори капака. Вътре беше пълен с бляскава маса от златни кюлчета. Повдигна едно. Масивно и тежко.

— Вижте тук! — провикна се Касиопея.

Проследиха лъча на фенерчето й и видяха малка леярна с пещ на въглища. Малоун се приближи и натисна лоста на ковашкия мях. Кожата изпука.

— Както се вижда, Адамс е помислил за всичко. Сам е изливал кюлчетата тук.

— А какви са тези там? — попита Даниълс.

Малоун не бе забелязал големите обковани с метал сандъци, но не беше лесно да обхване всичко с поглед. Чувстваше се като дете, което в коледната сутрин тича надолу по стълбите, за да види какво му е оставил Дядо Коледа под елхата, и вижда купища играчки. Той пристъпи към сандъците и отвори един. Целият беше натъпкан с книжа, папки и книги.

— Това е архивът на Конфедерацията — каза Уестън. — Орденът е отговарял за опазването му. Да се надяваме, че и документите на ордена са също тук. Никой не ги е виждал от хиляда осемстотин шейсет и пета.

— Трябва да видите това — каза Касиопея.

Всички се насочиха към нея, където в светлината на фенерчетата видяха някакъв тъмен объл предмет с неопределен цвят, приличащ на стара кожена топка. Пръв Малоун се досети, че е череп, все още с полепнала по него плът като на мумия.

— Имаш ли представа чий е? — попита Даниълс.

— Не може да се каже — отвърна той. — Тази работа не е била за всеки.

— Дали не е Адамс? — настоя Дани.

— Едва ли — отвърна Малоун. — Той е бил пазителят на това място. Той го е запечатал така. Следователно е бил последният, излязъл жив оттук. Според онова, което си спомням от дядо ми, Адамс е починал някъде към началото на двайсети век.

— А къде е погребан? — обади се Касиопея.

Той нямаше отговор на този въпрос и погледна към Уестън, който каза:

— Съжалявам. Никой не знае.

Накрая всички се събраха около масата в центъра, като се оглеждаха за още клопки и изненади. Но нищо непредвидено не се случи. Върху нея имаше резбовано дървено ковчеже, на капака бяха гравирани думите:

A La Muerte de Finado Angus Adams.

Относно смъртта на покойния Ангъс Адамс.

Малоун се опита да повдигне капака, но беше заключен. Отпред също имаше ключалка.

— Пробвай го! — каза Уестън.

Малоун отново измъкна церемониалния ключ.

— Винаги съм се питал защо върху ключа има гравирано кръстче в кръг — каза Уестън. — Може би заради тази ключалка.

Може би.

Той вкара ключа и усети как кръстчето закачи нещо. За негова изненада, ключът се превъртя с минимална съпротива. Вътре имаше два пергаментови свитъка с нещо написано върху тях. Той ги извади. И всички заедно зачетоха.

Животът ме е научил, че случилото се в миналото не може да се поправи, но бъдещето е безгранично. Най-светлата ми надежда за възстановяване на кристалната чистота и братство на нашия Съюз е в мненията и характера на мъжете, които ще наследят това поколение. Моята надежда е, че те ще се окажат подходящи за това благословено дело, което ги призовава да черпят вяра от изворите на нашата велика политическа история вместо от долното й течение, замърсено от себично службогонство и фракционни междуособици. На стари години разбрах, че при всеки стремеж към един по-съвършен Съюз нашите Основатели са ни завещали да решаваме различията помежду си с думи, не с оръжие. Колко жалко, че толкова много загинаха, за да ни напомнят за това.

Гордо носих своята служба като Рицар на Златния кръг. Моята задача бе да опазя архива и богатството, които сега ви заобикалят. Почти всички онези, които се биха в последната голяма война, вече ги няма; малцината останали ще измрат през следващите няколко години, в това число и аз. Не се задава нова революция, нито е вероятно някога да настъпи такава. Съюзът е възстановен и с Божията помощ никой повече няма да го оспори.

Надявам се четящият тези думи да е пратеник на онзи просветен институт, станал известен като Замъка. Прекарах там няколко от най-щастливите години в живота си в рисуване. Каква ирония на съдбата, че един англичанин е трябвало да посее семената на тази най-американска от всички институции — „Смитсониън“. Наблюдавах с удивление неговите постижения, напредъка в астрономията, географията, метеорологията, геологията, ботаниката, зоологията, анатомията и естествената история. Неговата вярност на каузата да насърчава всякакво знание, не само популярното и практическото, без гордост и предразсъдъци, учението за простата цел на учението. Така бих се радвал, ако можех да служа като негов директор, но подобна високопоставена длъжност не е подходяща за шпионин. Преди години оставих каквито знаци успях при секретаря Хенри с надеждата, че един ден той или негов приемник ще открие това тайно място. Ако четящият тези думи е от Замъка, то би било уместно архивите на Конфедеративните американски щати, както и цялото това богатство, колкото и да е заченато в грях и изцапано в кръв, да станат собственост на института „Смитсониън“ за благото на всички нас. В случай че бъде открито от Рицари, заповядвам ви също така да завещаете всичко в тази зала на „Смитсониън“ и като последни представители на поколението, създало вашата кауза, да се откажете от всякаква борба, да подкрепите обединението на Съединените щати и да изпълните дадената клетва за вярност, постъпвайки така, както ви нареждам.

Котън Адамс

6 октомври 1897 г.

— Изглежда, твоят прапрадядо е имал много неща, за които да съжалява — каза Даниълс. — А както се оказва, Уорън, легендата е вярна. Има послание, последна заповед, но вероятно не такава, каквато си очаквал.

— Нищо общо — каза Уестън.

— Дали Адамс наистина е вярвал, че който открие това, ще изпълни завета му? — попита Касиопея.

— Ако са били рицари — каза Уестън, — без съмнение. Всъщност затова е била цялата тази вътрешна борба. Заради разногласия относно истинската воля на първоначалните рицари.

— Сега вече я знаеш — каза Даниълс. — А какво ще кажат членовете ви?

— Всякакви разногласия помежду ни току-що приключиха.

— Адамс е бил прав — заяви Даниълс. — Всичко това трябва да принадлежи на „Смитсониън“.

— Няма да стане толкова лесно, колкото си мислите. Намираме се във федерални земи. Това злато е собственост на Съединените щати.

— Не смятам, че ще има проблем — отвърна Даниълс. — Слава богу, аз и председателят на Камарата сме много близки. Без съмнение, той вече е стигнал до извода, че го държа здраво. За негов късмет, аз съм добронамерен диктатор, но ще се погрижа да прокара закон в Конгреса, който аз на свой ред ще прокарам в Сената. Вие със сигурност ще получите този архив. Що се отнася до златото, може и да не го вземете цялото, но една част ще е ваша. Все пак двама служители на „Смитсониън“ го откриха.

Малоун огледа още веднъж помещението.

— Тук сигурно има милиарди.

— Които „Смитсониън“ може да използва за благородни цели — каза Уестън.

— Ами Рицарите на Златния кръг? — попита Касиопея. — Какво ще стане с тях?

— Ще постъпим така, както отдавна предлагат Александър Стивънс, Адамс и много други. Ще действаме в рамките на закона. — По лицето му премина сянка на раздразнение. — Като ще се финансираме сами, без това заграбено богатство.

Председателят докосна с ръка свитъка. Даниълс и Касиопея сториха същото в негласна клетва. Сделката бе сключена.

— Имате ли нещо против да задържа документа? — попита Малоун.

В тона му се четеше гордостта на собственик. Той усещаше дълбока кръвна връзка с човека, който го бе написал. Един шпионин, сражавал се срещу Съюза, но на стари години осъзнал грешката си и решил да се поправи.

— Той ти принадлежи — отвърна Даниълс.

Малоун усещаше топлината в кафявите очи на Касиопея. Тя хвана ръката му и я притисна до себе си.

— Излизам навън да звънна на Стефани — каза Даниълс.

— Идвам с теб — обяви Уестън. — Аз също трябва да проведа няколко разговора.

И двамата си тръгнаха.

Малоун стоеше насред залата и я поглъщаше с очи. Преди няколко години той най-после се бе помирил с покойния си баща, решавайки за себе си проблеми, които го бяха тормозили от десетгодишен. Сега току-що бе сключил мир с друг свой роднина. На когото до момента не бе предполагал колко много се е метнал. Двамата не само си приличаха физически, но имаха и един и същ прякор. Дори еднаква професия.

— Добре ли си? — попита Касиопея.

В съзнанието му бушуваше буря, беше като зашеметен от величината на направеното откритие. Но това място имаше някаква особена притегателна сила, която се преливаше в него. И това му харесваше. Напрежението го напускаше. Работата беше свършена.

— Готова ли си да си ходим у дома? — попита той.

— У вас или у нас?

Това означаваше: във Франция или в Дания?

Малоун се усмихна.

— Изненадай ме.

Бележки на автора

Пътуванията, свързани с написването на тази книга, бяха осъществени през дълъг период от време. Преди няколко години двамата с Елизабет си направихме екскурзия из селските райони на Арканзас, за да опознаем скритата му красота. Освен това няколко пъти посещавахме Северна Каролина и Тенеси. Специално за целите на романа пътувахме до Вашингтон, където ни разведоха из всеки ъгъл на множеството музеи, съставляващи института „Смитсониън“. Този вълнуващ свят, скрит за широката публика, е представен в настоящата история.

Време е да отделим фактите от художествената измислица.

Големият пожар в „Смитсониън“ от 1865 г., описан в Пролога, действително се е случил. Официалното обяснение е грешка при отвеждането на дима от отоплителна печка, както е в 59-а глава. Цялото описание на пожара в Пролога и всичко свързано с него също почиват на факти. Знаем тези подробности благодарение на няколкото вътрешни доклада на института. Моят принос към хаоса се свежда до присъствието на Ангъс Адамс, ключа, дневника и капитана. Но револверът с двойно действие, който се появява в един момент, действително е бил шедьовър на оръжейното изкуство за времето си, а и сбирката в дома на Гидиън Уелс наистина се е състояла по време на войната.

Рицарите на Златния кръг (глава 12 и 14) са съществували, като водят началото си от 50-те години на XIX в., а към края на столетието постепенно са отмрели. Това е била най-голямата и най-успешна подривна организация в американската история (глава 12, 28 и 40), наброяваща десетки хиляди членове. Интересното в случая е, че историците по принцип рядко пишат за нея, макар плановете на ордена за създаване на южна империя, т.нар. Златен кръг, са били напълно реални (глава 12, 25). Събирането в курорта Грийнбрайър през 1859 г. се е състояло. Девизът на рицарите е бил съвсем прост: Да запазим Конституцията, каквато е, и да възстановим Съюза, какъвто беше. Специалното им ръкостискане и тайните думи за поздрав са били, както ги описвам, докато кръстът в кръг като тяхна „емблема“ е изцяло моя измислица (Пролог, глава 8).

В голямата си част архивите на Конфедерацията действително изчезват преди падането на Ричмънд, като не са открити до ден-днешен (глава 85). Сред тези изгубени книжа е била и по-голямата част от документацията на Рицарите на Златния кръг, така че никога няма да установим в пълна степен влиянието на ордена.

Ловът на съкровища, в който участва Малоун (глава 1), се основава на действителна експедиция, ползвала подобни физически белези. Рицарите на Златния кръг действително са заровили в земята големи количества злато из територията на южните щати, като са оставили естествени обозначения в горите като описаните в глава 1, 14 и 22. В голямата си част това богатство е придобито с грабежи, включително и от хора извън закона като Джеси Джеймс, за когото също се е смятало, че е рицар (глава 22). Възможно е техните безбройни обири да са били част от добре организирана следвоенна кампания на терор. Една превъзходна книга по темата е „Сянката на Стража“ от Уорън Гетлър и Боб Брюър.

Опасността, която преживява Малоун в глава 1, също е реална. Предупреждението с обесеното чучело и разпилените гилзи, отправено към Мартин Томас по време на пътуването му из Арканзас, се е случило в действителност през 1993 г. (глава 16), а изразът лов на крави, използван в глава 22, е заимстван от разкази на осведомени хора. Съществуват ли още стражите? Никой не може да каже със сигурност. Но докато са съществували, са получавали възнаграждението си от специално заделени за целта тайници със злато, както е описано в глава 24. Мнозина твърдят, че някакво огромно състояние, укрито преди много време от рицарите, все още чака своя откривател. Към днешна дата е намерена само малка част от богатството на ордена.

Петте камъка, споменавани навсякъде в текста, заедно с изображенията върху тях са така наречените Камъни Пералта, за които се разправят най-противоречиви истории. Никой не може да каже със сигурност кога и къде са открити. Оригиналите дори не съществуват, до нас са достигнали само копия. Легендата гласи, че сочат пътя към Мината на Изгубения холандец в Аризона. Но кой знае? Понастоящем са изложени в Природонаучния музей в Меса, Аризона. Всички тълкувания на изображенията по тях в тази книга са отчасти плод на въображението ми, отчасти почерпени от поверия. Нищо определено не се знае за камъните и досега никой не ги е дешифрирал, те изглеждат сякаш правени по поръчка като сюжет за приключенски роман.

В книгата се споменават множество реално съществуващи места: националният парк „Уачита“ (глава 1, 3, 5, 6), националният парк „Карсън“ (глава 77) и окръг Блаунт, Тенеси, са описани достоверно. Изоставената мина в глава 30 е подобна на реални мини, каквито все още съществуват из щата. Кабинетът на вицепрезидента в Капитолия си е там (глава 39); административната сграда „Дърксен“, фитнес центърът към административната сграда „Ръсел“ и хотел „Уилърд“ със знаменития едноименен ресторант са реално съществуващи обекти. Подигравателните коментари на съдиите относно зданието на Върховния съд (глава 70) са действителни. Националният музей на авиацията и астронавтиката (глава 51), както и местоположенията и вътрешното разположение на всички сгради, влизащи в института „Смитсониън“, са максимално близки до действителността. Залата с вкаменелостите (глава 35) в момента е в процес на основен ремонт. Експонатът с рифа действително беше изложен там в продължение на две десетилетия, но вече е демонтиран (глава 35). Мемориалните комплекси на Линкълн (глава 66) и на Втората световна война са на описаните места и всеки може да ги види.

Враждата между Джеферсън Дейвис и Александър Стивънс (Пролог, глава 13) е факт. Стивънс е искал да избегне войната и в крайна сметка да сключи мир със Севера, докато Дейвис е предпочитал въоръжен конфликт. Политическата кариера на Стивънс е била дълга и богата на събития (глава 13, 38). Връзката му с Рицарите на Златния кръг и плановете му за промени в Конгреса обаче са изцяло моя измислица. Всички презрителни коментари на Франк Брекинридж по адрес на Джеферсън Дейвис в глава 50 се основават на историческите факти. Текстовете от Конституцията на Конфедерацията, цитирани в глава 65 и 73, са взети буквално от оригиналните документи. Във въпросната конституция има елементи, които съвременният свят с лекота би могъл да възприеме.

Както е разказано в глава 25, президентът Джеймс Полк си наумил, че най-бързият начин да се увеличи територията на Съединените щати би била една война с Мексико, която в крайна сметка била спечелена след две години кръвопролития. По силата на Договора от Гуадалупе Идалго (1848 г.) Съединените щати придобили територии, които впоследствие щели да се превърнат в Аризона, Ню Мексико, Юта, Невада и Калифорния.

Персонажът на Ангъс Адамс е почерпен от капитан Томас Хайнс, прославен шпионин на Конфедерацията. Подвизите на Хайнс са легендарни, включително това, че веднъж се бил скрил в дюшека, върху който лежал болен, за да избяга от войниците на Севера (глава 33). Когато чух тази история преди няколко години, реших, че ще стане част от наследството на Котън Малоун. Една добра книга за Хайнс е „Агентът на Конфедерацията“ от Джеймс Хоурън. Всички описани в глава 33 действия на Ангъс Адамс всъщност са били извършени от Хайнс. Добавянето на памук в изварата (глава 40) е номер, заимстван от мой познат, който действително го е погодил като дете на гледачката си.

Кабинетът на Алекс Шъруд е заимстван от офисите на сенатор Ламар Александър в сградата „Дърксен“, до карираната риза на стената в секретарското помещение (глава 41). Главоблъсканицата с разместените букви в глава 50 се основава на действителни кодове, използвани по време на Гражданската война. Откъсът от вестникарска статия в глава 27, в който се разправя за изгубено злато, Ф. Лий Бейли и Джон Дийн, е заимстван почти дума по дума от действителна статия, отпечатана през 1973 г. През периода 1934–1974 г. притежанието на злато от частни лица е било обявено за незаконно в Америка (глава 27). Рисуването на скрити картини по ръбовете на страниците е едно отмряло изкуство (глава 72), но е изумително да се види.

Въпросът за предлаганата 28-а поправка, за която се споменава в глава 4, е бил повдиган многократно, но Конгресът така и не е стигнал до обсъждането й. Внасянето на изменения в Конституцията от конвент, свикан от щатите, е един от начините да се постигне това. Вярно е, че няма почти никакви правила, които биха били приложими към един конвент, свикан по смисъла на член V (глава 65). Подобно на първия такъв от 1787 г., който не се е съобразил с ограничения обхват на задачите си — единствено да измени Устава на Конфедерацията, всеки следващ конвент би бил също толкова невъздържан в работата си. Понастоящем се наблюдава обществено движение за свикване на втори Конституционен конвент, като редица щати вече са изразили подкрепата си. Отлично четиво по темата е „Да ходиш по ръба. Изменяне на Конституцията от Национален конвент“ от Ръсел Каплан.

Ранните години на Сената, предадени в глава 13, съответстват на историческата истина, както и появяването и възходът на печално известната фигура на обструктора. Ако шейсет сенатори не прибегнат до „гилотина“ и не гласуват отнемане на думата (глава 13), един сенатор е в състояние да блокира на практика целия законодателен процес. И това далеч не е изолирано явление. Днес в повечето случаи по договорка.

Както е описано в романа, нищо не стига до гласуване в Камарата на представителите, ако преди това не е одобрено от Комисията за правилниците (глава 20), а тя се намира изцяло под контрола на председателя. Процедурните правила в Конгреса (глава 13) са жизненоважни за редовното протичане на законодателния процес. В съответствие с Конституцията всеки Конгрес изработва собствени такива правила при почти нулев съдебен контрол (глава 13). В ранните години на държавата Сенатът не е изпълнявал никакви функции, освен да консултира Камарата на представителите (глава 13). Но всичко това се променя през XIX в. Изменянето на вътрешния правилник на Конгреса, така че да разглежда единствено законопроекти, внесени от Камарата на представителите, не само е възможно (глава 56), но е и напълно законно. Идеята не е моя, а е почерпена от книгата „Да сложим край на задръстванията в Конгреса“ от Гари Ларсън. А като последица от една такава промяна председателят на Камарата би се издигнал до позицията на най-властния човек в държавата.

Конгресът е в пълен хаос. Това е може би единственият факт, който всички американци приемат единодушно, но не по-малко вярно е, че той е онова, което движи тази държава вече над 200 години (глава 9). Затова го приемаме и с добрите му, и с лошите му страни. Малцина си дават сметка, че Сенатът е бил създаден, за да действа като законодателна спирачка. Противно на разпространеното днес мнение сред разни набедени специалисти, Бащите-основатели просто не са имали доверие в народната власт (глава 56). Това недоверие е отразено както в институцията на електоралната колегия (чрез която народът всъщност не избира пряко президента), така и чрез двукамарния законодателен орган (при който Сенатът също не се избира пряко от народа, а от щатските законодателни събрания).

Председателите на Камарата ползват лична охрана (глава 2, 21, 44). Също и бившите президенти, но те имат право да откажат услугите на Тайните служби. Клетвата, цитирана в края на глава 39, се полага от всеки сенатор при встъпване в длъжност. Преквалифицирането на Дани Даниълс от президент в сенатор не само е възможно, но вече е правено — от Андрю Джонсън през 1875 г. (глава 21).

Този роман се върти около института „Смитсониън“, създаден, след като неизвестен британски химик — Джеймс Смитсън — завещал 500 000 долара за целта. Онова, което правело завещанието му особено странно, бил фактът, че той всъщност никога не бил стъпвал в Съединените щати. Едва седемнайсет години след смъртта му Конгресът създал въпросната институция. Всички политически спорове и съмнения, описани в Пролога, относно изпълнението на волята на Смитсън са исторически факт.

„Смитсониън“ се управлява от седемнайсетчленен съвет, както е описано в глава 10. Директор на института е председателят на Върховния съд (глава 23). Към всеки музей има граждански консултативен съвет, който работи в тясно сътрудничество с администрацията на музея. Понастоящем аз членувам в съвета, отговарящ за библиотеките „Смитсониън“. Две от тях са библиотека „Кълман“ към Природонаучния музей (глава 15) и библиотеката към Музея на американската история, в която работеше Мартин Томас.

Тунелът под Националната алея с музеите между Замъка и Природонаучния музей съществува (глава 16), като съм добавил само завоя в него. В действителност той е прав и с дължина 220 метра. Спираловидното стълбище, което се изкачва през северната кула на Замъка, съществува (глава 19). Направил съм една малка промяна, добавяйки изход на втория етаж, какъвто отдавна няма. Навремето в северозападната кула наистина са живеели бухали (глава 19). Ротондата в Замъка съответства изцяло на описанието (глава 19), включително с огромната позлатена витрина, в която се съхраняват церемониалните предмети на института (глава 23). Ключът е истински (глава 11), открит е бил в таванските помещения на Замъка през втората половина на 50-те години, като впоследствие е включен в церемонията по встъпване в длъжност на новоназначените секретари (глава 19, 23, 25). Оригиналът е постоянно изложен във витрината, а копие от него се връчва на всеки пореден секретар (глава 25). Всички интриги около ключа обаче са изцяло измислени от мен.

Още няколко бележки за „Смитсониън“: цитатът на Джеймс Смитсън в глава 13 е от едно негово писмо. Смитсонитът, който носи неговото име (глава 23, 58), е едно относително безполезно минерално съединение. Малко парче от него обаче краси бюрото ми. Джеферсън Дейвис е бил член на съвета на „Смитсониън“, преди да стане министър на войната (глава 25). Но експедиция до Югозападните територии не е имало никога (глава 25). Постът уредник на Замъка съществува (глава 11), като понастоящем се заема от Ричард Стам, когото направих герой на романа си.

Джоузеф Хенри е бил първият секретар на „Смитсониън“ от 1846 до 1878 г. По време на Гражданската война е сътрудничил на военноморския флот в оценяването на изобретения и технически нововъведения (Пролог), като на практика е бил научен съветник на Линкълн. Липсата му на ентусиазъм за каузата на Севера (Пролог) е исторически факт, както и настояването му „Смитсониън“ да остане неутрален.

Нелоялен обаче никога не е бил. Историята с арестуването му и изправянето му пред съд като шпионин — така както е разказана в глава 62 — е именно това: история. Появява се в биографията на Ейбрахам Линкълн от Карл Сандбърг около шейсет години след смъртта на Линкълн. Повечето историци са на мнение, че Сандбърг най-вероятно я е поукрасил, защото не цитира източници.

Възрастта на Смитсън, гравирана върху надгробния му камък, действително е сгрешена (глава 60). Начинът, по който останките му са стигнали до Вашингтон, е предаден правдиво (глава 58). Историята за отварянето на гроба на Смитсън през 1973 г. (глава 58) е взета почти буквално от действителен документ. Самото отваряне на гроба не е минало без противоречия. До ден-днешен никой не знае защо точно е било решено, а обясненията от онова време са били твърде неубедителни. Начинът, по който Малоун и Рик Стам отварят гроба (глава 62), е правилният.

Понастоящем „Смитсониън“ се състои от деветнайсет музея, зоологическа градина и девет научноизследователски центъра. В основата си почти всяко от тези звена има по една библиотека. Като цяло тези библиотеки не се помещават на етажите, където са експонатите. Към тях не сочат стрелки и указателни табели. Те са скрити от погледа, но в тях пулсира напрегнат труд. Като в сърце.

Техните колекции са изумителни. Над два милиона книги, ръкописи, карти, гравюри, маслени платна, доклади с изследователски данни, физически артефакти. Всичко, което бихте могли да си представите. На всякакви теми: авиация и астронавтика, антропология, астрономия, астрофизика, изкуство, биология, ботаника, история, социология, зоология и още много, много други. През 2016 г. са били похарчени почти 17 милиона долара, за да може вратите им да не затварят, за да може наличната информация да е непрекъснато на разположение на учени, изследователи и широката публика. Близо 30 процента от този бюджет трябва да дойдат от лични и фирмени дарения. А за разлика от романа в реалния живот няма трезор със злато, който чака да бъде открит. Вместо това от нас зависи да намерим парите.

В продължение на над 170 години библиотеките с гордост са подкрепяли мисията на института. Някога това е ставало, като просто човек е посещавал някоя от тях. Сега интернет дава неограничен и непрекъснат достъп. През 2016 г. сайтовете на института са били посетени от над 1 милион души, които са свалили над 17 милиона материала.

Докато четете тези думи, в някоя от библиотеките се случва нещо изумително. Всяка една от тях е просветно средище, където хора идват, за да сверят и разширят идеите си, за да получат отговори на въпросите, които ги интересуват. Така че следващия път, когато бродите из залите на Музея на авиацията и астронавтиката или на Музея на американската история, или в който и да било от останалите музеи или изследователски центрове, запомнете — в основата на всяко едно от тези звена лежи по една библиотека.

За да направите дарение или да научите повече за библиотеките „Смитсониън“, посетете www.library.si.edu.

Благодарности

За трети път искрени благодарности на Джон Сарджън, директор на „Макмилън“, на Сали Ричардсън, директор на „Сейнт Мартинс“, и на моя издател Андрю Мартин. Искам да благодаря и на Хектор Дежан в отдел „Реклама“, на Джеф Доудс и всички в „Маркетинг и продажби“, особено на Пол Хокман; на Джен Ендърлин, която отговаря за книгите с меки корици, на Дейвид Ротстейн, който направи корицата, на Стивън Саймън за отличното вътрешно оформление на книгата и на Мери Бет Рош и нейните страхотни хора в „Аудио книги“.

Поклон пред Саймън Липскар, моя агент и добър приятел, и пред редактора ми Кели Рагланд, с която е удоволствие да се работи. Накрая, благодарности на Елизабет Лакс, асистентката на Кели, която е чудесна.

Трябва да спомена и Мерил Мос и страхотния й екип (особено Деб Зипф и Джери Ан Гелър); Джесика Джонс и Естер Гарвър, които продължават да се трудят в „Стив Бери Ентърпрайзис“; Ричард Стам, уредника на Замъка, който ми показа тайните места, отговори на безброй въпроси и прочете ръкописа; Нанси Гуин, директора на библиотеки „Смитсониън“, за вниманието й към детайлите; Уилям Бакстър от библиотеки „Смитсониън“ за страхотната обиколка на Националния музей на американската история; Тина Мурако за организирането на полезно посещение във Вашингтон, когато говорих с: Том Уикам, парламентатора на Камарата на представителите, Матю Уаснивски, историка на Камарата, Кенет Кейто, помощник-историк на Камарата, Брайън Райсинджър, бивш служител на сенатор Ламар Александър, и конгресмен Марша Блекбърн, която заедно със служителите си ми показа Капитолия. Искрени благодарности на всички вас.

Както винаги, съпругата ми Елизабет ме подкрепяше и окуражаваше през цялото време (и ми казваше да се стегна, когато имаше нужда).

Тази книга поставя „Смитсониън“ в центъра на света на Котън Малоун. Имам честта да съм член на Консултативния съвет към библиотеките „Смитсониън“. Тези 21 институции са далече от светлината на прожекторите, но със сигурност са интелектуалното сърце на „Смитсониън“.

Но за тяхната поддръжка е нужно много. За 2016 г. това бяха 17 милиона долара.

Конгресът осигурява около 70% от тази сума. Останалите 30% идват от други източници. Например корпоративни и индивидуални дарения. Вторите са малки в по-голямата си част, но заедно представляват 1,5 милиона долара, без които библиотеките може би няма да са отворени и безплатни за всички.

По тази причина книгата е посветена на служителите и на дарителите.

Благодаря ви, че правите възможни библиотеките „Смитсониън“.

Content

Стив Бери
Изчезналият орден
Котън Малоун  #12

Пролог

В настоящето

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

Бележки на автора

Благодарности